Хиляда и една нощ

Том II

Приказка за джиновете и шейтаните, затворени в шишета от времето на Сулейман

Разправят също, че едно време, много отдавна в Дамаск живял цар халиф на име Абдул Малик бен Маруан[1]. Един ден той разговарял с държавните си сановници. Заговорили за древните народи, спомнили си някои случаи от живота на господаря Сулейман, сина на Дауд, колко власт и сила му дарил всевишният Аллах над хора, джинове, птици, зверове и тъй нататък.

— Чували сме за нашите предшественици! — рекъл халифът. — Всемилостивият и всеопрощаващ Аллах не е давал на никого толкова, колкото е дал на господаря ни Сулейман. Той правел неща, каквито никой преди него и след него не можел! Дори запирал джинове, мариди и шейтани в медни шишета, наливал отгоре разтопено олово и ги запечатвал с пръстена си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Талиб бен Сахл разказал как един човек се качил с дружина на някакъв кораб и отплавал към Индия. Пътували добре, докато срещу тях излязъл вятър и ги насочил към някакви непознати земи. Това се случило през нощта. А когато се съмнало, от една пещера наизлезли същества с черен цвят на кожата, които не можели да говорят езика ни. Имали си те цар и само той говорел на арабски. Царят излязъл заедно с някои от свитата си, поздравили гостите си и ги запитали каква вяра имат. Те му отговорили, че са мюсюлмани, и той казал:

— Не е лошо!

Запитали ги те каква е вярата му. Оказало се, че всеки по тези места има своя си вяра.

Царят ги нагостил с месо от птици, животни и риби. После пътниците слезли да поразгледат селището и видели как един рибар хвърля мрежа в морето. Вдигнал я той, а в нея се оказало медно шише, заоловено и запечатано с пръстена на Сулейман бен Дауд. Той го извадил и го отпушил. От него излетял син дим, който се издигнал до небесата, и хората чули как ужасен глас крещи:

— Милост, милост, пророк на Аллаха!

После от дима изплувало огромно същество с ужасен образ. Сърцата на пътниците едва не се спукали от страх, но черните въобще не му обърнали внимание. Един се обърнал към царя, запитал го какво е това, а той отговорил:

— Това са от онези джинове, които Сулейман, синът на Дауд, когато го разгневили, вкарал в тези шишета, запечатал ги и ги хвърлил в морето.

* * *

Зачудил се Абдул Малик бен Маруан на този разказ и рекъл:

— Всемогъщ е Аллах! Той е сторил добро дело, когато е направил Сулейман велик цар!

Сред присъстващите бил и Набита Зубияни, който рекъл:

— Право казва Талиб и доказателство за това са думите на един известен мъдрец:

И рече бог на раба Сулейман:

„Вземи властта! Бъди добър султан!

И уважавай, който ти се подчинява!

В зандана вечен — който се съпротивява!“

Затова той напъхал джиновете и шейтаните в медните шишета и ги хвърлил в морето.

Съгласил се емирът на правоверните с тези думи и рекъл:

— За бога, как ми се иска да видя едно от тези шишета!

— О, емир на правоверните! — заговорил Талиб бен Сахл. — Това е възможно и без да напускаш страната си! Нареди на брат си Абдул Азиз бен Маруан да ти донесе някое от западните страни. Той ще напише писмо на Муса бен Нусейр да отпътува натам и да ти донесе исканото шише.

Халифът одобрил съвета му и рекъл:

— Вярно е, ти говориш разумно, Талиб! Искам по тази работа да бъдеш мой пратеник при Муса бен Нусейр. Имаш моята воля, ще имаш колкото искаш пари, и всичко нужно, пък аз ще се грижа за близките ти!

Наредил той да напишат писмо до брат му Абдул Азиз, личния му наместник в Кайро, и още едно — до Муса бен Нусейр, наместника му в западните земи, с нареждане да тръгне и лично да търси Сулеймановите шишета, като остави за свой наместник на поста си своя син, да наеме водачи, да харчи колкото трябва, така че никой да няма нужда от нищо. Запечатал двете писма, дал ги на Талиб бен Сахл и му наредил да бърза.

Тръгнал Талиб бен Сахл, пресякъл земята на Шам и стигнал Египет. Посрещнал го емирът, поселил го в своя дом и докато му гостувал, му оказал голямо уважение и почит. После му дал човек да го води към Горен Египет и той стигнал при Муса бен Нусейр. Щом чул за идването му, емирът излязъл да го посрещне и много се зарадвал. Талиб му дал писмото, той го взел, прочел го, разбрал за какво става дума. После събрал първенците и им разказал съдържанието на писмото.

— Емире! — рекли те. — Ако търсиш човек, който да ти покаже къде е това място, трябва да се видиш с шейх Абдул Самад бен Абдул Кудус ас-Самуди! Той е човек знаещ, много е пътувал, познава всички равнини, пустини и морета, всички земи и страни, народите и техните нрави! Трябва да го намериш!

Наредил емирът да му доведат този човек. Когато го довели, той видял, че е старец и че много години са оставили следите си по него. Поздравил го емир Муса и заговорил:

— Слушай, шейх Абдул Самад! Нашият владетел емирът на правоверните Абдул Малик бен Маруан ми е наредил да свършим това! Аз слабо познавам тези земи, но ми казаха, че ти знаеш тези страни и пътища. Желаеш ли да изпълниш повелята на емира на правоверните?

— Емире! — отговорил шейхът. — Този път е неравен, той изисква дълго отсъствие от дома и неведоми са пътеките му!

— Колко е пътят дотам? — запитал емирът.

— Две години и няколко месеца нататък и още толкова обратно. По него има препятствия. Ти си човек воин, а нашата страна граничи с врага. Току-виж ни нападнат християните, докато те няма! Трябва да оставиш някого да те замества в управлението на държавата.

Емирът оставил сина си Харун да го замества в държавните дела и наредил на войниците да го слушат и да му се подчиняват във всичко, което им нареди. А синът му Харун бил момък смел, силен и едър. Шейх Абдул Самад пояснил, че за да се стигне до мястото, което е пожелал халифът, най-напред трябва да се върви четири месеца край брега на морето, че тези места са изцяло заселени, селищата са свързани едно с друго, има много вода и трева.

Тръгнали. Вървели, що вървели и излезли при някакъв дворец.

— Хайде да отидем в този дворец! — казал шейхът.

Емир Муса и шейх Абдул Самад, стражата и свитата пристъпили към двореца. Стигнали до портата му — тя била отворена. От двете й страни се извисявали високи колони. Покривите и стените били обковани със злато и сребро. Над портата висяла плоча, на която на гръцки било написано нещо.

— Да ти го прочета ли, емире? — запитал шейх Абдул Самад.

— Прочети го, Аллах да те възнагради! — отговорил емирът. — Всичко, което научаваме през това пътуване, е благодарение на твоето благодеяние!

Зачел шейхът, а то било следното стихотворение:

Тези хора също са изграждали…

С плач в последен път са ги изпращали.

Много тайни тук дворецът скрива

за всевластници и страсти диви.

Скри земята техните пътеки,

те в пръстта изчезнаха навеки.

Сякаш тук са шатри те разпънали

да отдъхнат, но не се завърнали…

Влязъл Муса в двореца, замаяла го красотата на градежа му, огледал рисунките и скулптурите. Над втората порта имало пак стихове и шейхът ги прочел:

Колко общества развити са се сривали

в древността. Завинаги изчезвали.

Колкото и сгради да са вдигали —

в паметта са вече неизвестни.

Други разделили си богатствата,

що със труд и мъки са събирали.

В пищни дрехи яли вкусни ястия,

а сега пръстта са те загризали.

Сякаш че камилите им чакат

да се върнат пак във път обратен.

— Бог ни е създал за велики дела! — възкликнал емир Муса.

Разгледали двореца. Никого нямало в него, нито хора, нито котки, стаите му — потъмнели, стените им — пожълтели. По средата имало кубе, което се възвисявало към небесата, а около него — четиристотин гробници. Емирът пристъпил към тях. Едната била от мрамор и върху нея били изписани следните стихове:

Колко затварях и убивах

и през кои земи не минах!

И колко ядох, колко пих,

душата с песни изумих!

Все заповядвах, забранявах,

най-мощни битки, изпитни!

О, тези бранни, луди дни!

Несправедливости раздавах

и радости не получавах!

Прави си сметка, млади момко!

Преди смъртта да ти задрънка

с косата, имаш ли богатство —

живота си живял напразно!

Муса огледал кубето. То имало осем врати от сандалово дърво, със златни гвоздеи ковани, със сребърни обръчи затегнати, със скъпоценни камъни обсипани. На първата врата било написано:

Събрах предмети много — но липсва там честта,

на хората държах аз съдбите и властта.

Живях в охолство, в радост, задавен чак от щастие,

когато звяр в душата ревеше самовластен.

Беди не забелязвах. Скъперник стиснат бях.

Не съм дарявал бедни… По-скоро да горя

във огъня!… Дори да изгубвах сили страшни,

аз влязох със Аллаха могъщ във бой опасен.

Но писано било ми по-бързо да умра

и да не умножавам с подобни си мира.

Събрах войници много — каква ли полза имах?

Сега и ти, човече, ще минеш — ще отминеш.

Животът ми изтече, но в тоз последен път

ни радости, ни грижи не ще ме призоват!

И в ранно утро светло душата ми отлитна.

Носачи и копачи погребаха ме тихо.

Сега денят очаквам за среща със Аллах!

Че грехове безбройни в живота си познах!

И няма да помогне ни близък, ни съсед…

Аз без съвет живях си — и нямам пак съвет!…

Когато изслушал тези стихове, Муса заплакал, а когато влязъл в кубето, се озовал пред висока и дълга гробница, а върху нея — надпис върху плоча от китайска стомана.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че шейх Абдул Самад прочел написаното върху плочата: „Ти, който си стигнал до тази земя, вземи си урок от събитията на времената и пътищата на съдбата, които ще видиш! Не се залъгвай от видимия свят и неговите красоти, виж и неговия позор, тщеславие и неистински блясък! Срещата с него е коварна и лъжлива, а делата му са фалшиви. Той е все едно да вземеш заем, който един ден трябва да върнеш. Той е като бълнуване, като мираж. Дяволът го прави красив пред очите на човека до смъртта му. Такива са чертите на видимия свят — не вярвай в тях, не им се поддавай, те лъжат онзи, който ги смята за своя опора, и те го отклоняват от правия път. Не се завързвай с примките му, не се залепяй по полите му.

Аз имах четири хиляди буйни червени коня в конюшните си, ожених се за хиляда моми, все дъщери царски — все девственици жарки. Те ми родиха хиляда сина — лъвчета забавни. Живях хиляда години в сладости тайни. Събрах пари колкото всички царе по земята. Мислех, че винаги ще живея богато. Не усетих кога дойде онзи, който сладостите прекъсва и близък от близък откъсва, домове почерня, дворци разрушава, големи и малки, деца, бащи, майки той не подминава! Живяхме в доволство в този палат, докато не ни настигна присъдата на господаря на световете, господаря на небесата и на земята. Задави ни зовът на ясната истина. Всеки ден по двама синове умираха. Когато видях, че гибел е влязла в дома ми и ни унищожава, че всички потъваме в морето на смъртта, доведох писар и му наредих да напише тези стихове, мисли и изрази, наредих със секач да ги изсекат по тези порти, плочи и гробници.

Имах войска от хиляда хиляди момци. Наредих им да сложат шлемовете, да надянат мечове, да вдигнат пики, да яхнат жребци, с метал покрити. И когато при мен дойде присъдата на господаря на световете, владетеля на небесата и земята, викнах: «Ей, вие, воини и войскари, може ли да спрете онова, което ми изпраща Всемогъщият?» Но войниците и войскарите бяха безсилни и рекоха: «Как да се бием с невидимия, с онзи, чиято е вратата, пред която няма стражи!» «Пригответе ми пари!», наредих аз. «Хиляда торби, във всяка торба — хиляда кантара червено злато, и още бисери и скъпоценни камъни, бяло сребро и такива елмази, каквито няма никой земен цар!» Направиха това и когато донесоха това имане пред мене, запитах: «Можете ли да ме спасите с цялото това имане и да ми купите с него поне ден живот?» Те не можеха. Аз изчаках присъдата и решението на Аллах да вземе душата ми и да ме положи в гроба. А ако ме запитате как се казвам, ще ви кажа: аз съм най-великият Куш бен Шадад бен Ад“.

На същата плоча били записани следните стихове:

Ако си спомните след много време

за мен, макар и в дни далечни, чужди —

аз син съм на Шадад — владетел земен,

земята на баща ми ме прибра ненужен!

Далеч остана и светът огромен —

от Шам и Миср, та до Аднан далечен.

Бях славен и царете унижавах скромни,

страхуваха се те — аз мислех се за вечен!

Народи, племена — в ръцете си държах ги,

страни богати се от мен бояха,

а тръгнех ли на бой със чуждите държави

хиляда хиляди момци след мен вървяха!

Богатства имах аз неизброими —

натрупала ги бе при мен съдбата.

Да поживея още, платих с каквото имам,

за миг поне живот да продължи душата!

Отказа бог! Докрай изпълни свойта воля,

останах сам и всичко в очите ми изчезна,

дойде смъртта жестока, макар и да се молех,

захвърли ме в дълбока, бездънна страшна бездна.

Получих всичко аз, което съм заслужил,

и негов пленник станах, понесох си вината!

Човече, възвиси си душата и ненужното

ти изхвърли — и следвай по пътя на съдбата!

Оплакал емир Муса погребаните. Разхождали се напред-назад из двореца, разглеждали пищните му стаи и живописните му кътчета и се спрели на четирикрака маса от мрамор, върху чийто плот било написано: „На тази маса са яли и пили хиляда еднооки и хиляда здравооки царе и всички напуснаха този свят!“

Когато напуснал двореца, емир Муса взел със себе си само масата. Тръгнала войската. Шейх Абдул Самад вървял отпред да им показва пътя. Минал ден, минал втори, а на третия се оказали при висок постамент, върху него — меден конник, на края на пиката му — блестящо широко острие, което заслепявало очите, а върху него било написано: „Ти, който си стигнал до мен, ако не знаеш пътя, който води към Медния град, потъркай шепата на конника — ръката му ще се завърти и ще спре. Следвай посоката й, без да се боиш и притесняваш — тя ще те отведе при Медния град“.

Потъркал емир Муса шепата на конника, тя се завъртяла и посочила правилния път. Тръгнали те в тая посока, вървели, що вървели, пресекли далечни страни, докато един ден се намерили пред колона от черен камък, а в нея до мишниците било вградено някакво същество. То имало две големи крила и четири ръце, двете били като човешки, а другите две — като лъвски лапи с големи нокти. На главата си имало коса като конска опашка, очите му блестели като горещи въглени, имал и трето око на челото, като тигърско и от него изскачали огнени искри. Тялото му било дълго и черно.

— Хвала на онзи, който ми отреди тези велики беди и мъчения до Деня на възкресението! — викало съществото.

Хората загубили ума и дума и хукнали да бягат.

— Какво е това? — запитал Муса шейх Абдул Самад. — Я иди по-близо! Пък може и да ти разкрие тайната си, да разберем какво му се е случило.

— Ама аз се боя от него! — възразил шейхът.

— Не се бойте! — се чул глас от небесата. — Той е окован заедно с всичката му сила и за вас, и за който и да е друг!

Пристъпил шейхът към съществото и го запитал:

— Ей, ти! Как се казваш? Какъв си? Кой те е сложил на това място и по този начин?

— Аз съм ифрит от рода на джиновете! — отговорило съществото. — Казвам се Дахиш бен Аамаш! Окован съм тук с цялото ми величие, затворен съм с цялата ми мощ и ще се измъчвам, докато пожелае всевечният всевишен Аллах!

Запитал го шейхът каква е историята му, и ифритът заговорил:

Моят разказ е удивителен. Някои от синовете на Иблис имаха идоли от червен ахат, на които и аз се уповавах. Почиташе подобен идол и един от царете на морето, който притежаваше огромна сила и велик ум и водеше войска от хиляда хиляди джина. С мечовете си те избиваха всички, които не му се покоряваха, и със сила налагаха неговата вяра. Джиновете, които му се подчиняваха, бяха под моите заповеди. Всички бяха въстанали срещу Сулейман, сина на Дауд. А аз пък се вмъквах в кухата вътрешност на идола и от там издавах повели от негово име. Дъщерята на царя обичаше този идол и дълго престояваше пред него, като се отдаваше на молитви. Бе една от най-големите красавици. Описали хубостта й пред цар Сулейман и той изпратил пратеници при баща й с поръка да му кажат: „Ожени ме за дъщеря си, строши ахатовия камък и се закълни, че няма бог освен Аллах и че Сулейман е пророк на Аллаха. Ако направиш това, ще притежаваш всичко, което ние притежаваме, и ще изпълняваш задълженията, които ние изпълняваме. Ако откажеш, ще изляза срещу тебе с войска, с която нямаш сили да се биеш. Ще те пленя с войниците си, макар и да напълня цялото пространство, и ти ще изчезнеш като вчерашния ден!“

Когато пратеникът на Сулейман дойде при царя, той страшно се разгневи, наду се и каза на везирите си:

— Какво ще кажете за този Сулейман бен Дауд? Хем праща хора за дъщеря ми, хем иска да строша ахатовия си идол и да приема неговата вяра!

— Велики царю! — отговорили те. — Нима Сулейман е в състояние да стори това! Та ти живееш посред Голямото море! Дори да тръгне срещу тебе, той не може да те достигне! Мариди и джинове ще го пресрещнат. А в тази битка ти се уповавай на идола, комуто се кланяш — той ще ти помогне и ще ти дари победа! Правилно ще е да се посъветваш за това и със своя бог (те имаха предвид ахата) и да чуеш какво ще ти отговори! Ако те посъветва да се биеш — бий се, ако ли не — откажи се!

Скочи царят, закла животни, принесе жертва на идола си, влезе при него, отпусна се на колене и заговори:

О, бог мой! Аз познавам могъщата ти сила!

Той иска да строша снагата твоя мила!

Над Сулейман, мой боже, дари ми ти победа!

Ти нареди — пък славата си после гледай!

А пък аз с цялата си глупост и малоумие подцених волята на Сулейман, намъкнах се в кухината на идола и заговорих:

Не се бои от него мойта власт,

познавам бъдещето аз!

Ако пък дръзко те нападне —

аз сам душата му ще грабна!

Щом чу моя отговор, царят се реши да почне война с божия пророк Сулейман. И когато пратеникът му дойде втори път за отговор, той го ритна болезнено, заговори му дръзко, заплаши го и му заръча да предаде думите му на Сулейман:

— Ще те заставя ти да приемеш моята вяра! Или ти ще ме плениш в бой, или сам ще паднеш в моя плен!

Върнал се пратеникът при Сулейман и му разказал какво му се било случило. Царят скочил силно разгневен и решил да приготви войската си от джинове, хора, зверове, птици и чудовища. Наредил на Дамарият, който бил цар на джиновете и негов везир, да събере отвсякъде маридите. Той събрал към шестстотин хиляди дяволи. Наредил и на Асиф бен Барихия да събере войниците хора, които били повече от хиляда хиляди. Раздал оръжия и храни, качил се заедно със своите войници на вълшебни килимчета, птиците над главите му летели, зверовете под килимите търчали, докато стигнали острова. Обкръжили го и цялата земя се изпълнила с войници…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Когато пророкът на Аллах Сулейман дойде с войската си на нашия остров, той изпрати човек при царя ни да му каже:

— Ето, аз дойдох! Спасявай душата си от бедата! Подчини ми се! Приеми моето послание, строши идола си и се поклони на единствения бог господар! Ожени ме за дъщеря си, както се полага по закон! Ти и всички, които са с тебе, нека кажат: „Няма бог освен Аллах! Свидетелствам, че Сулейман е пророк на Аллах!“ Речеш ли това — ще имаш вяра и мир, откажеш ли — няма да ме спрат всичките укрепления на острова ти!

Дойде пратеникът, предаде на царя посланието на Сулейман, а той му отговори:

— Това, което той иска от мене, е невъзможно! Съобщи му, че ще изляза на бой срещу него!

Пратеникът предал отговора на Сулейман.

А нашият цар бе пратил своите поданици джинове да съберат войска. Събраха се хиляда хиляди. Към тях се присъединиха и други мариди и шейтани, които живеят по островите в моретата и по върховете на планините, той стегна войската, отвори оръжейниците и раздаде оръжие. И Сулейман също бе подготвил войската си. Той наредил на зверовете да се разделят на две и да застанат отляво и отдясно на хората. Наредил на птиците да литнат над острова, да нападат, да вадят очи с ноктите си и да удрят по лицата с крилете си. Наредил на зверовете да разкъсват конете. Сам той седнал в мраморно ложе с вградени скъпоценни камъни и облепено с плочи от червено злато, сложил везира си Асиф бен Барихия от дясната си страна, а везира си Дамарият — от лявата, човешките царе се подредили отдясно, царете на джиновете — отляво, зверовете и змиите — отпред.

Те се втурнаха срещу нас като един. Аз и войниците ми бяхме първите, който се опълчиха срещу Сулейман.

— Стойте по местата си! — наредих на войниците си. — Нека излязат срещу вас. Тогава викайте за двубой с Дамарият!

Но ето че изскочи самият Дамарият. Метна по мене огнена стрела и неговият огън се оказа по-силен от моя. Изкрещя така силно, че ми се стори, че небето се срути върху мене. Викна на хората си, те се втурнаха, вдигна се пламък, извиси се пушек, още малко и сърцата щяха да се пръснат. Птиците се биеха от въздуха, зверовете — из равнината. Бихме се с Дамарият, докато аз останах без сили, но и той остана без сили. Войниците и приятелите ми отказваха да се бият, племената ми бяха победени. Тогава Сулейман викна:

— Я ми хванете онзи великан велик с твърде неприятен лик!

Биха се хора с хора, джинове с джинове, войниците на Сулейман ни мачкаха, зверовете му ни нападаха, птиците му ни кълвяха очите, деряха ни с нокти или пък удряха лицата ни с крилете си. Зверовете хапеха конете, разкъсваха войниците и само телата им оставаха по земята като сухи палмови стволове. Поражението не ни мърдаше. Аз избягах от Дамарият, но той ме гони три месеца, настигна ме и станах това, което виждаш!

* * *

Когато джинът в колоната разказал историята си, хората го запитали:

— А къде е пътят, който води към Медния град?

Показал им той пътя и им обяснил, че той има двайсет и пет порти, но нито една не се виждала, дори следа не се забелязвала и че стените му изглеждали като къс скала или като желязо, отлято в калъп.

Ето че накрая хората стигнали пред този град и спрели. Емир Муса и шейх Абдул Самад се мъчили да открият врата или начин за влизане, но нищо не се получило.

— Слушай, Талиб! — заговорил емир Муса. — Каква хитрост да измислим, за да влезем в града? Трябва да има някаква порта, през която да се влиза!

— Да послушаме Аллах, емире! — рекъл Талиб. — Нека да си починем два-три дни, пък ще намерим начин, ако е пожелал Всевишният, и порта да намерим, и вътре да влезем!

Емир Муса наредил на един от стражите да обиколи града, пък дано намери следи от порта или вход. Стражът обиколил крепостта за два дни и две нощи без почивка, на третия ден се върнал, поразен от дължината и височината на крепостта.

— Емире! — казал той. — Не бе трудно да потегля от това място, където сме спрели, и да се върна, но порта не намерих!

Муса взел със себе си Талиб бен Сахл и шейх Абдул Самад и тримата се изкачили навръх планината, която се извисявала над крепостта. Оттам видели зад стените огромен град: дворците му се извисяват, кубета ярко заблестяват, със къщи здрави и красиви, потоци текат пенливи, с плод натежали са дървета, градините в росата светят, стени могъщи, но пък празен, потънал в тишина ужасна, и само бухали в ъглите, витаят птици във висините, над покривите гарван честен оплаква хора неизвестни.

Завайкал се емир Муса, че градът е без хора, без живот и пазарища. Погледа му привлякло нещо, което било извън крепостта — там имало четири плочи от бял варовик, които се белеели в далечината. Приближил се — по тях било изсечено писмо. Наредил на шейх Абдул Самад да ги прочете. Пристъпил шейхът, вгледал се, прочел ги. На първата било записано с гръцко писмо: „Човече, онова, което погледът ти е пропуснал да види, е пред тебе. Поклони му се, че в него са твоите дни и години. Не разбра ли, че чашата ти е пълна докрай и скоро ще прелее? Преди да си влязъл в гроба — погледни! Къде са онези, които земи са завладявали, роби са унижавали и над войски са повелявали? Аллах им прати онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва!“

В долната страна на плочата били записани следните стихове:

Къде са царете, които света застроиха

и оставиха всичко, което сами съградиха?

След толкоз строежи полегнаха в гробове тесни

и станаха купчина кости на хора безвестни!

Къде са бойците, спечелили толкоз победи?

Къде им са плячките, с толкова кръв полети?

Настигна ги бързо могъщата божа присъда.

Дори и парите не стигнаха вечни да бъдат!

Изохкал емир Муса и възкликнал:

— За бога, скромността на този свят е най-голямото благополучие!

Измъкнал перо и дивит и записал надписа от първата плоча. Пристъпил към втората, а на нея пишело: „Човече, какво те мами, че искаш да си вечен? Какво те плаши, когато наближиш края? Не знаеш ли, че този свят е тленен? Няма изход за никого от гибелта. Ти гледаш към нея, а си навит като кълбо в лоното й. Къде са царете, които са изградили Ирак и са господствали над далечни страни? Къде са строилите Хорасан и Исфахан? Призова ги онзи, който изпраща смърт, и те се отзоваха. Каква полза от това, което са строили и градили, не отиде с тях в отвъдното онова, което са събрали и броили!“

Отдолу на плочата имало следните стихове:

Къде са тез, които са строили

дворци?… Мълчат стените, не говорят.

Те имаха войски, и мощ, и сила —

пред бога нищо не можаха те да сторят!

Къде са цезарите и крепостите силни?

Изчезнаха… И сякаш са не били!…

Емир Муса записал каквото било написано, и пристъпил към третата плоча…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че върху третата плоча пишело: „Човече, с любовта към този свят се забавлявай, но делото на твоя Отец не забравяй! Ден след ден животът ти минава — сладостите бързо се забравят. Но за Съдния ден приготви се — ще стоиш пред Бога на рабите!“

А в долната страна на плочата имало следните стихове:

Къде са тез, които народи покориха,

и Синд, и Индия велика победиха,

и негри, абисинци покориха?

Не чакай вест… От гроба вест не идва

за тях… Какво е там, не знае никой!

Съдбите им със пепел се покриха,

дворците от смъртта не ги спасиха!

Заплакал емир Муса, пристъпил към четвъртата плоча, върху която било записано: „Човече, толкова ли голям срок ти е отпуснал твоят всевладетел, че си се отпуснал в морето на развлеченията? Грабиш блага всеки ден, сякаш никога няма да умреш! Човече, не губи своите дни и нощи във весели часове и развлечения! Знай, че смъртта ти е предопределена, тя е кацнала на рамото ти. Не минава ден нейното утро да не ти казва «Добро утро», нито вечер нейната вечер да не ти казва «Добър вечер». Пази се от нея, но се готви за нея! И аз бях като тебе, потънал в удоволствия и изгубил заради тях представа за времето! Чуй ме, този свят е лъжовен, той е като мрежа на паяк!“

А отдолу били написани следните стихове:

Къде е онзи, който за своята защита

въздигна крепост мощна, без бога си да пита?

Къде са и онези, които там живяха?

Отидоха си всички — и сякаш че не бяха!

Те в гробовете стенат, очаквайки възмездие,

а вие ги оплаквате и в мъката си чезнете.

Над този свят безкраен е само бог единствен.

Макар чеда да сме му — не знае той роднинство!

Емир Муса си записал старателно всичко и слязъл от планината. Отишъл при войниците си, които стояли на същото място и измисляли начин да влязат в града. Тогава той заговорил на везира Талиб бен Сахл:

— По какъв начин да влезем в града, какви чудеса крие той? Може и да намерим там нещо, което ще ни издигне пред очите на емира на правоверните!

— Нека направим стълба и се качим по нея — може пък да стигнем до някоя порта! — рекъл Талиб бен Сахл.

— И на мен ми хрумна нещо такова! — казал емирът.

Извикал той дърводелци и железари, наредил им да направят стълба. Работили те цял месец, направили стълбата. Събрали се мъже, изправили я и я подпрели до стената. Възхитил й се емир Муса и рекъл:

— Аллах да ви възнагради, добри занаятчии сте, сякаш сте я излели! — после се обърнал към всички: — Кой от вас ще се изкачи по тази стълба горе на стената, ще тръгне по нея и ще се опита да слезе долу в града, да види що за чудо е това, а после да ни каже как да отворим портите?

— Аз ще ида, емире! — рекъл един. — Ще се кача и ще отворя!

Тръгнал човекът по стълбата, стигнал до горе, изправил се, загледал се в града, после плеснал с ръце и викнал:

— Колко си хубава!

Скочил вътре и от него само месо и кости останали.

— Умен човек беше, а каква работа направи! — възкликнал емир Муса. — Ами ако всички направят като него — никой жив няма да остане!

— Може би друг ще бъде по-сдържан! — обадил се някой.

Качил се втори, после трети, четвърти и пети. Един след друг се катерили по стълбата — дванайсет души, и всички изпогинали като първия.

— Само аз съм за тази работа! — казал шейх Абдул Самад. — Не може всеки, който опита, да свърши така!

— Не прави това! — възкликнал емир Муса. — Не бива да се катериш по тази стълба, защото, ако ти умреш, всички ние също ще измрем! Ти си ни водачът и никой от нас няма да остане жив!

— Само по волята на Всевишния можем да постигнем онова, което искаме! — настоял шейхът.

Съгласили се всички, че именно той трябва да се качи. Изправил се шейх Абдул Самад, изкачил се, като все повтарял името на Всевишния. Стигнал горната част на стената. Там плеснал с ръце и се загледал надолу, а всички му викнали:

— Не прави това, шейх Абдул Самад, не скачай!

А шейх Абдул Самад се разсмял високо, поседнал малко, като все повтарял името на Аллаха, после се изправил и викнал с висок глас:

— Емире, не бойте се! Даде ми Аллах всевеликият и всевишен хитрост и тя е благодатна, защото е свързана с името на Аллах!

— Какво виждаш, шейх? — викнал му емирът, а той отговорил:

— Видях вътре десет неволници като месечинки. Привидя ми се, че отдолу има езеро с вода, понечих да се хвърля в него, както направиха другите преди мене и загинаха. Но се въздържах. Не се съмнявам, че тази магия е заложена от жителите на града.

Шейхът тръгнал по ръба на стената, докато стигнал до двете медни кули. Към вътрешността им водела двуствола златна порта — нямало на нея катинар и не се виждало как се отваря. Той се загледал и забелязал върху нея изображение на конник от мед с протегната ръка. Там имало надпис, който гласял: „Потъркай гвоздея, който е върху пъпа на конника, дванайсет пъти, и вратата ще се отвори!“ Огледал конника и наистина забелязал на пъпа му здрав гвоздей. Потъркал го дванайсет пъти и вратата се отворила с гръмотевичен трясък. Влязъл вътре шейхът, тръгнал по широк коридор, после слязъл по стъпала. Стигнал до разширение с хубави ложета, по които лежали мъртъвци, до главите им имало скъпоценни щитове, заострени мечове и опънати лъкове с превъзходни стрели. Там била вътрешната страна на външната порта, залостена с желязна колона, дървени резета, сложни катинари и непознати сложни уреди. „Сигурно ключовете са у тези хора!“, рекъл си шейхът. Поогледал ги и видял някакъв шейх, който изглеждал най-възрастен, а неговото ложе било на по-високо място от останалите. „Я да видим дали ключовете на града не са у този шейх!“, помислил си Абдул Самад. „Сигурно това е привратникът, а тези са неговите стражи!“ Отишъл при него, повдигнал му дрехите — ключовете му били закачени за пояса. Взел ги, пристъпил към портата, отключил катинарите, издърпал резетата, поразмърдал уредите и вратата се отворила с такъв шум, сякаш треснала гръмотевица, защото била много голяма и тежка. Шейхът доотворил портата. Всички тогава възхвалили Аллах, радвали се и ликували. Зарадвал се и емир Муса, че шейх Абдул Самад е жив и здрав и че е отворил градските порти. Всички войници се втурнали да влизат, но емир Муса им викнал:

— Хора, влезем ли всички — не е сигурно какво ще стане с нас! Да влязат половината, а другите да останат навън!

Влязъл емирът заедно с половината си войници. Видели своите приятели мъртви, погребали ги. Видели, че и всички жители на града са мъртви.

Влезли в градското тържище — то било голям пазар с високи, свързани една с друга сгради. Дюкяните били отворени, теглилките — закачени, медта — излъскана, складовете — пълни със стоки. И там търговците били мъртви, телата им били изсъхнали, от тях стърчали костите им — били се превърнали в урок за онези, които умеят да приемат уроци. Видели четири пазара, отделени един от друг, всички дюкяни били пълни с пари. Оставили всичко и отишли на копринения пазар, а там — коприни и свила, тъкана с нишки от червено злато и бяло сребро в най-различни цветове, но стопаните били мъртви, лежали на кожени постелки. Оставили ги и отишли на пазара, където се продавали накити, бисери и якути. От там отишли на пазара на сарафите — всички били мъртви, под тях — топове платове от коприна и свила, а дюкяните — пълни със злато, сребро и благовония. Отишли на пазара за благовония и там видели редки стъкленици с мускус, амбра, алоево дърво, алое от Суматра и камфор. Но всички били мъртви, а и нищо за ядене нямало наоколо.

Като излезли от голямото пазарище, хората се озовали пред украсен дворец. Влезли в него и видели знамена, мечове, лъкове, щитове, закачени на златни и сребърни вериги, ризници, обковани с червено злато. Из коридорите имало скамейки от слонова кост, инкрустирани със злато, покрити с коприна. По тях лежали мъртъвци с изсъхнала кожа.

Спрял се Муса, гледал красотата на двореца, здравата му направа, удивителния му градеж — от съвършен по-съвършен, с прекрасна архитектура, и забелязал изсечен в стената от зелен лазурит следния надпис:

Виж, човече, хубаво огледай!

Първом запомни, след туй — иди си

духом-тялом честен и пречистен.

Всеки — край го чака там напреде.

Виж прекрасни домове красиви.

Някой в тях се мисли май на вечен!

А каква бе ползата, човече?

Дом, пари от смърт не ги спасиха!

Те надежда хранеха, но пак

влязоха във гроба тъмен, хладен!

Бяха на върха човешки чак —

под земята няма сит и гладен!

Може и да викат — нямат глас,

нямат дом, богатства, огърлици,

и лица си нямат — всичко в прах

е покрито — тежък и безличен.

Прах изпълва гнилия им труп,

бузи румени са в черна пръст изваяни.

Яли, пили — няма нищо тук,

че в земята са сами изядени!

Емир Муса наредил да запишат стиховете и продължили пътя си из двореца…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че емирът и хората му стигнали до голямо открито пространство. От четирите му страни имало четири високи и широки зали, изградени от злато, сребро и разноцветни камъни. По средата — водоскок от мрамор, до него — копринена шатра. В дъното на всяка зала били вградени чучури с басейни, изградени от бял камък, от чешмите течали потоци и четирите потока се събирали в езеро, изградено от разноцветни камъни.

Влезли в първата зала — тя била пълна със злато и бяло сребро, бисери, накити, скъпоценни метали и ракли, пълни с червена, жълта и бяла коприна. Отишли във втората зала, отворили хазната в нея — тя била пълна с оръжия и бойни доспехи: позлатени шлемове, даудови ризници, индийски мечове, прави копия, хорезъмски пики. Влезли в третата зала — там имало няколко хазни, заключени с катинари, от тавана висели завеси, обшити с най-различни шевици. Отворили едната — тя била пълна с оръжия, инкрустирани със злато, сребро и скъпоценни камъни. В четвъртата зала също намерили хазна. Отворили я — била пълна със съдини за ядене и пиене от злато, сребро, кристални чинии, чаши, инкрустирани с прозрачни бисери и бокали от оникс. Всеки започнал да си взема каквото му харесало, всеки войник — колкото можел да носи.

Когато решили да излязат, забелязали в една стена врата от ковано желязо с вградена в него слонова кост и абанос и обкована с блестящи златни гвоздеи. Тя била закрита от завеса, обшита с най-различни шевици, с катинари от бяло сребро. Огледал шейх Абдул Самад тези катинари и ги отворил. Хората се оказали в мраморен коридор, от двете страни били изрисувани изображения на зверове и птици, всички — от червено злато и бяло сребро, а очите им — от бисери и якути, които удивлявали всеки, който ги погледнел.

От там влезли в красива зала. Когато я огледали, Муса и шейх Абдул Самад останали поразени. Пресекли я и влезли във втора зала от полиран мрамор с вградени в него скъпоценни камъни. В дъното й имало голямо кубе, чиито камъни били обковани с червено злато. По средата на това кубе имало друго, цялото от мрамор, с изрязани прозорци, поставени в рамки от изумруди, каквито никой цар не можел да си позволи. А вътре в него имало копринена шатра върху колони от червено злато, по тях — образи на птици, нозете им — от зелен изумруд, под всяка птица — подложка от прозрачен изумруд. Зад фонтана имало ложе, обсипано с бисери и драгоценни камъни. А на ложето — неволница като ярко слънце. Била облечена с наметка от прозрачни изумруди, на главата й — корона от червено злато и диадема със скъпоценни камъни, на шията й — огърлица, на челото й — два камъка, блестящи като слънца. Самата тя сякаш гледала дошлите. Зачудил се емирът на нейната хубост, смаяли го красотата й, руменината на бузите й, чернотата на косите й — човек да помисли, че е жива, а не мъртва.

— Мир на теб, неволнице! — поздравил емир Муса.

— Аллах да те вразуми! — възкликнал Талиб бен Сахл. — Тази неволница е мъртва, тя няма душа! Как ще ти отговори на поздрава! Та това, емире, е изображение, умно натъкмено! След смъртта й са извадили очите й, подлели са под тях олово и после са ги подлепили на старото им място и те блестят, сякаш тя си мърда клепачите, и който я гледа, струва му се, че примигва.

Към ложето, където била неволницата, водело стъпало. На него стояли двама роби, единият — бял, а другият — черен, единият държал стоманена пика, другият — скъпоценен меч. Между тях била поставена златна плоча, върху която било записано: „В името на Аллах, милосърдния и милостивия! Човече, какво постигна, когато вечно се хранеше с надежда? Защо забрави, че краят вече и над теб се надвесва? Нима не знаеш, че смъртта вече те вика? Подготви се за своя край! На този свят може и да си богат, но в другия нищо не ще вземеш със себе си! Къде е Адам, първоотецът на всички хора? Къде е неговото поколение? Къде са царете, хосроите и цезарите? Къде са царете на Индия и Ирак? Къде са царете на пространствата? Къде са юнаците? Къде са великаните? Домовете им са празни, отдавна са напуснали близки и роднини! Къде са царете на перси и араби? Всички измряха и станаха на пепел! Къде е Харун? Къде е Хаман? Къде е Шадад бен Ад Ханаански? Къде е Зу-ал-Аутар? Къде са господарите сановници? Всички измряха. Аллах ги прибра завинаги, опразни домовете им от тяхното присъствие! Дали им стигна богатството до Деня на възкресението, когато те се готвеха да отговарят пред бога на рабите? Ти, който не ме познаваш, сега ще познаеш името ми. Аз съм Тараммуз, дъщеря на великия цар! Имах неща, каквито никой цар не е имал, бях справедлива към хората, делях всичко, раздавах и дарявах. Живях дълго в радост и доволство, освобождавах неволници и роби, докато не се появи вестоносецът на съдбите и аз паднах в обятията на бедите.

Така стана, че седем години не капна капка дъжд, не поникна тревица, изядохме всички запаси, с които разполагахме, смилихме се над добитъка си и го изядохме, докато не остана нищо. Тогава извадих пари, мерих ги с микияли, дадох ги на най-верните си хора, те избродиха всички земи, не остана нито педя, където не потърсиха нещо за изхранване, но нищо не намериха. След дълго отсъствие се върнаха. Тогава изоставихме парите и имането, затворихме крепостните порти на града и се оставихме на божието предопределение. Оставихме си съдбата в ръцете на висшия ни цар и както ни виждаш, измряхме. Тук е всичко, което сме изградили и спестили. Това е нашата история и след всичко, което сте видели, остава да го запомните“.

В долната страна на плочата били записани следните стихове:

Не се лъжи със празната надежда,

че колкото да си събрал — не срещаш

ти вечното, — ти чужд си на земята!

И други като теб преди живяха,

с добро и гнет те трупаха богатства,

но дойде срокът — вече няма бягство!

А водеха войници на талази,

оставиха богатства, скъпи сгради,

полегнаха във гроба — тясна дупка,

затъкнаха устата с пръст безвкусна…

Там бяха сякаш рицари напети,

през черна нощ свалени от конете

във дом без изход… Хора честни, клети,

там който влезе — няма изход! Спрете!

Не бойте се да жертвате богатства —

така ще влезете във райско братство!

Добро раздайте — утре ще се върне,

че само бог остава вечно първи!

Заплакал емир Муса при тези думи и рекъл:

— Благочестието стои над всичко и само който го осъществява, е пример за истина!

Огледал се и видял още един надпис на стената: „Смъртта е най-ясната истина, най-сигурното предопределение, страхът от нея е прибежище и спасение на душата. Вземи пример от онзи, който е влязъл при тебе в земята. Не виждаш ли, че посивялата ти коса към гроба те призовава, че изнуряващата ти душа за смърт ти съобщава? Пази се от последния си път и от божествената равносметка. Няма по-жестоко от човешкото сърце, няма по-велик от твоя бог! Къде са древните народи — урок за тези, които умеят да вземат урок? Къде са царете на Китай, хора пълни с безстрашие и мощ? Къде е Шадад бен Ад и всичко, което е сътворил и изградил? Къде е Нимруд, който потискаше и гнетеше? Къде е фараонът, който отричаше бога и не вярваше? Всички са победени от смъртта, от нея не се спасява нито голям, нито малък, нито мъж, нито жена. Взе си ги онзи, който ни дава живота в заем и разделя деня от нощта. Ти, който си дошъл на това място, който си успял да ни видиш, не се прелъстявай от нищо тленно на този свят в развалини, то е вероломно и коварно, гибелно и предателско! Вземи колкото можеш богатства, но не докосвай тялото ми и нищо по него — то е саванът над моята голота, единственото, което ми е нужно от този свят! Нека божият гняв ме пази — посегналият ще погуби себе си!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато чул тези думи, емир Муса записал всичко и рекъл на свитата си:

— Донесете торбите, пълнете парите, сложете от тези съдини скъпоценности и другите неща!

— Емире! — заговорил Талиб бен Сахл на Муса. — Нима ще оставим тази неволница с всички неща по нея — подобни на света няма, по наше време такива неща не се намират! Те са много по-ценни от всякакви пари, най-добрият дар, който може да се занесе на емира на правоверните!

— А ти не чу ли какво съветва неволницата с надписа от тази плоча! — възкликнал емир Муса. — Тя го е оставила като обет невъзвратим!

— Не бива заради някакви си думи да оставим такова богатство, толкова скъпоценности върху един труп! — възкликнал Талиб бен Сахл. — Какво ще прави тя с него? Та то е красота на красотите, хубост невиждана! Ще я покрием после с някаква памучна дреха! Живите имат по-голямо право на това богатство от мъртвите!

Той пристъпил към стъпалото, прескочил го, минал между двете колони и се оказал между двамата стражи. И тогава единият от тях го тласнал в гърба, а другият замахнал с меча и му отсякъл главата.

— Аллах да не ти прости и след смъртта! — възкликнал емир Муса. — Имаше предостатъчно имане! Но алчността се наказва!

Той разпоредил да влязат и останалите войници и да си вземат каквото желаят. Те натоварили камилите с пари и скъпоценности. Емирът наредил да затворят портата и потеглили на път.

Вървели, що вървели, докато стигнали до висока планина, надвиснала над морето, с много пещери по нея. От тях изскочили черни същества, облечени в кожи, на главите им — кожени бурнуси. Те не знаели езика на дошлите и щом видели войниците, изплашили се и се затичали да се крият в пещерите, където били техните жени и деца.

Спрял керванът, разпънал шатрите, събрали парите на едно място. Още не били подредили всичко, когато от планината слязъл царят на черните хора и пристъпил към войниците. Той знаел арабски и когато го довели при емир Муса, го поздравил. Емирът му отговорил на поздрава и му оказал почести.

— Вие хора ли сте или джинове? — запитал царят на чернокожите.

— Хора сме! — отговорил емирът. — А вие сигурно сте джинове, щом сте се уединили от света на това място, пък и сте такива великани по телосложение!

— Ние сме от потомците на Хам, сина на Нух! — отговорил царят. — А това море се нарича Каркар!

— А откъде познавате истинската вяра? — запитал емирът. — При вас на тази земя не се е появявал пророк, който да ви вдъхнови за нея!

— Знай, емире! — отговорил царят. — При нас от това море се появи човек, чиято светлина озаряваше хоризонтите. Той призоваваше с глас, който се чуваше отблизо и далече: „Синове на Хам! Подчинете се на онзи, който вижда, а сам е невидим, кажете, че няма бог освен Аллах и че Мохамед е пратеник на Аллах! Аз съм Абул Абас ал-Худр!“ Преди ние се кланяхме един на друг, а той ни призова да почитаме само бога на рабите!

— Ние сме хора на царя на исляма Абдул Малик бен Маруан! — рекъл емир Муса. — Дойдохме заради медните шишета във вашето море. В тях има затворени дяволи от времето на Сулейман, сина на Дауд, мир и на двамата! Той ни нареди да му занесем някое от тях да го види и да го разгледа!

Царят на чернокожите ги нагостил с риба, наредил на гмурците да извадят от морето някое и друго от Сулеймановите шишета и те извадили дванайсет. Емир Муса щедро одарил царя на чернокожите с богати дарове, царят на Судан също надарил емира с морски същества, които имали лица на хора, и рекъл:

— Три дни ми беше гост и аз те гостих само с такава риба!

— Непременно трябва да отнесем някоя от тях да ги види емирът на правоверните! — рекъл емир Муса. — Сигурно от това душата му ще се отпусне дори повече от Сулеймановите шишета!

Сбогували се и си тръгнали. Вървели, що вървели, докато стигнали земята на Шам. Влезли при емира на правоверните Абдул Малик бен Маруан. Емир Муса му разказал за всичко, което видели и което им се случило по пътя.

— Защо не бях с вас да видя с очите си онова, което и вие сте видели! — възкликнал емирът на правоверните.

Той взел шишетата, започнал да отваря шише след шише, а дяволите изскачали от тях и викали:

— Милост, пророк на Аллаха, вече никога няма да правим такива работи!

За различните видове морски момичета, които изпратил царят на Судан, направили дървени корита, напълнили ги с вода и ги оставили в тях, но те умрели от горещината.

Приказка за един цар, неговия син, седемте везири и неволницата

Разправят, царю честити, че в далечни времена преди векове живял велик цар. Той имал много войници и слуги, достойнство и имане, но вече бил на възраст, а все си нямал мъжко чедо. Това го тревожело и той се обърнал чрез пророка Мохамед с молитва към Всевишния. Чул Аллах молитвата му и жена му понесла рожба. Изчакали, докато дойде време за раждане, и тя родила мъжко чедо с лице като лунен кръг в четиринайсетия ден на месеца. Отгледала го тя, докато станало петгодишно.

При този цар живял един от най-известните мъдреци на времето си на име Синдбад. Царят предал момчето на него и докато то станало на десет години, той го учел на мъдрости и го възпитавал така, че никой вече не можел да се сравнява с него по наука, възпитание и ум. Когато баща му узнал това, той му довел няколко конници бедуини да го учат на езда. Момъкът станал изкусен ездач, бродел из полетата и надминавал както връстниците си, така и най-добрите конници. Един ден мъдрецът се взрял в звездите и видял, че ако през следващите седем дни момъкът произнесе някаква дума, тя ще стане причина за неговата гибел. Отишъл при баща му и му разказал за това.

— А ти какво ще кажеш, мъдрецо? — запитал царят.

— Царю! — отговорил мъдрецът. — Аз мислих и измислих — нека да го оставим на някое приятно място, там да слуша весели песни и да седи, докато минат тези седем дни!

Изпратил царят да извикат една неволница от неговите придружителки — а тя била най-хубавата, — предал й момъка и наредил:

— Вземи господаря си в двореца си, нека стои при тебе и да излезе, когато изминат седем дни!

Повела го неволницата, настанила го в двореца. А там имало четирийсет стаи, във всяка стая — по десет неволници и всяка неволница свирела на някакъв инструмент. Около двореца течал поток, а бреговете му били засадени с плодни дървета и ухаещи цветя.

Хубав и строен бил момъкът — то с думи не може да се опише! Първата вечер го видяла неволницата, която била и наложница на баща му, много го харесала, обикнало го сърцето й, тя не се сдържала и всячески показвала колко го харесва, и го съблазнявала.

— Ако е пожелал всевишният Аллах, изляза ли от тук, ще отида при баща си, ще му разкажа всичко, което правиш, и той ще те погуби! — рекъл момъкът.

Изплашила се неволницата, затичала се при царя и с плач се хвърлила в нозете му.

— Ваше величество! — изохкала тя. — Господарят ми се опита да ме съблазни, а като се дръпнах, ме заплаши, че ще ме убие! Нищо не му позволих, избягах от него! Няма никога да се върна вече нито при него, нито в двореца!

Страшно се ядосал бащата при тези думи, извикал начаса при себе си своите везири и им наредил да погубят сина му.

— Царят е решил да погуби сина си!?! — заговорили те помежду си. — Ако го убие, после непременно ще съжалява! Той му е толкова скъп. А после ще се нахвърли срещу нас и ще ни обвинява, ще ни вика: „Защо не направихте нещо, за да ми попречите?“

И те се договорили да направят нещо, за да не погуби той сина си.

Изправил се първият везир и рекъл:

— Днес аз ще ви спася от злото на царя!

Станал той, отишъл при царя и казал:

— Царю, и хиляда синове да имаше, не можеш да си позволиш да погубиш и един заради приказките на някаква неволница! Тя или говори истината, или лъже!

— А ти, везире, знаеш ли нещо за женското коварство? — запитал царят.

— Да! — отговорил везирът и заразказвал:

Приказка на първия везир за царя и съпругата на везира

Научих, царю, че някога в древни времена живял цар, който много харесвал жените. Един ден, като правел нещо в двора си, погледът му паднал върху една неволница, която била върху плоския покрив на съседната къща. Царят не могъл да се сдържи да не я хареса. Запитал чия е къщата, и му отговорили:

— Това е къщата на твоя везир еди-кой си!

Скочил царят начаса и пратил да го извикат. Когато той дошъл, му наредил да попътува из царството и да види как вървят делата там. Отпътувал везирът, както му било наредено. А след като той заминал, царят се изхитрил да влезе в неговия дом. Щом го видяла, неволницата го познала и се хвърлила в нозете му.

— Каква е причината за благосклонното ти гостуване, подобно на което не съм имала? — запитала тя.

— Страстта към тебе и мъката по тебе ме доведе! — отговорил той.

Тя отново целунала земята пред него и му рекла:

— Ваше величество, аз съм по-подходяща за неволница на някой от слугите на царя! Откъде пък у мене толкова късмет, че да застана до тебе в твоя сан?

Протегнал ръка царят да я притегли към себе си, а тя му рекла:

— Царю, това няма да ни убегне! Но ти почакай, почини си!

Седнал царят в креслото на своя везир. Жената станала и му донесла книги с приказки и мъдрости да почете, докато чака. Той открил в нея притчи и пословици, които сковали неговата решителност за прелюбодеяние и пречупили желанието му да извърши грях. А жената му приготвила храна и я сложила пред него — броят на ястията бил деветдесет. Хапвал си царят по лъжица от всяко. Уж храната изглеждала различна, но вкусът й бил един и същ. Зачудил се царят на тази работа и рекъл:

— Неволнице, ястията са много и различни, но вкусът им е един и същ!

— Аллах да ощастливи царя! — рекла тя. — Аз ти ги давам за пример, за да проумееш някои неща! Нали и ти имаш в двореца си деветдесет наложници, все различни, но в края на краищата искаш от тях едно и също!

Царят се засрамил, станал и напуснал къщата, без да й стори нищо лошо. От притеснение забравил и пръстена си под нейната възглавница и се прибрал в двореца си без него.

Седял, що седял царят, ето че везирът му се върнал, разказал му как е минала обиколката. После си тръгнал и се прибрал у дома. Седнал в креслото си, протегнал ръка под възглавницата и напипал под нея пръстена на своя цар. Взел го везирът, скрил го при сърцето си и за цяла година заживял отделно от неволницата си — нищо не й говорел, а тя не знаела каква била причината за гнева му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на първия везир:

* * *

Това продължило доста време, без неволницата да разбере каква е причината. Тогава тя пратила да извикат баща й и му разказала, че везирът от година живее уединено от нея.

— Ще отида при царя и ще му се оплача! — рекъл баща й.

Един ден той влязъл при царя и заварил при него везира.

— Нека Аллах да подобри живота на царя! — казал той и се заоплаквал: — Аз имах хубава градина, сам си я посадих, похарчих парите си, докато съзрее и даде плод! Подарих я на този твой везир, той изяде от нея онова, което му харесваше, после я изостави и сега цветята й изсъхнаха, хубостта й се стопи и тя цялата се промени!

— Това, което той казва, е вярно, царю! — рекъл везирът. — Аз я пазех, но когато един ден отидох при нея, забелязах стъпка на лъв! Изплаших се и избягах от там!

Разбрал царят, че стъпката, която везирът уж бил видял, е неговият пръстен, който той бил забравил в къщата. Тогава рекъл на везира си:

— Върни се в дома си, везире, и бъди сигурен и спокоен! Лъвът няма да се доближи до тебе! Аз научих, че той е ходил до градината, но нищо лошо не й е сторил, кълна ти се в паметта на баща си и на дедите си!

Везирът се върнал у дома, наредил да извикат жена му, помирил се с нея и повярвал във верността й…

Приказка на първия везир за търговеца и папагала

Разправят също, царю честити, че имало един търговец, който много обичал да пътува. Той имал красива жена, обичал я и от много обич много я и ревнувал. Купил си един папагал, който да му разказва какво става в къщата в негово отсъствие.

Веднъж, когато пътувал нанякъде, съпругата му се увлякла по някакъв момък. Той влизал при нея, пък тя му оказвала внимание. Но когато се върнал от път, папагалът казал на търговеца:

— Господарю, някакъв момък турчин влизаше при жена ти, докато те нямаше, пък тя му оказваше голямо внимание!

Решил мъжът да убие жена си, но тя, като разбрала намерението му, викнала:

— Човече, ела на себе си! Може ли една птица да има ум и разум? Ако искаш да ти докажа това и да различиш къде е лъжата и къде — истината, иди тази нощ и преспи у приятели, а когато се върнеш — разпитай я! Тогава ще разбереш дали говори истината или лъже!

Отишъл човекът у един приятел и пренощувал там. Щом се мръкнало, съпругата му отрязала парче плат, покрила с него клетката на папагала и започнала да ръси по малко вода върху плата, да размахва ветрило над клетката, да приближава отвън към нея светилника, за да изглежда като блясък на мълния и да върти хромела, за да издава шум. Така продължила до съмване. Когато мъжът й се върнал, тя му рекла:

— А сега, мъжо, разпитай папагала!

Отишъл съпругът й при папагала, разпитал го да му разкаже какво се е случило последната нощ, а папагалът рекъл:

— Господарю, че кой ще чуе нещо или ще види нещо в такава нощ! Дъжд валя, вятър вя, гръмове гърмяха, мълнии блестяха!

— Лъжеш! — викнал човекът. — Последната нощ такива неща не е имало!

— Аз ти казах това, което преживях, чух и видях! — отговорил папагалът.

Така всичко, което птицата била разказала за жена му, се обезсилило.

Поискал човекът да се помири с жена си, но тя викнала:

— Няма да се помиря с тебе, докато не заколиш този папагал, който ме наклевети!

Хванал човекът папагала и го заклал, останал за няколко дни с жена си и пак тръгнал на път. Но се върнал по-рано и видял как онзи момък турчин се измъква от къщата му. Разбрал, че папагалът е говорил истината, а жена му е лъгала. Съжалил, че е заклал птицата, влязъл при жена си и я заклал, а после се заклел никога през живота си да не се жени…

* * *

— Разказах ти това, царю — завършил везирът, — за да разбереш, че женското коварство е огромно и че който избързва, после съжалява!

Отказал се царят да погубва сина си. Но на втория ден при него влязла неволницата и заговорила:

— Как така, царю, ме оставяш онеправдана! Какво ще рекат царете, като чуят, че си наредил нещо, после везирът ти те е разколебал и че един цар е изпълнил повелята на везира си! Постъпи със сина си с цялата справедливост! Защото иначе ще стане както в приказката за перача.

И неволницата заразказвала:

Приказка на неволницата за перача и неговия син

Ето аз научих, царю, че един перач излизал всеки ден на река Тигър да избелва платна. С него често излизал и синът му. Той влизал в реката и се гмуркал, а баща му го оставял да прави каквото поиска. Но един ден, както се гмуркал, мускулите му се схванали и той потънал! Когато го забелязал, баща му скочил в реката и заплувал да спасява сина си. Хванал го той, но синът се вкопчил в него. Баща и син се удавили заедно…

* * *

— Така и ти, царю, не попречиш ли на сина си, не защитиш ли правото ми, аз се боя да не би и двамата да се удавите! — завършила неволницата.

Тогава царят наредил да погубят сина му. Пристъпил напред вторият везир, целунал земята пред него и заговорил:

— Царю, не бързай да погубваш сина си! Ние се молим той да стане пазител на всичко твое! Почакай, царю, не бързай! Ако побързаш и го погубиш — ще съжаляваш, както съжалявал един търговец!

— Как е станало това? Каква е историята му, везире? — запитал царят.

И вторият везир заразказвал:

Приказка на втория везир за търговеца и старицата с двете питки

Разправят, царю честити, че живял някога един търговец, човек гнуслив в яденето и пиенето. Един ден той отпътувал за някаква страна. Вървял по улиците на чуждия град и видял старица да носи две питки хляб. Спазарил той питките и ги купил. Прибрал се у дома и него ден ял от тях. Когато се съмнало, се върнал на същото място и намерил там старицата, която носела нови две питки. Пак си купил хляб от нея. Така продължило двайсетина дни, след което старицата изчезнала. Запитал този-онзи къде е, но никой нищо не знаел. Един ден той се разхождал по друга улица на града и я видял там. Спрял, поздравил я и я запитал защо е изчезнала, че вече не може да си купи хляб от нея. Старицата се въздържала да му отговори, но той настоял, заплашил я и тя рекла:

— Бях слугиня при един човек, който имаше язва. Той имаше лечител, който вземаше брашно, замесваше го с масло и цяла нощ, докато се съмнеше, го държеше върху болното място. Аз вземах това тесто, правех от него две питки и го продавах на тебе или на някой друг! Но господарят ми умря и вече нямам питки!

Търговецът дълго повръщал, разболял се силно. Съжалил за стореното, но полза от съжаление няма!

* * *

— Знай, царю! — завършил вторият везир. — Това е само един пример за женските коварства! Не трябва да се доверяваш на женските думи!

И царят се отказал да погубва сина си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на третия ден притичала неволницата, влязла при царя и заговорила:

— Царю! Отмъсти на сина си за мене, нека думите на везирите ти не променят решението ти! От лоши везири добро няма! Не постъпвай като онзи цар, който отстъпил пред думите на един от лошите си везири!

— А как е станало това? — запитал царят.

И неволницата заразказвала:

Приказка на неволницата за лошия везир и царския син

Научих, царю честити и мъдри, че един цар имал син, когото много обичал, много почитал и предпочитал пред останалите си синове. Един ден синът рекъл:

— Татко, искам да ида на лов!

Заповядал царят да се подготвят за лов, наредил на един от везирите си да излезе с него, да му служи и да изпълнява всичките му повели по пътя. Везирът взел всичко, от което момъкът имал нужда при пътуването си. Тръгнали с тях слуги, прислужници и стражи. Излезли на зелено поле с много трева, пасища и води и с много дивеч по него. Останали там няколко дни. Царският син прекарал приятно и сито. После наредил да се връщат, но точно тогава го отвлякла някаква газела, която се била откъснала от стадото си. Душата му възжелала да я улови. Той последвал газелата. Цял ден я преследвал, докато се мръкнало. Тя изчезнала в някакво пустинно място. Спуснала се нощта над момъка, той решил да се върне, но не знаел накъде да върви. Пренощувал там, а в зори продължил да язди. Станало пладне, зноят го изгорил. И ето че се оказал пред град с високи стени и здрави темели, но опустошен, разрушен, само бухали и гарвани се реели над него. И докато стоял пред него, метнал поглед встрани и забелязал неволница, хубава и стройна, която плачела край една стена. Пристъпил към нея и я запитал:

— Коя си ти?

— Аз съм Тамима, дъщеря на Таббах, който е цар на Кафявата земя! — отговорила тя. — Веднъж излязох по работа, грабна ме ифрит от джиновете и полетя с мене между земята и небето! Срещу него излезе облак от огън, той изгоря, а аз паднах тук! От три дни съм гладна и жадна, но щом те видях, сякаш животът ми се върна!

Когато неволницата произнесла тези думи, обхванало го състрадание към нея, той я качил зад себе си на коня и рекъл:

— Успокой се! Щом всемилостивият всевишен Аллах ме върне при моя народ, и аз ще те върна на близките ти!

Потеглил той и му било леко на душата. По едно време неволницата му рекла:

— Нека сляза от коня, за да си свърша една работа зад тази стена!

Спрял той коня, свалил я, изчакал я, но тя се позабавила, а когато се показала, лицето й било от грозно по-грозно. Когато я видял такава, цялото му тяло се разтреперило, той изгубил ума и дума, изплашил се, побледнял. А неволницата със страшното лице се метнала зад него на коня и запитала:

— Защо така ти се измени лицето?

— Спомних си нещо, което ме поизплаши! — отговорил той.

— А ти застани срещу него с войските и юнаците на баща си!

— Онова, което ме изплаши, не се бои нито от войски, нито от юнаци!

— А ти застани срещу него с богатствата и съкровищата на баща си!

— То не се съблазнява от пари и съкровища!

— Че ти помоли твоя всемогъщ бог, може той пък да те отърве от мене! — присмял му се женският гул.

Вдигнал царският син ръце към небесата и викнал:

— Велики Аллах, на теб се уповавам в тази беда!

Посочил с пръст към нея и тя рухнала на земята, изгоряла като въглен. Момъкът възхвалил Аллах, благодарил му и продължил пътя си. Всемилостивият облекчил пътуването му и му посочил пътя, докато накрая стигнал до страната си. Така той видял баща си, след като се бил отчаял от живота. А всичко това му се било случило по волята на везира, който потеглил с него, за да го погуби по пътя.

— Разказах ти това, царю, за да знаеш, че лошите везири лоши съвети дават! Бъди нащрек срещу такива! — завършила неволницата.

Царят изслушал думите й и наредил да погубят сина му. Тогава третият везир рекъл:

— Днес аз ще отвратя царя от злото! — влязъл той при него и заговорил: — Царю, аз съм твой съветник! Не бързай да погубваш сина си! Успокой се! Сигурно вината му е нищожна, но е раздута пред тебе от тази неволница! Аз знам как жителите на две села се изпобили за капчица мед!

— Как е станало това! — запитал царят.

И везирът заразказвал:

Приказка на третия везир за това, как две села се сбили за капка мед

Един ловец бил на лов за животни из равнината. Един ден се вмъкнал в планинска пещера и намерил там дупка, пълна с мед. Събрал той малко мед в меха, който носел, понесъл го на рамене и влязъл с него в града. До него притичвало и ловното му куче. То му било много скъпо. Спрял ловецът пред един дюкян на продавач на олио и му предложил меда. Купил го дюкянджията, отворил меха и извадил малко мед да го види. От меха капнала капка. Събрали се над нея мухи, наскачали и птици. Дюкянджията пък имал котка. Тя скочила срещу птичките. Видяло я кучето на ловеца, скочило върху котката и я удушило. Скочил дюкянджията срещу кучето и го убил. Скочил ловецът срещу дюкянджията и го убил. Скочили съселяните на дюкянджията срещу ловеца и го убили. Чули съселяните на ловеца какво е станало, грабнали оръжията си и се нахвърлили срещу комшиите си. Сблъскали се, развъртели мечовете, много хорица изпогинали…

* * *

Изслушал царят думите на везира си и те го отказали от взетото решение. На четвъртия ден неволницата отново влязла при царя, целунала земята пред него и викнала:

— Царю честити! Ти остана несправедлив към мен и си затвори очите пред вината на моя враг, защото той е твой син и е кръв от сърцето ти! Но всемогъщият Аллах ще ми даде победа над него така, както е дарил победа на царския син над бащиния му везир!

— А как е станало това? — запитал царят.

И тя заразказвала:

Приказка на неволницата за царския син и продажния везир

Имало едно време един цар. Той имал само един син. Когато синът възмъжал, бащата го сватосал за дъщерята на друг цар. Била тя красива и стройна. Имала братовчед — чичов син, който я искал от баща й, но тя не се съгласила да се омъжи за него. Ревност обхванала братовчеда, като научил, че тя се омъжва за друг. Той решил да изпрати дарове до везира на царя, чийто син се женел за неволницата. Пратил му дарове и много пари и го помолил да погуби царския син или да го убеди да се откаже от женитбата.

Стигнали даровете до везира, той ги приел и пратил да съобщят на братовчеда: „Успокой се! Ще получиш от мене всичко, което поискаш!“

Царят, баща на неволницата, пратил да му доведат царския син, за да влезе при дъщеря му. Когато поканата стигнала до него, баща му му разрешил да отпътува и изпратил везира си да го придружава. Тръгнал везирът, а в мислите си все таял каква хитрост да скрои лошото му сърце. Като минавали през пустинята, везирът се сетил, че в онази планина имало извор с течаща вода, наречена Захар, и всеки, който пийнел от нея, ако е мъж — ставал жена. Той спрял войската недалече от него, яхнал коня си и рекъл на царския син:

— Няма ли да дойдеш с мене да видиш извора в планината?

Яхнал и царският син коня си, тръгнал с везира. Вървели, що вървели, стигнали до онзи извор. Слязъл царският син от коня си, измил ръцете си, пийнал си и изведнъж се превърнал в жена. Дошъл при него везирът. Разказал му момъкът за станалото. Везирът го изслушал, изразил му съчувствие, а после възкликнал:

— Как така ти се случи тази беда! Как те постигна това нещастие! Та ние отиваме на сватба, за царска дъщеря ще те женим! Сега не знам да ходим ли или не!

— Върни се при баща ми! — рекъл момъкът. — Разкажи му какво ме е постигнало!

Написал момъкът писмо на баща си, в което му съобщавал какво се е случило. Взел везирът писмото и тръгнал обратно, като оставил войниците и момъка с неговата свита. Съобщил на царя какво се било случило на сина му, и му предал неговото писмо. Натъжил се царят и изпратил да викнат мъдреци и познавачи на тайни, за да му разкрият какво се е случило на сина му, но никой не можел да му отговори.

А везирът изпратил до братовчеда на неволницата вест, с която му съобщил какво е станало с царския син, а той много се зарадвал и още повече зажадувал да се ожени за братовчедка си.

Царският син пък останал при онзи извор. Три дни и три нощи нито ял, нито пил. Уповавал се на всемогъщия всевелик Аллах, защото той не изоставя онзи, който се уповава на него. На четвъртия ден внезапно се появил конник с корона на главата, с лице на царски син и го запитал:

— Какво ти се е случило, че си така замислен?

Момъкът му разказал какво го е сполетяло. Изслушал го конникът, смилил се над него и рекъл:

— Бащиният ти везир ти е докарал тази беда! Защото за този извор знае само едно човешко същество — той самият!

Конникът му наредил да възседне коня и му рекъл:

— Ела с мен в моя дом и тази нощ ми погостувай!

— Кажи ми кой си, за да тръгна с теб! — помолил момъкът.

— Аз съм син на царя на джиновете, а ти си син на царя на човеците! Успокой се, мъката и скръбта ти ще изчезнат — това не е трудна работа!

На сутринта момъкът тръгнал с него, като оставил войската и свитата си. Така пътували до полунощ.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на неволницата за царския син и продажния везир:

* * *

И така пътували синът на царя на хората и синът на царя на джиновете, докато пак се съмнало. Изведнъж се оказали на земя — дърветата се издигат, птиците чуруликат, градини се простират, дворци се извисяват. Слязъл синът на царя на джиновете от коня си, казал на момъка също да слезе, повел го за ръка и влезли в един дворец. Към царския син се отнесли като към царствена висока особа. Той останал там него ден, докато се мръкнало, като си хапвал и пийвал. Привечер синът на царя на джиновете пак яхнал коня си, синът на човешкия цар яхнал своя и пак забързали на път, цяла нощ, та до съмване. И ето че попаднали върху черна земя, необработена, с черни скали и камъни по нея.

— Как се казва тази земя? — запитал момъкът.

— Наричат я Тъмната земя! — отговорил джинът. — Тя принадлежи на един цар на джиновете на име Зу-л-Джанахейн. Никой не може да влиза в нея или да стъпва по нея без негово разрешение! Почакай тук, за да му поискам разрешение!

Момъкът останал на мястото си, джинът изчезнал, после се върнал и двамата продължили пътя си. Вървели, що вървели и стигнали до извор, който извирал от Черната планина.

— Слез тук! — наредил конникът и когато момъкът слязъл от коня си, му рекъл: — Пий от този извор!

Пил момъкът от извора и начаса се превърнал в мъж, какъвто бил преди. Зарадвал се много и запитал:

— Как се казва този извор, братко?

— Казва се Женският извор! Щом от него пие жена, тя се превръща в мъж!

Момъкът възседнал коня си и двамата се върнали в земята на джина. Пренощувал там момъкът, яли, пили, докато се мръкнало. Тогава синът на царя на джиновете запитал:

— Искаш ли да се върнеш при близките си още тази нощ?

— Искам! — отговорил момъкът. — Сега имам нужда от тях!

Тогава синът на царя на джиновете извикал един от бащините си роби на име Раджиз и му рекъл:

— Вземи този момък, качи го на гърба си и преди да се е съмнало, го отнеси при жена му и тъста му! — после се обърнал към царския син: — Сега затвори очи!

Затворил момъкът очи и чудовището полетяло. Летял, що летял царският син, толкова изплашен, че не знаел къде се намира душата му. И още не била минала последната третина на нощта, когато се озовал върху двореца на тъста си. Ифритът кацнал на покрива му и рекъл:

— Сега слез! Отвори очи! Това е дворецът на тъста ти и на неговата дъщеря!

Оставил го и си тръгнал. Когато утрото изгряло, момъкът се стреснал от блясъка му и слязъл от покрива. Видял го тъстът му, станал да го посрещне, зачудил се, като видял, че слиза от покрива, и възкликнал:

— Знам, че хората влизат през портите, а ти слизаш от небесата!

— Стана това, което е пожелал всевишният и всемилостив Аллах! — отвърнал момъкът и му разказал за случилото се.

Зачудил се царят, зарадвал се, че зетят му е останал жив и здрав. Когато слънцето се издигнало, наредил на везира си да подготви голямо празненство. Вдигнали празненството, направили сватбата, два месеца останал той в семейството на булката си, после се върнал с нея в двореца на баща си.

А братовчедът на неволницата умрял от ревност и завист, когато разбрал, че царският син все пак се е оженил за годеницата си и всевишният и всемилостив Аллах му е дарил победа над бащиния му везир. Прибрал се царският син при баща си жив и здрав заедно с младата си съпруга. Срещнал го царят с войската си и везирите си и като узнал какво е станало, наредил да отсекат главата на продажния везир. Така и направили…

* * *

— И аз моля всевишния Аллах да ти дари победа над везирите ти, царю, а теб те моля да отмъстиш на сина си за мене! — завършила неволницата разказа си.

Царят изслушал разказа й и пак наредил да погубят сина му. Но на четвъртия ден влязъл при него четвъртият везир и рекъл:

— Нека Аллах да укрепи десницата на царя и да му помогне! Царю, отложи тази работа, която си решил да правиш, защото умният не върши нищо, без да помисли за последствията. Казано е в пословицата: „Който последствията не вижда, той през времето не предвижда!“ А който направи нещо, без да е сигурен в него, ще го постигне онова, което е постигнало човека, измамен от съпругата си!

— А какво е постигнало измамения съпруг? — запитал царят.

И четвъртият везир заразказвал:

Приказка на четвъртия везир за измамения съпруг

Един човек бил мечоносец на един цар. Той си харесал неволница и както бил тогава обичаят, й изпратил по слугата си писмо. Но слугата се позадържал при нея и тя, разпътницата, го притиснала до гърдите си. Той я попритиснал да полегнат заедно, тя се съгласила. И точно тогава неговият господар почукал на вратата й, защото му било дотегнало да чака. Тя издърпала слугата и го натикала в шкафа. Мечоносецът блъснал вратата, седнал до нея, тя се приближила до него, започнала да го гали, да лудува, да го целува, да го притиска към гърдите си и накрая свършили работата. В този миг на вратата почукал нейният съпруг.

— Кой е този? — запитал мечоносецът.

— Моят мъж! — отговорила тя.

— Какво да правя? Какво да измисля? — объркал се той.

— Стани, извади меча си и излез в пруста! — рекла тя. — Ругай ме, викай ми, а щом мъжът ми влезе, излез и си върви по пътя!

Той направил, както тя го посъветвала. Когато стопанинът на къщата влязъл, той видял царския мечоносец прав, с изваден меч в ръка да ругае и заплашва жена му. Щом мечоносецът го видял, прибрал меча си и излязъл от къщата.

— Какво е станало? — запитал съпругът.

— Мъжо, няма по-благословен час от този, в който ти дойде! — възкликнала жената. — Аз загубих ума и дума, сигурна бях, че загивам! Преди малко седнах на покрива да попреда! И ето че в дома се вмъкна някакъв слуга, гонен, изгубил ума и дума, трепери от страх да не го убият! Този мъж с изваден меч тичаше след него. Момъкът се затича към мене, целуна ръката ми и ме замоли: „Скрий ме, господарке, от този, който несправедливо иска да ме погуби!“ Скрих го в шкафа. Докато се огледам, господарят му се намъкна с изваден меч. Той поиска да му предам момъка, но аз отрекох да е при мене, а той, както и ти видя, започна да ме ругае и заплашва!

— Добре си направила, жено! — рекъл мъжът й, после пристъпил към шкафа и викнал: — Излез и не се бой!

Така и двамата не усетили как жената ги била измамила…

* * *

— Това е, царю, само пример за хитростите, за измамите и коварствата на жените! — завършил разказа си четвъртият везир.

Изслушал го царят, извлякъл си поука и се отказал да погубва сина си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на петия ден неволницата влязла при царя. Тя носела чаша с отрова и викнала:

— Царю, ако ти не ми възвърнеш заслуженото и не отмъстиш на сина си за мене, аз ще изпия тази чаша с отрова, ще умра и грехът за това ще падне върху тебе до Деня на възкресението! Тези твои везири ме обвиняват в коварство и хитрост, но няма на света по-големи хитреци от тях! Нима не си чувал, царю, приказката за златаря и неволницата?

— И какво е станало с тях? — запитал царят.

И тя заразказвала:

Приказка на неволницата за златаря и мъжкото коварство

Някога живял златар, който обичал да разглежда картини и да пийва вино. Един ден той отишъл на гости при свой приятел и върху една от стените на дома му видял нарисувана неволница. Разгледал я, харесала му картината и рекъл:

— Сигурно образописецът я е изобразил по подобие на също така хубава жена!

— А дали онзи, който я е изписал, не я е създал във въображението си? — запитал приятелят му.

— Ако съществува жена по света, подобна на изписаната, аз моля Аллах да продължи живота ми, докато я видя! — възкликнал златарят.

Той заразпитвал гостите кой е изписал този образ. Открили кой е, но той бил отпътувал в друг град. Хората му изпратили писмо, в което му описвали състоянието на техния приятел, и го запитали за това изображение — коя е жената на него, дали я е измислил, или наистина я е видял. Той им изпратил отговор: „Изобразих на тази картина една неволница певица при един везир в град Кашмир в Индия“.

Щом узнал тази вест, златарят, който живеел в Персия, се приготвил и отпътувал за Индия. С много усилия стигнал до посочения град, влязъл в него, установил се в странноприемница и отишъл при един продавач на благовония. Той бил човек знаещ, разбиращ и умен. Златарят го заразпитвал за царя на града, за неговите навици, а продавачът рекъл:

— Нашият цар е справедлив, с добри нрави, щедър към своите поданици и умее да раздава правосъдие. Той мрази в света единствено магьосниците!

Златарят го разпитал за везирите. Онзи му описал всеки везир. Накрая приказката стигнала и до неволницата певица, за която продавачът рекъл:

— Тя е у еди-кой си везир!

Златарят изчакал няколко дни, мислил и премислял каква хитрост да скрои. Една вечер завалял дъжд с мълнии и бурни ветрове. Тогава той повел няколко крадци, отишъл в дома на везира и опрял на стената му стълба с ченгели. Качил се върху стената, после се спуснал в двора. Всички неволници спели в обща зала, всяка на отделно ложе. Той забелязал едно ложе от мрамор, на него спяла неволница с лице като луна през четиринайсетия ден на месеца. Той пристъпил към нея и приседнал при главата й. Тя била покрита със завивка от златни нишки, при главата й светела свещ, при нозете — също, всяка свещ била в свещник от чисто злато, а тя самата била от амбра. Под възглавницата забелязал сребърна кутия, където били затворени всичките й накити. Измъкнал човекът нож, бутнал неволницата по бедрото и я наранил. Стреснала се тя, замълчала, помислила, че той иска да вземе богатството й, и рекла:

— Вземи кутията с всичко в нея! Няма нужда да ме убиваш, защото ние с теб сме от едно тесто месени!

Златарят взел кутията с всичко в нея и си тръгнал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на неволницата за златаря и мъжкото коварство:

* * *

И така човекът взел кутията с всичко в нея и си отишъл. Съмнало се. Той се преоблякъл, взел кутията с накитите и влязъл при царя на града. Целунал земята пред него и рекъл:

— Царю, аз съм човек, който желае да ти даде съвет. Идвам от Хорасан. Дойдох да търся убежище при ваше величество, защото си известен с твоя праведен живот и със справедливостта си. Пристигнах в града ти снощи. Портата беше затворена и спах извън стените. В просъница видях четири жени, двете яздеха метли, другите две — ветрила. Разбрах, че са магьосници, които влизат в града ти. Едната пристъпи към мене, ритна ме и ме шибна с някаква лисича опашка, която носеше в ръцете си. Замахнах с ножа и я раних по бедрото. Тя побягна, но се подхлъзна и от ръката й падна тази кутия. Взех я, отворих я и видях вътре тези скъпи накити. Вземи я, аз нямам нужда от нея. Аз съм човек, който броди по земята, сърцето ми се е откъснало от този свят и нищо от него не ми трябва.

Оставил кутията пред царя и си тръгнал. Отворил царят кутията, извадил накитите от нея и както ги оглеждал един по един, изведнъж видял сред тях една огърлица, която бил подарил на везира — господар на неволниците. Извикал царят везира си и му рекъл:

— Това е огърлицата, която ти подарих, нали?

Щом везирът зърнал накита, познал го и отговорил:

— Така е… Аз пък я подарих на една от неволниците — на най-добрата певица!

— Доведи веднага момичето! — разпоредил се царят.

Довел везирът неволницата и когато тя застанала пред царя, той наредил:

— Я оголи бедрото й и виж дали там има рана!

Открил везирът дрехата й, видял, че там има рана от нож, и казал:

— Да, ваше величество, има рана!

— Значи тя е магьосница! — викнал царят. — Право ми е казал странникът, няма място за съмнения или колебания!

И наредил да хвърлят магьосницата в ямата.

На мръкване златарят разбрал, че хитростта му е успяла, отишъл при пазача на ямата с кесия с хиляда динара в ръка. Цялата първа третина на нощта си приказвали, а когато вече се почувствали близки, златарят рекъл:

— Трябва да знаеш, братко, че тази неволница е невинна! Аз скроих цялата работа! — той му разказал за станалото и завършил: — Братко, вземи тази кесия! В нея има хиляда динара! Дай ми неволницата да я отведа в страната си! Тези динари ще ти са от по-голяма полза, отколкото затворената неволница! Използвай ги, пък ние двамата ще ти пожелаем живот и здраве!

Пазачът се зачудил на тази хитрост, зарадвал се на кесията и пуснал неволницата, като поставил условие двамата да не остават в този град нито за час повече. Взел си я златарят и начаса тръгнал на път, яздил бързо, стигнал страната си и заживял с неволницата…

* * *

— Ето виж, царю, какви са мъжките коварства и хитрини. Утре и аз, и ти ще застанем пред най-справедливия съдия и той ще ти отмъсти заради мене, царю! — завършила неволницата.

Царят я изслушал и наредил да погубят сина му.

Влязъл при него петият везир и рекъл:

— Почакай, царю честити, царю велики, не бързай да погубваш сина си! Най-често избързването води до съжаление! Боя се да не съжаляваш както човекът, който не се бил замислил нито веднъж през целия си живот!

— Че как така, везире? — запитал царят.

И петият везир заразказвал:

Приказка на петия везир за момъка и десетимата старци

Научих, царю честити, че някога живял човек, който имал къщи и богатства, много пари, слуги, роби и имоти. Прибрал го всевишният Аллах в лоното си и той оставил малък син за наследник. Когато пораснало и сложило ръка на бащиното си имане, момчето се увлякло по ядене, пиене, музика и песни. Бил момък щедър, който раздавал и пилеел парите, оставени от баща му, докато накрая цялото му богатство се стопило. Започнал да продава роби, неволници и имоти. Прахосал всичко, което бил наследил. Обеднял дотолкова, че се наложило сам да работи.

Един ден той си стоял подпрян на една стена с надежда някой да го наеме, когато към него се приближил възрастен мъж с благородно лице и хубави дрехи и го поздравил.

— Чичо, нима ме познаваш отпреди? — запитал момъкът.

— Не те познавам по рождение, синко! — отговорил човекът. — Обаче по лицето ти се вижда, че си живял в благоденствие, а после си изпаднал в това състояние!

— Сбъдна се съдбата, чичо! А ти можеш ли да ми предложиш някаква работа?

— Искам да те използвам за нещо леко, синко! — рекъл човекът.

— Какво е то? — запитал момъкът.

— Аз имам десет старци, които живеят в една къща, а няма кой да ги обслужва! От мен ще имаш достатъчно храна и дрехи — ела да поработиш при нас! Ще получиш добро отношение и достатъчно пари. Трябва да пазиш тайната на всичко, което видиш! И като ни видиш, че плачем, не ни разпитвай защо!

— Добре, чичо! — съгласил се момъкът.

Тръгнал той след шейха, който го отвел в хамама, вкарал го в него и махнал от тялото му цялата мръсотия. После пратил човек да му донесе дреха от хубаво платно, облякъл го с нея и го отвел в къщата при своите хора. Влязъл момъкът и видял, че се намира във висок дом със здрави темели, широк, с няколко кресла в залата едно срещу друго, с много стаи, сред всяка стая — водоскок, отгоре пеят птици, прозорците от всички страни гледат към хубавата градина, която го обкръжавала. Влезли в дневна, облицовката й била от разноцветен мрамор, покривът бил от лазурит и блестящо злато, подът — застлан с копринени килими. Там един срещу друг седели десет старци, облечени в траурни дрехи, които плачели и се вайкали. Учудил се момъкът от поведението им, понечил да запита шейха, но си спомнил условието и възпрял езика си. Шейхът предал на момъка сандък с трийсет хиляди динара в него и рекъл:

— Синко, харчи за нас от парите в този сандък и за себе си харчи достатъчно!

Харчил той, що харчил, денем и нощем. Но ето че единият старец умрял. Взели го приятелите му, изкъпали го, увили го в саван и го погребали в градината зад къщата. После смъртта започнала да ги взима един по един, докато накрая останал шейхът, който го бил наел. Накрая и шейхът се разболял и когато момъкът се отчаял за живота му, отишъл при него и рекъл:

— Чичо! Аз ви служих честно, цели дванайсет години не пожалих нито час, за да ви служа, полагах всички сили да сте добре.

— Така беше, синко! — съгласил се шейхът. — Ти ни служи, докато не изпрати всички старци при всевишния Аллах! Ние непременно трябваше да умрем!

— Господарю! — заговорил момъкът. — Животът ти е в опасност. Сега искам да ми кажеш защо плачехте, защо постоянно се вайкахте, тъжахте и се мъчехте?

— Синко, няма нужда да знаеш това! — казал шейхът. — Не ме карай да правя нещо, от което няма да имаш полза! Аз се молех на всевишния Аллах да не праща никому беда като моята! И ако не искаш да ти се случи онова, което стана с нас, не отваряй ей онази врата! Пък ако искаш да ти се случи същото, отвори я, тогава ще научиш причината за всичко, което видя при нас! Но тогава ще съжаляваш и полза от съжалението ти няма да има!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на петия везир:

* * *

След този разговор болестта на шейха се усилила и той умрял.

Така момъкът останал сам в този дом с всичките му богатства и все си мислел с тревога, какво ли все пак се е случило с шейховете. Един ден си спомнил предупреждението да не отваря онази врата и му хрумнало да я огледа. Отишъл натам и видял, че над нея си бил свил гнездо паяк. На вратата имало четири ключалки. Спомнил си пак за предупреждението на шейха и се отдалечил. Но душата му започнала да го гложди да я отвори, а предупреждението го карало да се въздържа. Така се колебал седем дни, а на осмия си казал: „Трябва непременно да отворя тази врата и да видя какво ще ми се случи! Ако е предписал Аллах, нищо не може да се върне назад, каквото и да ми се случи — ще бъде по негова воля!“

Станал той, счупил ключалката и отворил вратата. Попаднал в тесен коридор. Вървял по него три часа и внезапно се оказал на брега на широка река. Тръгнал по брега и се оглеждал. Изведнъж от въздуха се спуснал огромен орел, грабнал го в ноктите си и го понесъл между земята и небето, докато стигнал до някакъв остров, където го оставил и отлетял. Объркал се момъкът, не знаел накъде да тръгне. И както си седял, в далечината сред морето му се мярнало платно на кораб. Момъкът помислил, че спасението може да дойде от кораба, и тръгнал по брега, докато стигнал до някакво селище. Видял кораба в пристанището — това било гемия от слонова кост и абанос, греблата му — от сандалово и алоево дърво, целият обкован със златни плочки. На него седели десет неволници. Щом го зърнали, те слезли от гемията, целунали ръцете му и възкликнали:

— Ти си царят годеник!

Пристъпила към него една от тях, в ръцете й — копринена кърпа, облечена в царска дреха, на главата й — царска корона, обсипана с якути. Наметнала му нова дреха, хванала го за ръка и го повела към гемията, която била постлана с килими от най-разноцветни коприни. Вдигнали платната и морските вълни ги понесли…

Потеглил момъкът с тях и мислел, че ще искат да преспи с тях, не знаел къде може да го водят. Но гемията доближила до бряг, изпълнен с войници. Довели му пет избрани коня със седла от злато и инкрустирани по него скъпоценни камъни и разноцветни бисери. Момъкът си избрал един и го възседнал, а останалите четири тръгнали зад него без ездачи. Над главата му се издигнали знамена и байраци, ударили барабани, звъннали брони, войниците се подредили от лявата и от дясната му страна. Обърнал се — не знаел дали това е насън или наяве. Вървели, що вървели, стигнали до зелена равнина, сред нея — дворци и градини, дървета и потоци, цветя и птици. Още не я били доближили, когато от дворците и градините се изсипали войници като порой, който се разлял и изпълнил цялата равнина. Сред тях излязъл техният цар, пристъпил на кон към него. Пред него вървели няколко стражи…

Царят слязъл от коня си. Щом видял, че царят се спешава, момъкът направил същото. Двамата се поздравили, после пак яхнали конете си и царят му рекъл:

— Тръгни с нас! Ти си мой гост!

Тръгнал с него момъкът, двамата се заприказвали, а войниците ги повели към царския дворец. Стигнали, слезли от конете, влезли вътре и през цялото време царят не изпущал ръката му. Поканил го да седне на златно кресло. Царят снел покривалото от лицето си и се оказало, че това е девойка. Изгледал момъкът тази хубост, чудейки се на тази красота, а тя заговорила:

— Царю, аз съм царица на тази земя! Всички войници, които виждаш, всички хора, които срещаш, конници и пешаци, всички са жени — между тях мъже няма! Нашите мъже на тази земя орат, сеят, жънат, занимават се със земеделие, строят. А жените са властници, сановници и войници!

Зачудил се момъкът. И както си седели, влязъл везирът — една побеляла старица, почтена, умна и достойна.

— Доведи кадията и свидетелите! — наредила царицата.

Старицата излязла. Царицата заговорила любезно с момъка, забавлявала го и накрая го запитала:

— Ще се съгласиш ли да ти стана съпруга?

Изправил се той, целунал земята пред нея и рекъл:

— Господарке, аз съм по-нищожен от слугите, които те обслужват!

— Гледай! — отвърнала тя. — Виждаш ли тези слуги, войници, пари, хазни и имане? Всичко това е в ръцете ти — ти ще се разпореждаш какво ще се дава и какво ще се връща — после посочила към една затворена врата и продължила: — Ще се разпореждаш с всичко, с изключение на тази врата! Отвориш ли я, ще съжаляваш, но съжалението няма да ти помогне!

И още не била свършила думите си, ето ги везира, кадията и свидетелите — всички старици с отпуснати на раменете коси, строги и достолепни. И тя им наредила да сключат брак. Така той се оженил за нея.

Седем години останал момъкът при съпругата си и живял живот най-сладък и благодатен, най-хубав и приятен. Един ден си спомнил за онази врата и си помислил: „Да не би пък там да има съкровища и жена ми да ме възпира да не ги видя!“ Отворил вратата, а зад нея — птицата, която го била отнесла от брега на реката и го била оставила на острова. Щом го зърнала, тя възкликнала с човешки глас:

— Това лице добро да не види, защото полза от доброто не вижда!

Той понечил да избяга, но тя го настигнала и го грабнала. Летяла с него около час между небето и земята и го оставила на същото място, откъдето го била отвлякла, а после отлетяла. Седнал той тъжно, умът му си дошъл на мястото, спомнил си в какво благоденствие живял, какво го посъветвала жена му и какво в края на краищата се случило. Седял два месеца на брега, искало му се да се върне при жена си. И една нощ, както бил буден, тъжен и замислен, някой му прошепнал — той чувал гласа, но не виждал лицето: „Не бива, не бива да чакаш да се върне онова, което е отминало!“ Момъкът разбрал, че вече никога няма да се върне при царицата, че няма вече благоденствие. Върнал се в къщата, където бил живял със старците. Разбрал, че и с тях се било случило същото както с него.

Скръб и мъка обхванали момъка. Влязъл той в голямата стая, плакал и ридал, нито хапвал, нито пийвал, нито благовония душел, нито се засмивал. Накрая умрял и го погребали при старците…

* * *

Така, че знай, царю — избързването не е благословено, след него идва съжалението! Това е моят съвет! — казал везирът.

Царят приел съвета и се отказал да погубва сина си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на шестия ден неволницата пак се вмъкнала при царя с нож в ръцете и викнала:

— Господарю, ако ти не приемеш жалбата ми и не защитиш своя харем, аз ще ти докажа, че мъжете са много по-подли от жените, с приказката за хитрия слуга!

— И каква е тя? — запитал царят.

И неволницата заразказвала:

Приказка на неволницата за хитрия слуга

Един простодушен човек отишъл на пазара, видял младо момче — слуга, за когото търговците наддавали, и го купил. Довел го у дома си и казал на жена си:

— Жено, смятай, че е твой!

Поработил момъкът известно време в къщата. Един ден мъжът казал на жена си:

— Жено, поизлез утре из градината, освежи се, разходи се!

Слугата започнал да приготвя храна. Готвил цяла нощ, добавил пиене, ядки и плодове, после отишъл в градината, оставил храната под едно дърво, оставил пиенето под друго, ядките и плодовете — под трето. Когато се съмнало, господарят му наредил да придружи господарката си до онази градина и да вземе всичко нужно — храна, пиене и плодове. Съпругата яхнала кон, слугата тръгнал до нея и стигнали до градината. Когато влезли, някакъв гарван изгракал и момъкът казал:

— Добре!

— Да не би да си разбрал какво казва гарванът! — възкликнала жената.

— Да! — отговорил той. — Той ми каза: „Под това дърво има ядене, елате и си хапнете!“

— Ти май знаеш езика на птиците!

При първото дърво тя намерила приготвената храна. Помислила, че момъкът наистина знае езика на птиците. Яли, докато се заситили, пак тръгнали да се разхождат и гарванът пак гракнал.

— Господарке! — казал слугата — Той казва, че под ей онова дърво има стомна с мускусна вода и още една с прецедено вино!

Двамата отишли при дървото и намерили всичко това. Седнали под дървото и си пийнали. Пак тръгнали към друга страна из градината. Пак гракнал гарванът и слугата казал:

— Той казва, че под ей онова дърво има плодове и ядки!

Отишли те при дървото, намерили плодовете и ядките и си хапнали от тях. Пак тръгнали из градината и гарванът пак гракнал. Слугата грабнал камък и го замерил с него.

— Защо го удряш? Какво ти каза? — запитала жената.

— Господарке — отговори той, — той ми каза една дума, ама аз не мога да ти я произнеса!

— Кажи и не се бой! — настоявала тя. — Между нас тайни няма!

Той казвал „Не“, тя настоявала „Кажи!“, накрая го заклела да каже и той заговорил:

— Той ми каза: „Я направи с господарката си това, което прави с нея мъжът й!“

Щом чула думите му, тя се разсмяла и му рекла:

— Той май си мисли, каквото аз мисля! От това по-леко няма и аз ще ти помогна за тази работа!

Отишла тя под дървото, разстлала килим, легнала, извикала слугата и двамата удовлетворили страстите си. Изведнъж забелязали, че господарят идва зад тях в градината.

— Ей, слуга! — викнал той. — Защо господарката ти седи тук, плаче и охка?

— Господарю! — отговорил той. — Тя падна от едно дърво, удари се и примря от болка.

А жената, като видяла как мъжът й се е надвесил над главата й, се престорила, че много я боли, и се завайкала:

— Ох, кръстът ми!… Ох, краката ми!… Хълбоците ми! Ела тук, скъпи мой, че не ми остава живот да живея!

Мъжът викнал на слугата:

— Тичай да доведеш коня на господарката!

Довел слугата коня, двамата качили жената върху него, хванал мъжът й единия повод, хванал слугата другия.

— Аллах ще те оправи, той ще те излекува! — повтарял изплашеният мъж…

* * *

— Ето, такива са, царю, мъжките подлости и хитрости! Но твоите везири няма да спрат моята решителност да си отмъстя! — завършила неволницата и заплакала.

А царят, като я видял как плаче — пък нали му била най-скъпата между наложниците, — наредил да погубят сина му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато неволницата излязла, при царя влязъл шестият везир и рекъл:

— Като твой съветник те съветвам да отложиш делото на сина си! Лъжата като пушек се въздига, а до истината на здрави темели се стига! На истината светлината разпръсва на лъжата тъмнината! Женската хитрост край няма! Казал е Аллах във великата си книга: „И хитростта им е голяма!“ Научих историята на една жена, която направила на държавните първенци такава клопка, каквато никой не е правил!

— И как е станало това? — запитал царят.

И шестият везир заразказвал:

Приказка на шестия везир за женското коварство

Научих, царю честити, че една жена, търговска щерка, имала мъж, който много често пътувал. Заминал той към далечна страна, дълго го нямало и на нея й станало скучно. Пък имало един чирак на мъжа й, когото много харесвала. Съблазнила го тя и той започнал да преспива у нея, докато мъжът й отсъствал.

Случило се, че този чирак се скарал с някакъв мъж и го ударил. Оплакал се удареният на валията на града и той запрял чирака. Стигнала вестта до жената на търговеца и тя пощуряла. Скочила, облякла най-хубавите си дрехи и отишла при валията. Поздравила го и му дала жалба, в която се казвало: „Запреният е мой брат, а хората, които са свидетелствали срещу него, са били лъжесвидетели! Той е запрян в твоя затвор, но е невинен! Аз нямам друг, който да се грижи за мене, освен него! Моля благоволението на нашия владетел да го пуснат от затвора!“

Прочел валията жалбата, погледнал я, харесал я каква е хубавица, и й рекъл:

— Влез вкъщи. Ще го доведат при мене и аз ще пратя да те викнат да си го вземеш!

— Владетелю! — рекла тя. — Аз нямам на кого да се уповавам освен на всевишния Аллах! Аз съм чужда жена, не мога да влизам в дома ти!

— Няма да го пусна, ако не ми влезеш в къщата и докато не удовлетворя страстта си! — настоял валията.

— Ами щом толкова ти се иска, трябва ти да дойдеш в моя дом! — рекла жената. — Ще останеш там, ще си отпочинеш и ще се забавляваме цял ден насаме!

— А къде е къщата ти? — запитал валията.

Тя обяснила къде се намира къщата й, после отишла при градския кадия и му заговорила:

— Господин кадия! Прегледай жалбата ми и Аллах ще те възнагради!

— Кой те е обидил?

— Господарю, имам един брат на света и никого другиго! Той ме помоли да дойда при тебе — валията го запрял, защото излезли лъжесвидетели, които твърдели, че е обидил някого! Моля те, застъпи се заради мене пред валията!

Огледал я лакомо кадията, харесала му тя и й рекъл:

— Я влез вкъщи и си почини в стаята на неволниците! Аз ще пратя вест на валията да пусне брат ти! Ако знаех колко пари дължи, направо щях да ги платя, че ти ми хареса със стройния си стан и сладкодумието си и искам да удовлетвориш страстите ми!

— Ама ти, господарю, като сам искаш да правиш такива работи, как съдиш другите за тях? — възкликнала жената.

— Ако не влезеш в дома ми, махай се, откъдето си дошла, и няма да видиш брат си! — викнал кадията.

— Ами, господарю, щом ти се ще такава работа, я по-добре ти ела у дома! — рекла тя.

— А къде е къщата ти? — запитал кадията.

Обяснила му тя и му насрочила същия ден, както на валията.

От кадията тя отишла в дома на везира, подала му жалбата си, оплакала му се за случилото й се, а везирът започнал да я съблазнява и рекъл:

— Ами ние да си удовлетворим първо желанието с тебе, пък после ще пусна и брат ти!

— Щом толкова искаш, ще ти дам, но нека това стане в моята къща! — рекла тя. — Тя не е далече и там ще се скрием по-добре!

Обяснила му тя къде е къщата, и се уговорила за същия ден както на валията и на кадията.

Накрая отишла при царя на този град. Подала му жалбата си и помолила да пуснат брат й.

— Кой го е затворил? — запитал царят.

— Валията го затвори! — отговорила тя.

Слушал я царят как говори, и стрелата на страстта го улучила в сърцето. Поискал тя да влезе в двореца му, докато той изпрати да извикат валията, за да освободи брат й.

— Царю! — рекла тя. — За тебе тази работа е лека, било то насила, или доброволно, пък щом царят иска това от мене — такава е моята щастлива участ. Но ако царят дойде в моя дом, ще бъде чест за мене, когато там стъпят благородните му стъпки.

— Е, няма да скърша хатъра ти! — казал царят.

Насрочила му тя същия ден както на останалите, обяснила му къде е къщата й, и си тръгнала.

Отишла тя после при един дърводелец и му рекла:

— Искам да ми направиш ракла с четири чекмеджета едно над друго и да се заключват! Кажи ми колко ще струва, и ще ти платя!

— Четири динара! — отговорил дърводелецът. — Но ако ти, почтена госпожо, не ми откажеш едно сближаване, нищо няма да ти взема!

— Ами щом няма друг изход — тъй да е, но я ми направи тогава с пет чекмеджета! — рекла жената.

Помолила го тя да й донесе раклата същия ден, когато уговорила срещите си с четиримата сановници.

Когато раклата с петте чекмеджета била готова, тя я наместила в гостната. После взела четири дрехи и ги отнесла на бояджията, който боядисал всяка дреха в отделен цвят. Започнала да приготвя ядене, пиене и благовония. Когато дошъл денят на срещите, облякла най-хубавите си дрехи, изписала се, разкрасила се и зачакала кой ще дойде първи.

И ето че дошъл кадията. Жената се изправила и започнала да го закача. И когато кадията понечил да удовлетвори своята страст, тя му рекла:

— Господарю, я снеми тази дреха и тази чалма и облечи тази жълта риза, сложи и този пешкир на главата си, а аз ще донеса нещо за хапване и пийване, пък после другото няма да ни избяга!

Взела тя дрехите му, той си сложил ризата и пешкира и точно тогава някой почукал на вратата.

— Кой чука на вратата? — запитал кадията.

— Мъжът ми! — отговорила жената.

— И какво да правя, къде да се дяна? — засуетил се той.

— Не бой се, влез в тази ракла!

Хванала го тя, сложила го в най-долното чекмедже и го заключила. После притичала към вратата, отворила я, а там — валията. Жената го хванала за ръка, сложила го да седне на същото място и рекла:

— Господарю, този дом е твой дом, това място е твое място! Аз съм твоя неволница! Остани при мен през целия ден, разсъблечи се, облечи тази червена риза…

Вързала тя и главата на валията с някаква кърпа, отишла при него в постелята, започнала да го закача и когато той протегнал ръката си към онова място, което е най-сладко у жената, тя рекла:

— Господарю, този ден е твой ден! Но бъди милостив и благодетелен, напиши на една хартийка да пуснат брат ми от затвора, че да се успокои сърцето ми!

Той написал писмо до своя заместник, в което се казвало: „В часа, когато получиш това писмо, пусни незабавно еди-кой си, без да изчакваш и протакаш, не допускай небрежност и не възразявай на приносителя на това писмо!“ Запечатал го и жената пак започнала да го закача в постелята. И ето че някой почукал на вратата.

— Кой ще е тоя? — запитал валията.

— Мъжът ми! — отговорила тя.

— И какво да правя? — засуетил се той.

— Влизай в тази ракла!

Взела го тя, напъхала го във второто чекмедже и го заключила. А кадията вътре бил чул целия им разговор, но си мълчал. Тя отишла при вратата, отворила я — този път бил везирът. Щом го видяла, жената го посрещнала, поклонила му се и рекла:

— Господарю, ти ме почете, като дойде в дома ми! Аллах да не помрачава твоя лик! — сложила го в постелята и добавила: — Ами я си съблечи дрехата, снеми тази чалма, облечи тази лека риза!

Съблякъл се везирът, тя го облякла в синя риза и червен капюшон, като му говорела:

— Остави тази везирска дреха! Тази е по-подходяща за беседа, веселие и сън!

Облякъл везирът ризата, жената започнала да го закача, той също я закачал, но щом посегнел да изпълни желанието си, тя все му повтаряла:

— Господарю, милвай ме, това няма да ни избяга!

И както си приказвали, изведнъж някой почукал на вратата.

— Кой ли е този? — запитал везирът.

— Мъжът ми! — отговорила тя.

— Какво да измислим? — подскочил везирът.

— Ставай и влизай в тази ракла! — рекла тя.

Вкарала го тя в третото чекмедже и го заключила. Излязла, отворила вратата — оказало се, че и царят е дошъл. Щом го видяла, тя го хванала за ръка, повела го през гостната, отвела го на постелята и рекла:

— Ти ни почете, царю, и цял свят да ми дариш, то ще е нищо пред една от стъпките ти в нашия дом!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на шестия везир за женското коварство:

* * *

Когато царят седнал в постелята, жената му рекла:

— Почини си, господарю, отпусни се, снеми тази дреха и тази чалма!

Съблякъл се царят, жената го облякла в опърпана риза, започнала да го развлича и да го забавлява. А онези в раклата чували всичко, но никой не смеел и дума да промълви. И когато царят протегнал ръка към благословеното място на жената и към своето благословено клонче, за да удовлетвори желанието си, тя му рекла:

— Тая работа няма да ни избяга, аз съм ти обещала да направя всичко за твое удоволствие и ти ще получиш от мене нещо такова, което наистина ще те зарадва!

И ето че някой почукал на вратата.

— Кой ще е този? — запитал царят.

— Мъжът ми! — отговорила тя.

— Махай го с добро или аз ще изляза и ще го изритам насила! — възкликнал царят.

— Няма да стане така, владетелю! — възразила тя. — Ти само потърпи!

— А аз какво да правя? — възкликнал той.

Взела го тя за ръка, вкарала го в четвъртото чекмедже на раклата и го заключила. После отишла при вратата, отворила я, а насреща й — дърводелецът. Влязъл той, поздравил жената, а тя възкликнала:

— Ама ти що за ракла си направил!

— Какво й има, госпожо? — запитал той.

— Това чекмедже е тясно! — рекла тя.

— Широко е! — настоял той.

— Влез в него и виж — по-широко няма да го направиш!

— Че в него четирима могат да влязат!

Вмъкнал се дърводелецът в най-горното чекмедже и тя начаса го заключила. После скочила, грабнала хартийката на валията и отишла при наместника му. Взел я той, прочел я и пуснал човека от затвора. Тя му разказала какво била направила, и той запитал:

— А сега какво ще правим?

— Ще оставим този град и ще избягаме в друг! — отговорила тя. — След всичко сторено място за нас вече тук няма!

Събрали те каквото имали, натоварили го на камили и заминали за друг град.

А онези седели в чекмеджетата на раклата цели три дни! Дощяло им се да се изпикаят. Дърводелецът се облекчил на главата на султана, султанът полял главата на везира, везирът — главата на валията, а той — главата на кадията.

— Що за мръсотия! — възкликнал кадията. — Не ни ли стига всичко, което ни се случи, ами и да пикаят върху нас!

— Аллах да възвеличи наградата ти, за която търпиш, кадия! — възвисил глас валията.

Кадията разбрал, че това е валията. Но после и валията вдигнал глас:

— Що за мръсотия!

— Аллах да увеличи наградата, за която търпиш, валия! — казал везирът, а после сам викнал на свой ред: — Що за мръсотия! — чул царят гласа на везира, но си замълчал да не познаят, че и той е там, а везирът възкликнал: — Аллах да накаже тази жена за това, което ни стори! Че тя събра тук всички държавни сановници освен царя!

А царят при тези думи не се сдържал и викнал:

— Мълчете! Аз първи паднах в мрежите на тази разпътница!

А дърводелецът възкликнал на свой ред:

— Ами аз каква вина имам? Направих й ракла за четири златни динара, дойдох да си взема парите, а тя се изхитри, вкара ме в това чекмедже и ме заключи!

Така те разговаряли помежду си и утешавали царя с приказки, опитвали се да разсеят мъката му.

В това време дошли съседите, видели, че къщата е празна, и си рекли:

— Вчера нашата съседка беше тук, пък сега глас не се чува, жива душа не се вижда! Я да строшим вратата и да видим каква е тази работа, че ако чуе царят или валията — ще ни затворят и после ще съжаляваме, защото не сме направили тази работа по-рано!

Строшили съседите вратата, влезли вътре и видели дървената ракла, а в нея — хора, които стенат от глад и жажда.

— Да няма джинове в тази ракла! — рекъл един.

— Я да съберем цепеници и да я изгорим! — рекъл друг.

— Не правете това, за бога! — викнал кадията.

— Аха… — рекъл един. — Джиновете се преструват, че са хора, и говорят на човешки език!

— Елате до раклата! — викал кадията и когато пристъпили напред, продължил: — Аз съм кадията. В тази ракла сме цяла дружина!

— И кой ви е вкарал тук? Кажи ни какво се е случило!

Кадията им разказал каква е работата, от начало до край, и те довели дърводелец. Той отворил чекмеджетата. Погледнали се един друг и всеки започнал да се присмива на останалите. Потърсили и жената, но от нея — ни следа, защото била прибрала всичко, с което били облечени. Донесли им дрехи, те си отишли, като всеки криел от хората лицето си. Ето, владетелю, наш царю, каква хитрост скроила жената на тези хора!

Приказка на шестия везир за човека и неговия член

— И още, научих — продължил везирът, — че имало човек, който пожелал да види в живота си Нощта на могъществото. Погледнал веднъж към небето, видял ангелите, когато се открили портите небесни, и как всички паднали на колене. Тогава той рекъл на жена си:

— Жено, аз видях Нощта на могъществото и ми бе подсказано, че видя ли я, ако отправя три молитви, желанията ми ще бъдат изпълнени. Моля те за съвет, кажи ми какво да моля?

— Кажи: „Аллах, увеличи ми члена!“ — посъветвала го тя.

Помолил се човекът и изведнъж членът му станал като дълга кратуна, такъв, че на крака не можел да стои, а жена му, като искал да се съвкупи с нея, бягала.

— Какво да правя! — изплакал мъжът. — Ти поиска това заради своите щения!

— Не исках да е чак толкова дълъг! — отговорила жената.

Повдигнал мъжът лице към небето и се примолил:

— Аллах, спаси ме от тази работа, освободи ме!

И изведнъж станал като евнух, без член. Щом жена му видяла това, възкликнала:

— Нямам нужда от тебе, щом вече не си мъж!

— Всичко стана заради злощастния ти съвет! — възкликнал той. — Имах аз към Аллах три молби, с които си осигурявах блага за този и бъдещия живот, двете изгубих, една остана.

— Помоли се на великия Аллах да те направи пак такъв, какъвто бе преди! — посъветвала го тя.

Помолил се човекът и станал пак такъв, какъвто бил по-рано!…

Приказка на шестия везир за жената, която купила ориз

— Научих също, царю — продължил везирът, — че мъжът на една жена й дал един дирхам да купи ориз. Взела тя дирхама, отишла при продавача, той й претеглил ориза, започнал да я закача и да й намига, като казвал:

— Оризът е хубав, когато е със захар! Ако искаш, влез вътре за минутка, пари няма да ти взема!

Влязла тя вътре в дюкяна, направила с продавача каквото направила, после той казал на своя чирак:

— Претегли й и захар за един дирхам!

И му направил знак. Взел чиракът бохчата на жената, изсипал скришом ориза, сложил вместо ориз пръст, а вместо захар — чакъл и го оставил при жената.

Когато тя си тръгнала, взела бохчата, като мислела, че там има ориз и захар. Върнала се вкъщи, сложила бохчата пред мъжа си, а той намерил в нея само пръст и чакъл. И когато жената донесла тенджерата, мъжът й рекъл:

— Не съм ти казал, че ще строим нещо, та си ми донесла пръст и камъни!

Жената разбрала, че чиракът на търговеца й е скроил шегата, и казала на мъжа си, като продължавала да държи тенджерата:

— Мъжо, от обхваналата ме грижа тръгнах за сито, пък донесох тенджерата!

— А каква ти е грижата? — запитал той.

— Мъжо, дирхамът, който ми даде, падна на пазара. Срам ме беше пред хората да го търся, а не ми бе леко, че съм го изгубила! Посъбрах пръстта и чакъла на мястото, където падна, исках да го пресея, за да го намеря, тръгнах за ситото, а донесох тенджерата!

Тя отишла за ситото и докато го подавала на мъжа си, пуснала дирхама между пръстта и камъните.

— Пресей го, че твоите очи по-добре виждат! — рекла тя.

Човекът седнал, пресял всичко, намерил дирхама и се зарадвал, макар че лицето и брадата му се били покрили с пръст!

* * *

— Та ето, виж, господарю царю, какви коварства вършат жените! — завършил разказа си везирът. — Разказах ти това, за да се увериш колко са лековерни те, колко са пошли в ума си! Не слушай думите им, не убивай чедото си, защото така ще заличиш спомена за себе си завинаги след смъртта си!

И царят пак се отказал да погуби сина си.

На седмия ден неволницата пак се появила при него, запалила голям огън, престорила се, че ще се хвърли в него, но я задържали.

— Защо правиш такива работи? — запитал той.

— Ако не отмъстиш на сина си за мене, ще се хвърля в този огън! — закрещяла тя. — Намразих живота! Преди да дойда тук, написах завещанието си, раздадох парите си като милостиня и реших да умра, за да съжаляваш много, както съжалявал един цар, че е измъчвал пазачката на женския хамам!

— И как е станало това? — запитал царят.

И неволницата заразказвала:

Приказка на неволницата за пазачката на хамама

Някога живяла прегърбена старица, набожна и покорна. Тя наминавала в двореца на един цар, където всички я молели за благословение. Един ден както обикновено тя влязла в двореца, седнала при царската съпруга, а тя й подала една огърлица за хиляда динара и рекла:

— Вземи тази огърлица и я подръж при тебе, неволнице! Като изляза от хамама, ще ми я върнеш!

Хамамът се намирал в двореца. Неволницата взела огърлицата, седнала в един ъгъл на двореца, докато царицата влезе в хамама и се изкъпе. Сложила огърлицата под килима и започнала да се моли. Но долетяла някаква птица, грабнала огърлицата и я набутала в пукнатина на двореца. Върнала се тя, без да знае какво е станало. И когато царицата излязла от хамама и си поискала огърлицата, пазачката й не я намерила. Започнала да я търси, но от нея ни следа!

— За бога, дъще! — заговорила старицата. — При мен тук никой не е идвал! Като я взех, я бутнах под килима! Не знам, да не би някой слуга да е забелязал, да е използвал невниманието ми и да я е взел, докато се молих!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на неволницата за пазачката на хамама:

* * *

Чул царят какво е станало, и наредил на жена си да измъчва старицата. Измъчвала я тя по най-различни начини, но тя нищо не си признала, но и никого не обвинила. Тогава царят наредил да я запрат и да я оковат. Затворили жената. Но един ден царят седял посред двореца потънал в пот, царицата — до него. Погледът му паднал върху някаква птица, която се мъчела да измъкне огърлицата от някаква пукнатина. Викнал той на жена си, тя подгонила птицата и й отнела огърлицата. Разбрал царят, че старицата е несправедливо обвинена, и наредил да я доведат. Когато тя се явила, той започнал да целува главата й, после заплакал и я замолил за прошка, съжалявал за стореното и я дарил с много пари. Но тя отказала да ги вземе, простила му и си отишла. Тогава тя си дала клетва да не стъпва в човешки дом, уединила се в планини и пустини и се молила там на Аллах до самата си смърт.

Приказка на неволницата за гълъба и гълъбицата

Разправят също, царю, че два гълъба, мъжки и женски, посъбрали в гнездото си малко пшеница и ечемик за зимата. Но било лято, зрънцата изсъхнали и изглеждали по-малко.

— Ти си изяла зърната! — обвинил гълъбът гълъбицата.

— Не, за бога! — възкликнала тя. — Не съм изяла нито зрънце!

Не й повярвал гълъбът, заудрял я с криле, закълвал я с човка, докато я убил.

Но дошла зима и зрънцата се издули и станали както преди. Разбрал гълъбът, че несправедливо и жестоко е убил жена си, съжалил за стореното, но полза от съжаление нямало. Легнал до гроба й, плакал и се вайкал от мъка, спрял да яде и пие и накрая умрял…

* * *

— Но, царю, аз научих и за други мъжки коварства срещу жените в разкази, по-чудни от това, което ти разказах.

— И какви са те? — запитал царят.

И неволницата продължила разказите си:

Приказка на неволницата за Бахрам и Датма

Имало някога, царю, една мома, царска дъщеря. Нямало равна на нея по хубост и красота, по прелест и нежност, по стан и гиздавост. Всички царски синове се сватосвали за нея, но тя не се съгласявала да вземе когото и да било между тях. Казвала се Датма.

— За мен ще се ожени само онзи, който ме победи в открит бой и сеч с копие и меч! — казвала тя. — Победи ли ме някой — ще се омъжа за него с желание, но победя ли го — ще му взема коня, оръжието и дрехите и ще бележа челото му с печат от нажежено желязо, на който ще пише: „Този бе победен от Датма!“

Идвали царски синове от близо и далеч, тя все ги побеждавала и ги белязвала с нажежено желязо. Чул за нея синът на един от персийските царе на име Бахрам. Дълъг път минал, докато стигне до нея, донесъл пари, коне, роби и други царски дарове. Стигнал до града й, пратил на баща й скъпи дарове. Чрез един от везирите си му съобщил, че иска дъщеря му за жена. Царят го извикал при себе си и му казал:

— Синко, нямам аз власт над дъщеря си, защото тя си е дала обет да се омъжи само за онзи, който я победи в открит бой!

— Аз тръгнах от града си тъкмо защото узнах за това условие! — казал момъкът.

На другия ден царят пратил при девойката човек, който я предупредил за срещата. Тя надянала бойни доспехи, взела оръжието си и излязла в полето. Излязъл срещу нея и царският син, готов за бой. Чули хората какво става, дошли отвсякъде и се събрали. Излязла Датма въоръжена, с покрито лице. Застанал насреща й царският син, от хубав по-хубав, в най-здрави доспехи и оръжие. Спуснали се двамата един срещу друг, дълго се удряли и блъскали, морно се биели. Когато разбрала колко е смел и юначен — такъв тя преди не била виждала, — уплашила се царската дъщеря за себе си да не остане посрамена пред народа си, разбрала, че не ще може да го победи, и решила да се изхитри.

Открила лицето си. Щом го зърнал, царският син се сепнал, стопила се твърдостта му. Тя се спуснала срещу него, свалила го от седлото и той останал на волята й като птиче в ноктите на сокол. Тя взела оръжието, коня и дрехите му, белязала го с нагорещено желязо и го пуснала да си върви.

Момъкът дошъл на себе си, три дни нито ял, нито пил, нито спал. Пратил робите си при баща си и му написал писмо, че не може да се върне в страната си, без да получи за каквото е дошъл, или да умре. Много се натъжил баща му, когато получил това послание, и решил да изпрати войски в негова помощ, но го посъветвали да изчака.

Царският син се преоблякъл като древен шейх и отишъл в градината на царската дъщеря, защото повечето дни тя прекарвала там. Срещнал се с градинаря и му рекъл:

— Чужденец съм, от далечна земя съм дошъл! От млади години със земеделие съм се занимавал, никой не може по-добре от мене да отглежда дървета и цветя!

Много се зарадвал градинарят, въвел го в градината. Започнал царският син да работи там, да сади дървета. И ето че един ден влезли роби с мулета, които носели постелки и съдини. Запитал ги какво правят, а те му отговорили:

— Царската дъщеря днес ще се разхожда тук!

Отишъл той, извадил богати накити и дрехи, които бил донесъл от страната си, пренесъл ги в градината, седнал, подредил ги пред себе си и започнал да се преструва, че трепери от старост и бедност. След малко дошли неволници, сред които царската дъщеря била като луна сред звезди. Започнали да се гонят из градината. Видели някакъв мъж под едно дърво, отишли при него, а той бил царският син, и видели, че това е стар шейх с треперещи нозе и ръце, а пред него — богатство сякаш от царска съкровищница.

— Ей, шейх! — заговорила Датма. — Какво ще правиш с тези скъпоценности!

— Срещу тези скъпоценности искам да се оженя за някоя от вас! — отговорил Бахрам.

Разсмели се неволниците и го запитали:

— А като се ожениш, какво ще правиш с нея?

— Ще целуна веднъж жена си и ще се разведа с нея! — отговорил той.

— Давам ти за жена ето тази девойка! — рекла царската дъщеря.

Царският син се надигнал, като се опирал на тоягата, спъвал се и треперел и след като целунал девойката, дал й скъпоценностите и дрехите и обявил, че се развежда с нея.

Когато на следващия ден пак дошли в градината, девойките пак отишли при царския син и видели, че той седи на същото място, а пред него — още повече накити и дрехи от предишния път. Пак седнали при него и го запитали:

— Старче, какво ще правиш с тези скъпи неща?

— Както вчера ще се оженя за някоя от вас! — отговорил той.

— Давам ти тази неволница! — рекла царската дъщеря.

Той се надигнал, целунал девойката, дал й дрехите и украшенията, обявил, че се развежда с нея, и всички се прибрали.

Когато царската дъщеря видяла какви накити и дрехи той дарява на неволниците, тя си рекла: „Че аз имам повече право на такива работи — пък и какво толкова ще се боя от него?“ И като се съмнало, тя излязла сама от покоите си, преоблечена като неволница, отишла при него и рекла:

— Аз съм царската дъщеря! Не искаш ли да се ожениш за мене?

Той измъкнал накити и дрехи, много по-хубави и по-скъпи от преди, дал й ги, надигнал се да я целуне, пристъпил към нея, хванал я, съборил я на земята, отнел й моминството и запитал:

— Не ме ли познаваш?

— Кой си ти? — запитала тя.

— Аз съм Бахрам, син на царя на персите! Аз измених лицето си, оставил съм близки и царство заради тебе!

Изправила се царската дъщеря, дума не проронила, объркана и поразена, и си помислила: „И да го убия — полза няма. Остава ми само да избягам в неговата страна!“ Върнала се в двореца, събрала пари и съкровища и изпратила да му съобщят да се приготви за път. Седнали на най-добрите коне и под покрова на нощта стигнали до далечни страни.

Когато до бащата на момъка стигнала вестта за пристигането му, той го посрещнал с много воини и юнаци. А след няколко дни пратил до бащата на Датма скъпи дарове и му написал писмо, с което му съобщил, че дъщеря му е при него, и поискал зестрата й. Щом даровете стигнали до бащата на царкинята, той ги приел, наредил да окажат голяма почит на приносителите им и много им се зарадвал. После устроил пир, извикал кадия и свидетели и написал брачния договор на дъщеря си с царския син.

Приказка на неволницата за яйчения белтък и мъжкото семе

Разправят още, царю честити, че един мъж обикнал жена, от красива по-красива. Тя си имала мъж, който я обичал и тя също го обичала. Била съпруга праведна и целомъдрена и онзи влюбен мъж не намирал начин да се добере до нея. Когато работата се затегнала, той решил да измисли някаква хитрост.

При мъжа на тази жена живеело едно момче, което той възпитавал. Влюбеният отишъл при него, правил му дарове и му оказвал милости, докато момчето започнало да слуша за всичко, което той искал от него. Веднъж човекът му рекъл:

— Не би ли могъл да ме въведеш в къщата, когато твоята господарка излезе?

— Добре! — отговорило момчето.

И когато господарката отишла в хамама, а господарят отишъл до дюкяна, момчето въвело приятеля си в къщата и му показало всичко в нея. А този влюбен твърдо бил решил да вкара тази жена в капан. Той взел в съдинка яйчен белтък и когато се приближил до постелята на съпруга, го излял върху нея, докато момчето гледало на друга страна, а после излязъл от къщата и си заминал.

След известно време съпругът на тази жена се върнал, пристъпил към постелята да си почине, видял върху нея нещо влажно, докоснал го с ръка и като огледал течността, решил, че това е мъжко семе. Той погледнал гневно към момчето и запитал:

— Къде е господарката ти?

— Отиде до хамама и ей сега ще се върне! — отговорило то.

Мъжът вече бил убеден в своето предположение, умът му бил овладян от мисълта, че това е мъжко семе.

— Иди и я доведи! — викнал му той.

Когато жената дошла, мъжът скочил срещу нея, жестоко я набил и посегнал да я заколи. Завикала жената за помощ към съседите:

— Този човек иска да ме заколи, а аз грях не съм сторила!

Нахвърлили се срещу него съседите:

— Или се разведи с нея, или живейте заедно в мир! Ние познаваме нейното целомъдрие и нищо лошо у нея не сме видели!

— Аз видях в постелята си мъжко семе! — казал човекът.

— Покажи ми го! — казал един от събралите се. Когато видял течността, той рекъл: — Я ми дай огън и тиган!

Донесли му всичко, той посъбрал белтъка и го изпържил в тигана. Мъжът на жената хапнал от него, дал и на събралите се и всички се убедили, че е яйчен белтък. Мъжът разбрал колко несправедлив е бил към жена си и че тя е невинна. Така съседите го помирили с жена му.

Приказка на неволницата за царския син и сандъка

Разправят също, царю честити, че имало един търговец, който бил много ревнив, а имал прелестна съпруга. От страх и ревност той не живеел с нея в града, а й построил извън него дворец далеч от всякакви сгради, с високи кули и здрави колони, с непристъпни порти и железни катинари. Когато излизал, затварял портите, взимал ключовете и си ги закачал на шията…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на неволницата за царския син и сандъка:

* * *

Един ден, когато мъжът бил из града, синът на царя на този град излязъл да се поразходи и попаднал на това пустинно място. Пред погледа му се извисил този дворец. Зърнал богато облечена красива жена, която надзърнала през някакъв прозорец. Щом я видял, прищяло му се да влезе при нея, но това било невъзможно. Извикал един от слугите си да му донесе перо, дивит и хартия и написал върху нея за своята обич и страст. Прикрепил писмото за острието на стрела и я метнал в двореца. Тя паднала пред жената, която се разхождала из градината, и тя рекла на една от неволниците си:

— Донеси ми онази хартия!

Тя умеела да чете, прочела бележката и разбрала какво й говори царският син. Написала отговор, като посочила, че в нейното сърце е пламнала още по-голяма любов от неговата. Показала се на прозореца, хвърлила му хартийката. Жаждата й по него станала още по-силна.

Царският син се приближил до прозореца и рекъл:

— Спусни ми връв, аз ще вържа за нея този ключ — запази го при себе си!

Тя му спуснала връв, той завързал за нея ключа, а после отишъл при везирите си и им се оплакал, че е обикнал тази жена и не може да търпи да бъде далече от нея.

— А какво ще наредиш да направим? — запитал един от везирите.

— Искам да ме сложиш в един сандък и да го отнесеш в дома на търговеца! — отговорил царският си. — Престори се, че сандъкът е твой! Аз ще си взема онова, което искам от тази жена, ще остана при нея няколко дни, а после ти ще си поискаш сандъка!

Отишъл царският син у дома, легнал в сандъка, а везирът го заключил и пратил да извикат търговеца. Когато застанал пред везира, търговецът целунал ръката му и рекъл:

— Може би нашият владетел везирът има някаква нужда? Ще бъда щастлив да я изпълня!

— Искам да оставиш този сандък на най-скъпото място, което имаш, и да го пазиш, докато си го поискам! — казал везирът.

Отнесъл сандъка търговецът, внесъл го в двореца си и го оставил в спалнята си.

Тогава жената го отключила с дадения й от царския син ключ и от него излязъл момъкът. Жената облякла най-хубавите си дрехи, въвела го в гостната, седем дни те яли, пили, веселили се, галели се и се наслаждавали безкрай на своята хубост и младост. Всеки път, когато се появявал мъжът й, тя скривала момъка в сандъка и го заключвала.

Но ето че един ден царят запитал къде е синът му. Извикал везирът търговеца и му наредил да му донесе сандъка. Търговецът бързо се върнал в двореца и почукал на вратата. Щом го чула, жената скрила царския син в сандъка, но в бързината пропуснала да го заключи. Търговецът влязъл заедно с хамалите, те повдигнали сандъка за капака, той се отворил, всички надзърнали в него и видели там да лежи царският син. Когато го видял, търговецът се затичал при везира и му казал:

— Отивай и си прибери царския син — никой от нас няма право да го докосне!

Отишъл везирът, прибрал си царския син и всички се разотишли. Тогава търговецът се развел с жена си и се заклел никога повече да не се жени!

* * *

Така че виж, царю, какво е коварството на мъжете! Докато съм жива, аз ще защитавам правото си! — завършила неволницата.

И царят пак наредил да погубят сина му.

Било вече седмият ден. Влязъл при него седмият везир и заговорил:

— Почакай, царю, не съди, преди и аз да ти кажа своя съвет! Който е търпелив и изчаква благоразумно, той получава това, което желае, а който бърза, впоследствие съжалява! Аз знам, царю, такива неща за коварствата на жените, каквито никой освен мен не знае!

— И какви са те? — запитал царят.

И седмият везир заразказвал:

Приказка на седмия везир за коварствата на една старица

Някога живяла една жена — невиждана хубавица, прелестна девица. Видели я някакви момци разпътници, един от тях я харесал и силно я пожелал. А тази жена се въздържала от плътски наслади.

Случило се тъй, че мъжът й веднъж отпътувал за някаква страна. Всеки ден момъкът започнал да изпраща вести до жената, но тя не му отговаряла. Тогава момъкът отишъл при една старица, която живеела близо до жената, и започнал да й се оплаква — каква страст го била обзела, а как тя бягала от него като газела.

На сутринта старицата отишла при жената и всячески се постарала да спечели приятелството й. Започнала да наминава при нея всеки ден, обядвала и вечеряла, вземала и храна за децата си. И ето че веднъж, като излязла от дома на жената, старицата взела хляб, сложила в него доста лой и подправки, започнала да храни в течение на няколко дни с тази храна някакво улично куче, така че заради нейната грижа и милост то започнало да я следва по петите.

Един ден старицата сложила повече подправки и сланина и нахранила с тях кучето. Хапнало то, но очите му се насълзили от лютивината на черния пипер. То тръгнало зад старицата с разплакани очи. Когато жената видяла кучето да плаче, много се зачудила и запитала:

— Майчице, защо плаче това куче?

— Ех, дъще, то има удивителна история! — отговорила старицата. — Това някога бе жена, моя приятелка и съседка. Към нея се привърза един момък от нейната улица, усети към нея силно влечение и страст, така че се поболя и не ставаше от постелята си. Пращаше й много пъти вест за себе си с надежда, че тя ще се смили и ще го пожали, но тя отказваше. „Дъще!“, съветвах я аз. „Послушай го за всичко, което ти казва, пожалей го, бъди ласкава с него!“ Тя не приемаше съвета ми. Когато търпението на момъка се изчерпа, той се оплакал на някакви свои приятели, те й сторили магия и човешкият й лик се превърна в кучешки. Като видя какво е станало с нея, тя дойде в моя дом, започна да се гали и да ми целува ръцете и нозете. Познах я и й рекох: „Аз те съветвах, но съветите ми не дадоха полза!“ Но като я видях как е, дъще, стана ми жално и я оставих да живее при мене! Ето, тя е такава, каквато я виждаш, и всеки път, когато си спомни какво е била, оплаква себе си!

Изплашила се жената при този разказ на старицата и възкликнала:

— Майчице, колко ме изплаши със своя разказ! Един хубав момък е обхванат от любов към мене. Няколко пъти ми праща вест, а аз все отказвам! Сега се боя да не ми се случи същото както с това куче!

— Пази се, дъще! — рекла старицата. — Аз много се боя за тебе! Ако не знаеш къде живее, кажи ми как изглежда, и аз ще го доведа при тебе! Не позволявай на никое сърце да се огорчава заради тебе!

Описала жената момъка на старицата и тя рекла:

— Ще отида да го потърся! — отишла тя при момъка и му рекла: — Успокой душата си! Аз сложих капан на тази жена. Утре след пладне ела и ме чакай в началото на сокака. Ще отидем в нейния дом и ти ще прекараш весело и доволно целия следобед и следващата нощ!

Много се зарадвал момъкът, дал й два динара и рекъл:

— Когато си задоволя страстите си, ще ти дам десет динара!

Върнала се старицата при жената и й рекла:

— Поговорихме за тази работа и аз усетих, че той много ти се сърди и му се ще да ти направи зло. А аз през цялото време го молех да дойде при тебе утре, когато призоват за обедна молитва!

Много се зарадвала жената и възкликнала:

— Майчице, ако сърцето му се успокои и той дойде при мене по пладне, ще ти дам десет динара!

— Само от мене ще узнаеш за пристигането му! — рекла старицата, а когато се съмнало, я посъветвала: — Приготви обяд, украси се, облечи най-скъпите си дрехи, пък аз ще ти го доведа!

Жената започнала да се облича и да готви гозби. А старицата отишла и зачакала момъка, но той не дошъл. Старицата се разходила насам-натам, но не попаднала на следите му — не знаела, че него ден той от радост бил паднал от коня и си счупил крака. Тогава си помислила: „Какво да правя? Нима гозбите, които е приготвила и парите, които ми е обещала, ще отидат напразно! Не, няма да се оставя тази хитрост да се провали! Я да потърся някой друг и да й го заведа!“

И когато гледала по улицата, видяла красив и хубав момък, от чийто вид личало, че дълго е пътувал. Пристъпила към него, поздравила го и запитала:

— Не ти ли се ще ядене и пиене, пък и жена, която да те чака?

— А къде е това? — запитал момъкът.

— При мен, вкъщи! — отговорила старицата.

Тръгнал човекът след старицата, която не знаела, че той е мъжът на онази жена. Щом спряла пред къщата, тя почукала на вратата и жената я отворила, а когато старицата влязла, избягала, за да се приготви. Въвела старицата мъжа в гостната доста ядосана от станалото. А когато жената влязла и погледнала към човека, който седял до старицата, познала мъжа си и веднага съобразила какво да направи. Смъкнала обувката от крака си и викнала на мъжа си:

— Не такива клетви сме си давали ние! Как смееш да ме лъжеш! Когато разбрах, че си се върнал, аз те изпитах с помощта на тази старица и те вмъкнах в онова, от което те предупреждавах! Сега добре разбрах какви ги вършиш! Ти наруши клетвата между нас! Мислех, че си бил честен към мене, но сега видях с очите си, че ходиш при развратни жени!

Тя го заудряла с обувката по главата, а той отричал всичко и се кълнял, че през живота си не я бил лъгал и че не е правил нищо, в което да го подозира! Така той се кълнял в името на всевишния Аллах, а жена му го била, плачела и крещяла:

— Елате тук, мюсюлмани!

Той й запушвал устата с ръка, но тя го хапела. И мъжът започнал да целува ръцете и нозете й, но тя не се съгласявала да му прости. После подмигнала на старицата тя да задържи ръцете й. Скочила старицата към нея, зацелувала ръцете и нозете й и най-после я усмирила. Когато седнали, мъжът започнал на свой ред да целува ръцете на старицата и да й говори:

— Всевишният Аллах да ти въздаде всякакви блага, че ме отърва от нея!

И дори старицата се дивила на хитростта и коварството на тази жена…

Приказка на седмия везир за старицата, момъка и омъжената жена

Разказват също, царю, че един търговец имал много пари. Имал си и любим син. Веднъж синът казал на баща си:

— Татко, ще ми се да изпълниш едно мое желание!

— Какво е то, чедо? Бих ти дал всичко, дори светлината на очите си, за да изпълня желанието ти! — отговорил бащата.

— Искам да ми дадеш малко пари, ще отида с търговците към Багдад! — отговорил синът. — Искам да го видя, да разгледам дворците на халифите. Търговските синове са ми ги описвали и ми се дощя да ги видя!

— Синко, а аз как ще изтърпя разлъката? — възкликнал бащата.

— Казах ти и аз непременно ще отида там със съгласие или без съгласие! — настоял синът. — Душата ми е пълна с мъка и тя ще се разсее едва след като отида в Багдад…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на седмия везир за старицата, момъка и омъжената жена:

* * *

Бащата събрал стоки за трийсет хиляди динара и го пуснал да отпътува. Пътували, що пътували и стигнали до Багдад. Там момъкът отишъл на пазара и си наел хубава къща. Запитал привратника колко е наемът, и той му отговорил:

— Десет динара!

— Ти истината ли говориш, или ми се присмиваш! — възкликнал момъкът, защото му се сторило, че цената е твърде ниска.

— За бога! — отговорил привратникът, — всеки, който се засели в този дом, излиза от него или болен, или мъртъв! Този дом е известен сред хората с такива неща, че никой не се осмелява да живее в него, затова и наемът е нисък.

Заселил се момъкът в къщата въпреки предупреждението. Започнал да си върти алъш-вериша. Минали няколко дни и не му се случило нищо такова, за което говорел привратникът.

Един ден, както си седял пред вратата, край него минала посивяла старица, подобна на шарена змия. Тя често възхвалявала Аллах и чистела камъните по улицата. Видяла тя момъка, загледала се в него и се удивила на хубостта му.

— Жено, нима ме познаваш или се съмняваш за нещо в мене? — запитал момъкът.

— От колко време живееш в тази къща? — запитала старицата.

— Ами става вече два месеца, майчице! — отговорил той.

— Не те познавам, чедо, и ти не ме познаваш, не съм се и усъмнила в тебе, но се учудих, защото всички, които са живели в тази къща освен тебе, са излизали от нея болни или мъртви! Ти си подложил младостта си на опасност! Нима не си се качвал на горния кат и не си поглеждал от балкона?

Тръгнала си старицата, а момъкът се замислил на думите й и си казал: „Не съм се качвал на горния кат и не знам там да има балкон!“ И начаса той влязъл вътре, започнал да се разхожда из стаите и накрая в един ъгъл видял малка врата, в чието резе паяк си бил свил гнездо. Видял момъкът вратата и си рекъл: „Може би паякът си е свил гнездо на тази врата само защото зад нея чака гибел!“ Отворил вратата и се заизкачвал по тясна стълба. Огледал се и видял, че е в просторна голяма стая. От нея се излизало на балкон, който се възвисявал над целия Багдад. От него на отсрещния балкон видял момиче като хурия. Тя завладяла цялото сърце на момъка, отнесла ума му и душата му, а страданията на Йона и мъките на Яакуб били нищо пред онова, което усетил той. Момъкът я гледал и си помислил: „А дали хората не казват, че никой не е живял в този дом, без да се разболее или умре именно заради тази жена. О, ако знаех къде е спасението ми! Иначе ще си загубя ума!“

Спуснал се долу. Поседял малко, но покой не намерил, излязъл навън, седнал пак пред вратата и ето че видял старицата. Момъкът скочил на крака, побързал да я поздрави и рекъл:

— Майчице, бях здрав и благоденствах, докато ти не ме посъветва да отворя онази врата. Видях балкона, отворих го, погледнах отгоре и видях нещо, което ме смути и възхити. Сега вече знам, че ще загина, знам, че няма лечител за мене освен тебе!

Старицата се засмяла и рекла:

— Няма да те срещне беда, ако е пожелал великият Аллах!

Момъкът й донесъл сто динара и рекъл:

— Вземи ги, майчице! И по-скоро ми ела на помощ, защото, ако умра, от тебе ще бъде потърсена отговорност за моята кръв в Деня на възкресението!

— Само искам, чедо, и ти да ме подкрепиш! — отговорила старицата. — Искам да отидеш на Копринения пазар. Потърси там дюкяна на Абул Фатх бен Кайдам! Влез при него и му кажи: „Дай ми покривалото, което имаш, и което е обшито със злато!“ В дюкяна му няма по-красиво покривало! Купи го, чедо, и на най-висока цена да е, дръж го при себе си и ако е пожелал Всевишният, аз утре ще намина към тебе!

Момъкът прекарал нощта, сякаш спял на нажежена жарава. На сутринта пъхнал в пазвата си хиляда динара, отишъл на Копринения пазар и разпитал къде е дюкянът на Абул Фатх. Като стигнал при него, видял слуги, чираци и голяма челяд, защото той бил търговец прочут и богат и като връх на щастието си притежавал онази жена, каквато и царските синове нямат. Момъкът го поздравил, търговецът отговорил на поздрава му и го поканил да седне. Момъкът седнал и рекъл:

— Търговецо, искам да купя от тебе едно покривало, но нека първом го разгледам!

Търговецът заповядал на слугата си да донесе от вътрешността на дюкяна вързопа с коприните, развързал го и измъкнал няколко покривала — момъкът бил възхитен от красотата им. Видял сред тях търсеното, купил го за петдесет динара и го отнесъл вкъщи. И ето че се появила старицата. Щом я зърнал, момъкът станал на крака и й подал покривалото.

— Донеси ми въгленче от огъня! — рекла старицата.

Донесъл той горящо въгленче, старицата приближила крайчеца на покривалото до него и го прогорила. После сгънала покривалото, както си било преди, взела го със себе си, отишла при дома на Абул Фатх и почукала на вратата. Онази жена я чула, станала и й отворила — старицата познавала майката на тази жена и тя самата я познавала, защото била семейна приятелка.

— Какво искаш, майчице? — запитала жената.

— Дъще! — отговорила старицата. — Зная, че майка ти не е при тебе, аз бях при нея вече, но се отбих, защото се боя да не пропусна времето на молитвата! Искам да се измия при тебе, защото знам, че си чистоплътна и в дома ти е чисто!

Жената й позволила да влезе. Влязла старицата, измила се, произнесла молитвата си, след това се върнала при жената и й рекла:

— Дъще, струва ми се, че в онази стая, където се молех, са ходили слугите и там не бе твърде чисто! Я ми покажи друго място да се помоля, че аз заличих молитвата, която произнесох току-що!

Жената я хванала за ръка и рекла:

— Майчице, иди и се помоли на моето ложе — там само мъжът ми сяда!

Тя я въвела при постелята си, старицата започнала да се моли и бутнала покривалото под възглавницата, без тя да види. После си тръгнала.

На мръкване търговецът се върнал и седнал на постелята. Жената му донесла храна, той се нахранил, измил ръцете си, облегнал се на възглавницата и изведнъж видял изпод нея да се подава крайчецът на покривалото. Измъкнал го и го познал. Заподозрял жената, че е извършила нещо срамотно, викнал я и запитал:

— Откъде имаш това покривало?

— Никой освен тебе не е идвал при мен! — отговорила тя.

Премълчал търговецът, помислил си: „Ако вдигна шум, ще се опозоря пред цял Багдад!“ Пък този търговец бил събеседник на самия халиф и нямало какво да прави друго, освен да замълчи — и не казал нито дума повече на жена си. Тя се казвала Махзия.

— Научих, че майка ти се е разболяла, всички жени са се събрали и я оплакват. Аз ти разпореждам да отидеш при нея! — рекъл й търговецът.

Жената отишла при майка си и я заварила там жива и здрава. Малко поседяла, но изведнъж дошли хамали, които донесли всичките й неща от къщата на търговеца.

— Какво се е случило с тебе, дъще? — запитала майка й.

Но жената скрила за станалото, а майка й заплакала и се затъжила, че се е разделила с търговеца. След няколко дни старицата отишла при Махзия и запитала:

— Какво е станало, дъще? — после влязла при майка й и я запитала: — Сестрице, какво се е случило между това момиче и мъжа му? Научих, че се развеждал с нея! Какъв грях е сторила?

— Дано мъжът й се върне при нея с твоята благословия! — рекла майката. — Помоли се за нея, сестрице! Ти си праведна жена и прекарваш цели нощи в молитви!

После трите жени се събрали заедно и старицата рекла:

— Ти, дъще, за нищо нямай грижа! Ако всевишният Аллах поиска, след няколко дни ще те събера с мъжа ти! — после отишла при момъка и му рекла: — Приготви хубава стая и аз тази вечер ще ти доведа онази жена!

Скочил момъкът, донесъл всичко за ядене и пиене и зачакал. А старицата се върнала при майката на жената и рекла:

— Сестрице, сватба сме вдигнали, изпрати дъщеря си при мене да се поразсее, а после аз ще ти я върна!

Майката облякла дъщеря си в най-хубави дрехи, украсила я с най-богати накити. Жената тръгнала със старицата, а майка й я изпратила до вратата и съветвала старицата:

— Пази я да не я види някой мъж — знаеш на каква почит е мъжът й при халифа! Не закъснявайте!

Повела старицата жената, отвела я в къщата на момъка. Когато тя влязла в гостната, момъкът скочил, прегърнал я и започнал да целува ръцете и нозете й. Тя била поразена от неговата хубост и й се сторило, че тази стая и всички цветя, ястия и напитки в нея са сън.

— Името на Аллах да те пази, дъще! — рекла старицата. — Не бой се, аз нито за миг няма да те изоставя! Ти си му лика-прилика, и той ти е лика-прилика!

Седнала жената безкрайно смутена, а момъкът започнал да я закача и да я разсмива, да я забавлява със стихове и разкази, докато накрая тя се успокоила и се развеселила. Започнала да яде и пие, а когато виното я ударило в главата, взела уда и запяла. Старицата излязла, оставила ги сами и те цяла нощ се наслаждавали на хубостта си, преплетени в постелята. На сутринта старицата се върнала, пожелала им добро утро и запитала:

— Как мина нощта ти, господарке?

— Хубаво беше благодарение на твоята ловкост и на умението ти да бъдеш сводница! — рекла жената.

— Хайде да се връщаме при майка ти!

А момъкът й дал сто динара и рекъл:

— Остави ми я и за тази нощ!

Излязла старицата, отишла при майката и й рекла:

— Дъщеря ти ти изпраща поздрави! Майката на невестата взе от нея клетва да остане там още една нощ!

— Поздрави ги и двете! — отговорила майката. — Щом момичето ми е добро, не е беда да пренощува там още една нощ — нека се повесели, че аз се боя за нея, толкова е огорчена от мъжа си!

Така старицата измисляла за майката хитрост след хитрост и всеки ден вземала от момъка по сто динара. И когато минали седем дни, майката й рекла:

— Още този миг ми върни момичето, сърцето ми тъгува за него! Много дълго я нямаше и това вече ми се струва подозрително.

Излязла старицата, отишла при жената, повела я за ръка, излезли от стаята на момъка, докато още спял, довела я при майка й. Тя я посрещнала весело и приветливо, много зарадвана и възкликнала:

— Дъще, сърцето ми затъгува по тебе и аз се нахвърлих към тази моя сестра с думи, които я натъжиха!

— Целувай й ръцете и нозете! — викнала дъщерята. — Ако не направиш това, нито аз съм ти дъщеря, нито ти си ми майка!

И майката начаса се помирила със старицата.

А момъкът, като дошъл на себе си от махмурлука, не намерил жената до себе си, но бил доволен и от онова, което получил, защото вече бил постигнал своето. А старицата се върнала при него, поздравила го и запитала:

— Какво лошо намери в това, което направих за тебе?

— Ти прекрасно измисли и нагласи всичко! — възкликнал той.

— Хайде сега да поправим онова, което развалихме! — рекла тя. — Нека върнем тази жена на мъжа й, че нали заради нас тя се раздели с него!

— А какво трябва да сторим? — запитал момъкът.

— Ти ще отидеш до дюкяна на онзи търговец! — отговорила тя. — Седни до него, поздрави го, пък аз ще мина край дюкяна. Щом ме видиш, бързо излез, хвани ме, дърпай дрехите ми, ругай ме, искай си покривалото и говори на търговеца: „Господине, помниш ли онова покривало, което купих от тебе за цели петдесет динара! Случи се, господине, че моята неволница си го наметна и прогори едно късче от края! Тя дала покривалото на тази старица да го обримчи, а тя го взела и си отишла и от този ден не съм го виждал!“

Той отишъл в дюкяна, поседял малко и видял, че старицата минава и премята в ръцете си зърната на броеницата! Момъкът скочил, задърпал я за роклята, започнал да я ругае и проклина, а тя му отговаряла меко:

— Да ти е простено, чедо!

Събрали се хората от пазара около тях и ги заразпитвали:

— Какво е станало?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на седмия везир за старицата, момъка и омъжената жена:

* * *

— Хора! — завикал момъкът. — Аз купих от този търговец покривало за цели петдесет динара! Неволницата ми го носи само един час, после седна, за да го опуши с благовония, но изскочи искра и го прогори от края! Дадохме го на тази старица да го обримчи, но оттогава лицето й не сме виждали!

— Този момък каза истината! — възкликнала старицата. — Да, аз взех от него покривалото, влязох в една къща, където имам навик да се отбивам, но го забутах там някъде и не знам къде е! А аз съм бедна жена, изплаших се от гнева на стопанина му и съм избягвала да го срещам!

Търговецът чул разговора между двамата и когато разбрал историята, която хитрата старица измислила с момъка, изправил се на крака и възкликнал:

— „Аллах е най-велик!“ Моля прошка от великия Аллах за греховете си и за това, което заподозря моят ум! — след това отишъл при старицата и запитал: — Ти към моя дом наминаваше ли?

— Ох, синко! — възкликнала тя. — Наминавам и към тебе, и към други за милостиня, но от онзи ден никой нищо не ми е казал за това покривало!

— А ти питала ли си някой вкъщи? — продължил търговецът.

— Господарю — рекла старицата. — Аз отидох в къщата ти, а там ми казаха: „Господарят се разведе със стопанката!“ Отидох си и никого повече до днешния ден не съм питала!

— Пусни тази жена! — обърнал се търговецът към момъка. — Покривалото ти е у мене!

Изнесъл той покривалото от дома си, после отишъл при жена си, дал й малко пари и отново я прибрал при себе си.

* * *

— Ето, царю, още един пример за женското коварство! — завършил разказа си седмият везир. — И чуй какво е казал всевишният Аллах: „И тяхната хитрост е велика!“ И още — чуй думите на Всемилостивия и милосърден: „Слаба е хитростта на дявола пред тяхната!“ Виж, царю, какво може да сторят жените със своето коварство!

И царят се отказал да убива сина си.

Когато се съмнало на осмия ден, царят седнал на престола си. Влязъл при него синът му, хванал ръката на Синдбад, неговия учител, заговорил по-красноречиво от най-красноречивите, възхвалил баща си, везирите и държавните сановници и им благодарил за всичко. Всички се зачудили на красноречието му. Изслушал го бащата, повикал го при себе си, целунал го между очите, обърнал се към учителя Синдбад и го запитал защо синът му е мълчал цели седем дни.

— Владетелю! — отговорил той. — Най-хубавото бе, че той не се разприказва! Боях се да не погине през тези дни! Знаех, господарю, че това ще му се случи, от деня, в който се роди — още тогава видях звездата му и тя ми показа всичко това! Но за щастие на нашия цар лошото вече отмина!

Зарадвал се царят и рекъл на везирите си:

— Кажете ми, ако бях убил сина си — моя ли щеше да бъде вината, на неволницата ли, или на учителя му Синдбад?

Всички присъстващи се въздържали от отговор, а учителят на царския син се обърнал към него:

— Отговори ти, чедо!

И царският син заговорил:

Приказка за неволницата и млякото

В дома на един търговец дошъл гост. Изпратил търговецът неволницата си на пазара да купи кисело мляко в гърне. Взела тя гърнето с млякото и тръгнала обратно. Както си вървяла, прелетял над нея орел, който стискал в ноктите си змия. Една капка от отровата на змията капнала в гърнето, без неволницата да забележи. Когато се върнала у дома си, господарят й взел млякото и започнал да го пие заедно с госта си. Не успяло млякото да стигне до стомасите им, когато и двамата умрели.

* * *

— Ето, царю, кажи кой носи греха за смъртта им? — завършил разказа си с този въпрос царският син.

— Вината е у онези, които са пили млякото! — рекъл един.

— Вината е у неволницата, защото е оставила гърнето отворено без капак! — казал друг.

— А ти какво ще кажеш за това, чедо! — запитал учителят Синдбад момчето.

— Аз казвам, че всички тук бъркат! — отговорило момчето. — Не е вината нито у неволницата, нито у онези, които са пили млякото! Просто времето, предопределено за живота на тези хора, било свършило и на тях им е било писано да умрат!

Много се зачудили всички при този умен отговор.

— Господарю, ти даде отговор, който никъде не може да се чуе! Ти си най-умният човек на нашето време!

— Не съм толкова умен! — отговорило момчето. — И слепият шейх, и тригодишното момче, и петгодишното момче са по-умни от мене!

— Разкажи ни, господарю, за тези тримата, които са по-умни и от тебе! — замолили го събралите се.

И царският син заразказвал:

Приказка за търговеца, слепеца и мошениците

Разправят, че някога живял търговец, който имал много пари и пътувал до различни страни. Решил веднъж да отиде до една страна и разпитал за нея човек, който наскоро се бил върнал от нея:

— От каква стока най-много се печели там?

— От сандалово дърво! — отговорил човекът. — Там то се продава скъпо!

Търговецът купил сандалово дърво за всичките си пари и отпътувал. Пристигнал там на свечеряване. Насреща му — старица, която водела овца. Щом го видяла, тя го запитала:

— Кой си ти, човече?

— Търговец съм, чужденец! — отговорил той.

— Пази се от хората в този град! — посъветвала го тя. — Те са коварни, крадци и мамят чужденците.

Оставила го и си отишла. На сутринта го срещнал някакъв жител от града, поздравил го и го запитал:

— Откъде си дошъл, господине?

— От далече! — отговорил търговецът.

— Какво си донесъл за търговия?

— Сандалово дърво! Казват, че при вас вървяло на висока цена!

— Сгрешил е този, който те е посъветвал! — казал човекът. — Ние палим под тенджерите само сандалово дърво, то върви на една цена с обикновените дърва!

Натъжил се човекът, хем му се вярвало, хем не. Спрял той у един от градските ханове и там започнал да разпалва огъня под тенджерката си със сандалово дърво. Ханджията го видял какво прави, и запитал:

— Няма ли да ми продадеш това дърво — ще ти платя крина срещу крина, каквото си поискаш!

— Продавам ти го! — казал търговецът.

Човекът пренесъл всичкото дърво у дома си, а продавачът смятал да поиска толкова злато, колкото дърво се побере в крините.

На сутринта търговецът излязъл из града. Срещнал го някакъв синеок човек, който при това бил и едноок. Залепил се за търговеца и му заговорил:

— Ти извади окото ми, сега няма да те изпусна!

— Такова нещо не е имало! — отрекъл търговецът.

Събрали се хората и замолили едноокия да даде на търговеца отсрочка от един ден, за да му изплати цената на окото. Търговецът уговорил един да му стане поръчител и го пуснали. Тръгнал си той, но усетил, че сандалът му се бил скъсал, докато го влачел едноокият. Спрял пред работилницата на някакъв обущар, дал му го да го поправи и казал:

— Поправи го и ще получиш насреща онова, което пожелаеш!

Излязъл от обущарницата и видял, че няколко души хвърлят зар. Седнал до тях. Те му предложили да поиграе с тях и той се заиграл. Но те направили така, че го победили, и му предложили да избира: или да изпие морето, или да им даде всичките си пари. Изправил се търговецът и рекъл:

— Дайте ми срок до утре!

Тръгнал си съкрушен от станалото, не знаел как ще живее по-нататък. Седнал замислен, тъжен и скръбен. И ето че при него дошла старица, погледнала го и му рекла:

— Май са те ограбили, защото си много тъжен.

Той й разказал всичко, което му се било случило, и тя рекла:

— Кой ли те е излъгал с това сандалово дърво? Че неговата цена при нас е десет динара за ратл! Но аз ще ти измисля една хитрост и ще се моля да намериш спасение в нея! Иди при градската порта! На това място седи сляп шейх — учен, умен и знаещ! Всички отиват при него и го питат каквото им се ще, а той им показва по какъв начин да спечелят. Той познава магиите, хитростите и измамите. Вечер при него се събират измамниците. Иди при него, но се скрий от враговете си така, че да чуваш думите им, без те да те видят! Дано чуеш там как да се отървеш от бедите си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…Тя продължила разказа на царския син за търговеца, слепеца и мошениците:

* * *

Търговецът се разделил със старицата и отишъл на мястото при градската порта. Спрял там, забелязал шейха и приседнал недалеч от него на скришно място. Не минало много време, и неговите хора дошли да се договарят. Застанали пред шейха, поздравили го, поздравили се един друг и насядали. Търговецът разпознал сред тях всички, с които си имал работа. Шейхът им предложил да хапнат, после всеки излизал напред и разказвал какво му се било случило през деня. Напред излязъл онзи, който му бил взел сандаловото дърво, и разказал на шейха какво е направил, за да купи сандаловото дърво, без да плаща, и как се договорили, че ще заменят крина от дървото с крина за каквото онзи поиска.

— Той може да надделее над тебе! — рекъл шейхът.

— А как ще надделее! — възкликнал мошеникът.

— Ако ти каже да пълниш крината със злато и сребро — ще му го дадеш ли?

— Ще му го дам, защото пак ще съм в печалба:

— А ако ти каже — продължил шейхът — да му напълниш крината с бълхи — половината да са мъжки и половината женски, — какво ще правиш?

И онзи разбрал, че така ще надделеят над него.

Пристъпил напред едноокият и рекъл:

— Шейх, днес зърнах мъж чужденец в страната ни. Премерих си хитростта с него, залепих се за него и му викнах: „Ти извади окото ми!“ Не го оставих, докато няколко души не го принудиха утре да се върне и да ми плати за окото!

— Ако поиска да надделее над тебе — ще го направи! — рекъл шейхът.

— И как ще надделее?

— Ами ще ти каже: „Ти извади окото си и аз ще извадя окото си — после ще претеглим двете очи! Ако твоето око е равно по тежест на моето, ти ще бъдеш правият!“ Тогава ти ще си му длъжник за окото, а сам ще останеш сляп, пък той ще вижда с другото си око!

Едноокият разбрал, че търговецът ще го победи.

Пристъпил напред обущарят и рекъл на шейха:

— Шейх, днес дойде при мене един човек, който ми даде сандала си и каза: „Поправи го!“ Запитах го колко ще ми плати, а той ми отговори: „Ще получиш насреща толкова, колкото пожелаеш!“ А аз ще се съглася само ако взема всичките му пари!

— А ако рече да си вземе чехъла, без да ти плати нищо? — запитал шейхът. — Той ще ти каже: „Враговете на султана са разбити, съперниците му са обезсилени, многочислени са неговите деца и помощници. Съгласен ли си това да ти е платата или не?“ Ако ти речеш: „Съгласен съм!“, той ще си вземе сандала и ще си отиде, а речеш ли: „Не съм съгласен!“, той пак ще си вземе сандала, но ще те натупа с него по главата и шията!

И обущарят разбрал, че ще бъде победен.

Пристъпил и човекът, който се бил обзалагал на зарове, и рекъл:

— Шейх, аз срещнах един човек, играхме на зар, измамих го и му казах: „Ако изпиеш това море, давам ти всичките си пари, ако не го изпиеш — даваш ми всичките си пари!“

— Ако пожелае да надделее, ще надделее! — рекъл шейхът.

— И как ще стане това?

— Ами ще ти каже: „Подръж ми с ръка чучура на морето, за да го изпия!“ Ти няма да можеш и ще бъдеш победен!

Търговецът изслушал какви доводи трябва да използва срещу изнудвачите, и се прибрал в стаята си. Когато се съмнало, дошъл при него онзи, с който се бил обзаложил, че ще изпие морето.

— Подръж ми чучура на морето, че да го изпия! — рекъл търговецът.

Онзи, разбира се, не можел да направи това. Така търговецът надделял. Хитрецът се откупил със сто динара и си отишъл. Дошъл обущарят и си поискал толкова, колкото да остане доволен, а търговецът му рекъл:

— А ще ти стигне ли това, че султанът победи враговете си, обезсили съперниците си и порасна броят на децата му?

— Да, ще ми стигне! — рекъл обущарят.

Човекът си взел сандала, без да плати, и онзи си отишъл. Ето че дошъл и едноокият да си иска цената за окото, а търговецът му казал:

— Извади си окото и аз ще си извадя окото! Ще ги претеглим и ако са равни по тегло — значи си имал право и аз ще ти платя окото, колкото струва!

— Е, чакай малко де! — замолил го едноокият.

Помирил се търговецът и с него срещу сто динара и той си отишъл. Накрая дошъл и онзи, който бил взел сандаловото дърво, и рекъл:

— Колко ще искаш за дървото си?

— А ти колко ми даваш?

— Нали се договорихме — крина дърво срещу крина от каквото поискаш! Ако искаш — със злато и сребро ще я напълня!

— Ще приема само ако я напълниш с бълхи — половината да са мъжки и половината — женски!

— Е, такова нещо няма да мога! — рекъл човекът.

Така търговецът надделял, а купувачът се откупил от него срещу сто динара, след като му върнал сандаловото дърво. Търговецът продал това дърво, както си искал, спечелил много пари и напуснал града…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царският син продължил своите приказки:

Приказка за тригодишното момче

Живял някога разпътен мъж. Чул той за някаква хубава жена, която не живеела в неговия град. Отишъл в нейния град, взел дарове. Стигнал до къщата й и влязъл. Тя го посрещнала с уважение и почит и гостоприемно му предложила ядене и пиене. Тази жена имала тригодишно момченце, оставила го при него и се заела да поприготви това-онова. А пък той й рекъл:

— Хайде да си полегнем!

— Детето стои и гледа! — рекла тя.

— Че това е малко дете — нищо не разбира, нищо не говори!

— Ако знаеш как схваща всичко, нямаше така да говориш!

Когато забелязало, че оризът се е сварил, детето заплакало силно.

— Защо плачеш, чедо? — запитала майката.

— Сипи ми ориз и го полей с масло! — отговорило то.

Майката му сипала ориз, поляла го с масло, момчето хапнало и пак заплакало.

— Защо плачеш, чедо? — запитала майката.

— Сложи ми в него и захар, мамо! — помолило детето.

А човекът се ядосал и възкликнал:

— Ти си едно лошо хлапе!

— За бога, ако тук има някой лош човек — това си ти! — рекло детето. — Ти се мори да пътуваш от един град в друг, само и само да търсиш разврат! А аз плачех, защото нещо ми падна в окото, сълзите ми го измъкнаха, хапнах си ориз с масло и захар и сега съм сит! Кой от нас е лошият?

Мъжът се засрамил от думите на момченцето. После му дошло вдъхновение, станал начаса достоен човек и без да посегне на жената, се върнал в своя град.

Приказка за петгодишното момче

Научих още, царю, че четирима търговци се сдружили — имали общо хиляда динара, събрали ги заедно и ги сложили в една кесия. Отишли да купят стока. Видели край пътя хубава градина. Спрели там, оставили кесията при вардачката да я пази, влезли в градината, поразходили се, яли, пили и се веселили и един от тях рекъл:

— Хрумна ми нещо добро! Имам благовония! Хайде да си измием главите в този поток и да се освежим!

— Имаме нужда от гребен! — рекъл друг.

— Ами да помолим вардачката, тя сигурно има! — рекъл трети.

Отишъл четвъртият при нея и й рекъл:

— Дай ми кесията!

— Нека се съберат всички или приятелите ти да ми наредят и тогава ще ти я дам! — отговорила тя.

А те били на такова място, което се виждало, но думите не се чували.

— Тя не иска нищо да ми даде! — викнал им той високо.

— Абе я му дай! — викнали й те.

При тези думи тя му дала кесията. Взел я той и избягал с парите. Когато се забавил, тримата отишли при вардачката и й рекли:

— Ти защо не му даде гребен?

— Ама той поиска от мене кесията! — отговорила тя. — Аз му я дадох, след като получих вашето разрешение, той излезе с нея и си тръгна!

Щом чули думите й, тримата я хванали за ръцете и викнали:

— Ние ти позволихме само гребен да му дадеш!

— Ама той не е искал никакъв гребен! — възразила тя.

Хванали я тримата и я отвели при кадията, изправили се пред него и му разказали за станалото. Кадията я задължил да им върне кесията и я обявил за длъжница на тримата. Излязла тя объркана, пътя не виждала от мъка. Срещнало я едно петгодишно момче и като я видяло така замаяна, запитало:

— Какво ти е, майчице?

Тя не му отговорила — много малък й се видял. Момчето повторило и потретило въпроса си и накрая тя му разказала какво е станало.

— Дай ми един дирхам да си купя халва и аз ще ти кажа как да се отървеш от тази работа! — рекло момчето.

Дала му тя един дирхам и го запитала:

— И какво ще ми кажеш?

— Върни се при кадията! — посъветвало я момчето. — Кажи му: „Но ние се договорихме да им дам кесията само ако са четиримата заедно!“

Върнала се тя при кадията и му казала каквото я било посъветвало момчето.

— Така ли се договорихте? — запитал кадията тримата търговци.

— Да! — отговорили те.

— Ами доведете и приятеля си и си вземете кесията!

Така жената излязла жива и здрава, без нищо да й се случи, и се прибрала у дома…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят изслушал заедно с везирите си и всички от свитата му разказите на момъка и му рекли:

— Владетелю, твоят син е най-знаещият човек на нашето време!

Възхвалили те сина и царя. Царят притиснал към гърдите си чедото си, целунал го, разпитал го какво му се е случило с неволницата. Царският син казал, че тя е била, която го е съблазнявала. Царят му повярвал и рекъл:

— Ако искаш — ти й произнеси присъдата!

— Изгони я от града! — помолил синът.

И царят изпълнил волята му.

И синът седнал до баща си, за да раздели трапезата му и да ощастливява дните му, и така живели, докато при тях дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва.

* * *

— И това е краят, с който свършва приказката за царя, неговия син, неволницата и седемте му везири! — рекла Шахразад и продължила с новата…

Приказка за търговеца Джаудар бен Омар и двамата му братя

Узнах също, царю, че някога живял търговец на име Омар. Жена му родила трима синове. Най-големият се казвал Салим, най-малкият — Джаудар, а средният — Селим. Отгледал ги и тримата, расли те, пораснали и станали мъже. Обаче той обичал Джаудар повече, отколкото братята му. Когато разбрали това, двамата братя го намразили. И бащата, който бил човек на възраст, се изплашил, че ако умре, Джаудар ще срещне спънки от тяхна страна. Събрал няколко роднини, свидетели и един кадия заедно с няколко мъдреци и рекъл:

— Донесете ми парите и платовете!

Донесли му парите и платовете и той казал:

— Хора, разпределете тези пари и платове справедливо на четири части!

Разделили всичко, дал той на всеки син по един дял, оставил един за себе си и рекъл:

— Това е цялото ми имане и аз го разделих между вас! Нищо повече нямам, никой от вас не дължи нещо на другия! Като умра, не се карайте — разделих ви наследството си приживе! Онова, което взех, ще бъде на жена ми!

Не минало много време и бащата умрял. Но двамата братя останали недоволни от това, което той бил направил. Поискали от Джаудар да им даде още, като твърдели:

— Татковите пари у тебе останаха!

Той ги отвел при кадията. Дошли и мюсюлманите, които били присъствали на завещанието, и свидетелствали какво било станало там. Кадията отсъдил братята да не се карат. Заради този спор Джаудар изгубил част от парите си, те също изгубили, защото трябвало да плащат съдебните такси. Известно време живели в мир, после отново започнали да хитруват. Той пак се защитил пред кадията и пак всички изгубили пари по съдилищата. Така те продължавали да искат своето, все ходели от кадия на кадия, те губели и той губел пари, докато накрая пръснали всичките си пари по кадии и тримата останали бедняци. Двамата братя отишли при майката, отнели парите й, набили я и я изгонили от къщи. Отишла тя при сина си Джаудар и рекла:

— Братята ти ме изгониха и ми взеха парите! — и прокълнала синовете си.

— Не ги кълни, майко! — казал Джаудар. — Аллах ще накаже всеки за стореното от него! Ето и аз останах беден, и те останаха бедни! Много пари се губят в съдебните дела! Много пъти спорихме пред кадиите, а полза никаква! Изгубихме всичко, което ни завеща баща ни, опозорихме се пред хората! Да се карам ли сега с тях заради тебе, да ги виня ли пред кадията? Остани при мене, мамо! Парчето хляб, което ям, ще стигне и за тебе! Остави ги — нека получат наказанието си от Аллах, нека се успокояват с думите, казани от някакъв поет:

Ако глупакът те обиди — остави го!

Изчаквай — времето ще отмъсти!

Бедата, даже да не го достигне —

обида не човек — скали ще потроши!

Така той ласкаел майка си, докато тя се успокоила и останала при него. Взел мрежа и тръгнал за риба по реки и блата, всеки ден — на ново място, един ден печелел десет, друг ден — двайсет, пък и трийсет и ги харчел за майка си — добре да си хапнат, добре да си пийнат.

А на братята не им вървяло — нито занаят, нито покупки, нито продажби, след загубата — беда, след бедата — загуба. Похарчили, каквото били взели от майка си, превърнали се в просяци. Идвали при майка си, унижавали се пред нея, плачели от глад, пък нали сърцето майчино всичко прощава — тя им давала мухлясал хляб и остатъци от вкиснати гозби и им казвала:

— Яжте бързо и си тръгвайте, преди да е дошъл брат ви!

Те хапвали и си отивали. Един ден влезли при майка си, тя им сложила гозба и хляб и едва почнали да се хранят, когато Джаудар се върнал. Засрамила се майката от него, изплашила се да не й се ядоса, навела глава пред сина си, но той се усмихнал и рекъл:

— Здравейте и добър ден! Как така стана, че ме посещавате в такъв благословен ден! — оказал им почит, извадил каквото бил донесъл за ядене и пиене, и рекъл: — Яжте и пийте по живо, по здраво, щедростта е създадена от щедрите!

Зачервили се лицата на братята, престорили се на засрамени и рекли:

— Много злини ти причинихме, братко, а ти се отплащаш на злото с добро!

— Нищо, нищо, Аллах да ви търси сметка! Той няма да забрави да се отплати на онзи, който раздава добрини! Майко, окажи почит на братята ми, дай им каквото имаме, не ги гони от къщата!

И така Джаудар излизал всяка сутрин да лови риба, връщал се при майка си и братята си с онова, което му дарявал всевишният Аллах, и си разделяли всичко поравно. Един ден метнал мрежата на гръб и отишъл на далечното блато Карун. Спрял там, понечил да хвърли мрежата, но ето че при него дошъл мароканец, възседнал муле, облечен в скъпи дрехи, с двойни дисаги на мулето, във всяка торба — сандък, и му рекъл:

— Мир на теб, Джаудар!

— И на тебе мир, господине! — отговорил Джаудар.

— Ще ми направиш ли една услуга? Завържи ме и ме хвърли в блатото! Поизчакай и щом ръцете ми се покажат отгоре — метни мрежата и бързо ме издърпай! Ако се покажат краката ми, значи съм умрял! Тогава вземи мулето ми и го отведи при евреина Шамиат — ще го намериш на пазара седнал в кресло пред вратата на дюкяна си! Предай му мулето и вземи от него сто динара!

— Не ме карай да върша нещо, което носи гибел! — замолил се момъкът.

— Приятелю! — рекъл мароканецът. — С това ти ми правиш услуга! Аз търся нещо и те моля това, само да ми услужиш! Остана ли жив, ще получиш от мене каквото поискаш!

Мароканецът настоявал и накрая Джаудар го вързал и го хвърлил в блатото. Човекът потънал. Изчакал момъкът известно време и ето че се показали краката му. Джаудар разбрал, че той вече е мъртъв, оставил го, повел мулето, отишъл на пазара и там видял евреина, седнал в кресло пред вратата на дюкяна си. Щом зърнал мулето, евреинът рекъл:

— Загина си човекът! Само алчността му го изяде!

Взел мулето, дал на Джаудар сто динара и го посъветвал да пази тайната. Приел момъкът парите, тръгнал си, купил колкото му трябвало хляб, месо и зеленчуци.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джаудар дал на майка си остатъка от златото и казал:

— Вземи, мамо! Когато братята ми дойдат и мен ме няма, давай им да си купят нещо и да се нахранят!

Минала нощта, съмнало се, Джаудар пак взел мрежата и тръгнал към блатото Карун, спрял на същото място, понечил да хвърли мрежата, но ето че се появил друг мароканец на муле, наконтен още повече от предишния, с дисаги с двойни торби и сандъци в тях.

— Мир на теб, Джаудар! — поздравил той.

— И на теб мир, господине! — отговорил Джаудар.

— Дойде ли при теб вчера един мароканец, който яздеше муле като това? — запитал човекът.

Изплашил се Джаудар и отрекъл:

— Никого не съм виждал!

— Нещастнико! — възкликнал човекът. — Та това беше брат ми, той ме изпревари! Искам да направиш с мен същото. Вържи ме и ме хвърли! Ако и с мен се случи същото, както с брат ми, вземи мулето, отведи го при евреина и вземи от него сто динара!

— Ами ела тогава! — казал Джаудар.

Оня пристъпил напред, момъкът го вързал, мароканецът паднал в блатото и потънал. Джаудар изчакал, докато се показали краката му!

— Умря си, горкият! — казал Джаудар. — Ако е пожелал Аллах всеки ден да ми идват мароканци, аз да ги връзвам и те да се давят, стига ми платата по сто динара на умрял!

Повел мулето и си тръгнал. Щом евреинът го зърнал, рекъл:

— Такова е наказанието за алчните!

Взел мулето, дал му сто динара, той ги отнесъл на майка си и тя го запитала:

— Откъде имаш това? — и когато й разказал за всичко, тя възкликнала: — Повече няма да ходиш на блатото Карун! Боя се да не ти се случи нещо с тези мароканци!

— Мамо! — отговорил той. — Какво да правя. Аз само ги връзвам, те сами се хвърлят, защото така искат! От тази работа всеки ден получавам по сто динара! За бога, няма да се откажа да ходя на блатото Карун, докато там идват мароканците!

На третия ден Джаудар пак отишъл при блатото — и ето ти още един мароканец, яхнал муле, с дисаги, наконтен още повече от първите двама.

— Мир на теб, Джаудар бен Омар! — поздравил той.

„Откъде ме познават всички тези мароканци?“, се запитал Джаудар, но отговорил на поздрава.

— Минаха ли други мароканци по това място? — запитал човекът.

— Двама! — отговорил Джаудар.

— И къде отидоха?

— Ами удавиха се! Сега редът е твой!

— Нещастнико! — засмял се човекът. — Докато е жив, човек изпълнява каквото му е предречено! — слязъл от мулето и продължил: — Сега, Джаудар, направи и с мене същото като с тях!

И измъкнал копринено въже.

— Извърти си ръцете да ги вържа! — рекъл Джаудар. — Бързам, че губя време!

Човекът си подал ръцете, Джаудар ги вързал и оня скочил в блатото.

Поизчакал момъкът и ето че мароканецът подал ръцете си и викнал:

— Хвърляй мрежата, нещастнико!

Хвърлил Джаудар мрежата, изтеглил го. А онзи бил стиснал в ръцете си две рибки с цвят на червени корали.

— Отваряй сандъчетата! — разпоредил се той.

Джаудар отворил сандъчетата и той пуснал рибките в тях. После прегърнал момъка, целунал го първом по дясната и после по лявата буза и възкликнал:

— Аллах да те пази от всяка беда! За бога, ако не ми бе хвърлил мрежата, щях да стискам тези две рибки и да потъвам, докато не се удавя, без да мога да се измъкна от водата!

— Хаджи! — възкликнал Джаудар. — Заклевам те в Аллаха разкажи ми кои бяха онези двамата, които се удавиха, какви са тези рибки и какво общо има евреинът в цялата работа?

— Трябва да знаеш, Джаудар — заразказвал мароканецът, — че онези, които се удавиха, бяха двамата ми братя. Единият се казваше Абдул Салам, а вторият — Абдул Ахад. Аз се казвам Абдул Самад, а нашият четвърти брат, евреинът, се казва Абдул Рахим. Той не е евреин, а мюсюлманин от маликитите. Баща ни, който се казваше Абдул Удуд, ни научи да разчитаме заклинания, да откриваме съкровища и да омагьосваме. Той умря и ни остави много имане. Разделихме стоката, парите и дълговете и записахме всичко при писарите. Само имахме различия по една книга със заглавие: „Легенди за първите“. Няма друга такава книга, тя с пари не се оценява, за скъпоценности не се заменя, защото в нея се разказва за всички съкровища и се тълкуват всички заклинания. Баща ни я използваше и ние от него запомнихме това-онова. Всеки от нас искаше да я притежава и да я прочете цялата. Скарахме се. Дойде един шейх — познат на баща ни, — който го бе научил на магии и вълшебства. Казваше се Кахин Абтан. „Я дайте книгата!“, каза той, а когато му я дадохме, продължи: „Вие сте деца на мой възпитаник и никой от вас не бива да остане ощетен. Който иска да вземе тази книга, нека да потърси съкровището на Шамардал и да ми донесе от него Диска на съзвездията, паничката с мехлема, печата и меча. Този печат си има слуга марид на име Раад Касиф, който изпълнява всички желания на носителя му. Който притежава този печат, над него няма власт ни цар, ни султан, дори да пожелае да притежава земята нашир и надлъж, ще я има. Ако онзи, който носи меча, го извади и развърти срещу войска, войската ще бъде победена. Онзи, който притежава Диска на съзвездията, поиска ли да види всички земи от Машрика до Магриба, трябва да седне и да се вгледа в него. Накъдето иска да погледне, натам да насочи диска — ще види и страната, и хората й, сякаш са пред него. Ако се разгневи на някой град, трябва да насочи Диска към слънцето и да пожелае градът да бъде изгорен — и той ще изгори. А онзи, който намаже очите си с мехлема от паничката, ще види всички скрити съкровища по земята. Но имам едно условие — всеки, който няма да успее да отвори това съкровище, той губи правото си да иска книгата. Който ми донесе тези четири неща — само той ще има право да я вземе!“ Съгласихме се на тези условия и той продължи: „Синове мои! Трябва да знаете, че съкровището на Шамардал е под властта на синовете на Червения цар. Баща ви сподели с мене, че се е опитвал да отвори това съкровище, но не е успял, а децата на Червения цар са избягали в едно блато в Египетската земя на име Карун. Там са се и установили. Той ги е открил и в Египет, но не е успял да стигне до тях — те се криели в блатото, а то било вълшебно. Върнал се победен, не стигнал до съкровището на Шамардал. След като не успя да вземе съкровището, той дойде при мен и ми се оплака. Направих пресмятания и видях, че това съкровище се открива само пред един момък — египтянин на име Джаудар бен Омар, и само с негова помощ може да се уловят синовете на Червения цар. Той е рибар и срещата с него ще стане при блатото Карун. Магията ще стане само ако Джаудар завърже ръцете на късметлията, който трябва да се хвърли в блатото и да се сбие със синовете на Червения цар. Онзи, който има късмет, ще ги улови, а който няма — краката му ще се покажат над водата и той ще се удави. Късметлията ще изплува с ръцете нагоре — тогава Джаудар трябва да му хвърли мрежата си и да го измъкне от блатото!“ „Ще отидем, пък ако ще и да загинем!“, казаха двамата ми братя. „И аз ще отида!“, добавих аз, а четвъртият ни брат, който е преоблечен сега като евреин, заяви: „Аз пък нямам такова желание!“ Договорихме се с него да отиде в Египет преоблечен като еврейски търговец и ако някой от нас умре, той да прибере мулето му и да плати сто динара. Когато при тебе дойде първият ни брат, синовете на Червения цар го убиха. Те убиха и втория ни брат, но мен не можаха и аз ги улових!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

— Къде са синовете на Червения цар, щом си ги уловил? — запитал Джаудар.

— Това са ифрити в образа на риби! Но ти трябва да знаеш, Джаудар, че съкровището може да се открие само пред твоето лице! Ще се съгласиш ли да отпътуваш с мен до градовете Фес и Мекнес и да отвориш съкровището! Ще ти дам каквото поискаш!

— Но на мой гръб са майка ми и братята ми, аз съм, който ги изхранва! — възпротивил се Джаудар. — Кой ще им даде хляб, ако тръгна с тебе?

— Доводът ти не е основателен! — възразил мароканецът. — Ако става въпрос за харчлък, аз ще дам хиляда динара! Дай ги на майка си да ги харчи, докато се върнеш. За четири месеца ще се прибереш!

Човекът извадил хиляда динара, момъкът ги взел, отишъл при майка си, разказал й какво му се било случило с мароканеца, и рекъл:

— Вземи, мамо, тези хиляда динара, харчи от тях за себе си и за братята ми! Аз ще отида с мароканеца към Мароко, но ще се върна с много хаир!

Простил се Джаудар с майка си и отишъл при мароканеца Абдул Самад. Яхнал второто муле и двамата пътували до мръкване. Огладнял, но пък не видял мароканецът да е взел нищо за ядене.

— Хаджи! — заговорил го той. — Ти май забрави да вземеш нещо за хапване за из път!

Онзи го изгледал от гърба на мулето и рекъл:

— Отвържи дисагите! — и когато Джаудар ги отвързал, добавил: — Какво ти се яде, братко?

— Хляб и сирене!

— Хляб и сирене не са достойни за тебе! Поискай нещо по-хубаво! Обичаш ли варено пиле?

— Да!

— Обичаш ли ориз с мед?

— Да!

Той му изброил двайсет и четири гозби и Джаудар си помислил: „Този трябва да е луд! Откъде ще ми донесе гозбите, които ми изрежда? Нито огнище има, нито готвач! Я да му кажа аз — стига толкова!“ И казал:

— Стига толкова! Само ще ми расте ищахът с разни гозби, а няма да видя нищо!

— Всичко ще получиш, Джаудар! — казал мароканецът.

Бръкнал той в дисагите и измъкнал от там златен поднос с две варени пилета. Бръкнал с другата си ръка и измъкнал поднос с кебап. И така вадел, докато измъкнал двайсет и четирите гозби, и му рекъл: — Яж, нещастнико!

— Господине — казал Джаудар, — ти май си направил от тези дисаги готварница, пълна с готвачи!

— Те са вълшебни и си имат слуга! — отговорил мароканецът. — Дори на всеки час да искаме по сто ястия — слугата начаса ще ги приготви и донесе!

Хапнали и се наситили, после мароканецът върнал подносите в дисагите, извадил стомна с вода, двамата си пийнали, измили се, произнесли молитвата си, човекът върнал стомната обратно, прибрал и двете сандъчета, качил всичко на мулето, яхнал го и рекъл:

— Качвай се и да тръгваме! А ти знаеш ли, Джаудар, колко път сме минали от Египет до тук? Мулетата под нас са мариди! Те минават за ден разстояние от година, но за да не се плашиш, сега вървят по-бавно!

Качили се пак на мулетата и продължили пътя си към Мароко. Когато се мръквало, човекът вадел от дисагите вечеря, когато се съмвало — вадел закуска. Така пътували четири дни и всичко, което Джаудар си поисквал, мароканецът го вадел от дисагите. На петия ден стигнали Фес и Мекнес. Влезли в града и всеки, когото срещнели, започвал да поздравява мароканеца и да му целува ръка. Стигнали до някакви порти и Абдул Самад почукал на тях. И ето че те се отворили и от там се показала мома като месечина.

— Рахма, дъще, отвори! — казал мароканецът.

Тя влязла пред тях, като разлюляла полите си. Умът на Джаудар полетял подире й и той си рекъл: „Тя е само царска щерка!“ Отворила дъщерята двореца, мароканецът снел дисагите от мулето. Изведнъж земята се разцепила, мулето потънало в нея и тя пак се събрала над него.

Влязъл Джаудар в двореца и се зачудил на многото великолепни мебели, на уредбата и надписите със скъпоценни камъни и метали. Седнал и Абдул Самад и разпоредил на дъщеря си:

— Дъще, донеси ми вързопа!

Тя донесла вързопа и го сложила пред баща си. Той го отворил, извадил от там дреха, която струвала хиляда динара, и рекъл:

— Облечи я, Джаудар, и я носи със здраве!

Облякъл я Джаудар и заприличал на цар от Мароко. А мароканецът поставил дисагите пред себе си…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че мароканецът пъхнал пак ръка в дисагите и наизваждал множество тепсии с различни гозби в тях.

— Заповядай, хапни и ни извини, защото не знаем какви гозби обичаш! — рекъл той. — Кажи какво предпочиташ, и веднага ще ти го доставя!

— За бога, хаджи! — казал Джаудар. — Аз обичам всякакви гозби и от никаква не се отказвам!

Така Джаудар останал при мароканеца двайсет дни. Всеки ден той го обличал в различни дрехи и вадел гозби от дисагите. Абдул Самад не купувал нито месо, нито хляб, в дома нищо не се готвело, той вадел всичко, от което имали нужда, от дисагите. На двайсет и първия ден рекъл:

— Хайде да вървим, Джаудар! Това е предопределеният ден, когато ще се отвори съкровището на Шамардал!

Двамата тръгнали на път, като яздели по едно муле. Излезли от града, стигнали някаква река, в която течала буйна вода. Слязъл Абдул Самад и рекъл:

— Слизай, Джаудар! Ела тук!

Джаудар седнал до него. Мароканецът извадил тепсиите с ястията и се нахранили. После взел сандъчетата и прочел над тях някакви заклинания. Те се разделили на парчета и между тях се показали двата вързани джина.

— Милост, вълшебник на световете! — викали те. — Какво искаш от нас?

— Искам или да ви изгоря, или да ми обещаете, че ще отворите съкровището на Шамардал! — казал мароканецът.

— Обещаваме ти да отворим съкровището — достатъчно е да доведеш тук Джаудар, рибаря! Съкровището се отваря само пред неговия лик! В него може да влезе само Джаудар бен Омар!

— Доведох тогова, когото искате! Ето го тук — чува ни и ни вижда! — отговорил Абдул Самад.

Двата марида дали обет, че ще отворят съкровището, и мароканецът ги освободил. Той извадил жезъл и скрижали от червен халцедон, стиснал ги в шепа, стъкнал огнище, сложил в него малко въглища, духнал в него и пламнал огън, измъкнал благовония и рекъл:

— Джаудар, аз ще произнасям заклинанията и ще сипвам благовония. Започна ли заклинанието, няма да мога да говоря повече, защото заклинанието ще се развали. Затова искам сега да те науча какво да правиш, за да стигнеш до онова, което търсим. Трябва да знаеш, че когато започна да хвърлям благовония в огъня, водата в реката ще пресъхне. Ще се покаже златна врата колкото градски порти с две метални халки на нея. Иди и леко чукни веднъж. Изчакай и чукни втори път, но по-силно от първия. Пак изчакай и чукни последователно три пъти! Ще чуеш глас: „Кой по вратата на съкровището чука! Щом не знае заклинанията, той няма място тука!“ А ти отговори: „Аз съм Джаудар бен Омар, рибарят!“ Вратата пред тебе ще се отвори, ще излезе човек с меч и ще ти каже: „Щом ти си този човек, наведи глава да я отсека!“ Ти наведи глава пред него и не се бой. Вдигне ли да те удари с меча си, ще го видиш паднал пред тебе и след миг ще разбереш, че е бил същество без душа! Нищо лошо няма да ти се случи! Но ако му се противопоставиш, ще те убие! После влез и отново ще видиш врата. Почукай и ще излезе мъж, яздещ лъв с копие на рамо. „Какво те е довело до това място, където не е стъпвал нито човек, нито джин?“, ще те запита той и ще размаха копието. Ти му разкрий гърдите си да те удари и той начаса ще падне — ще се убедиш, че е бил тяло без душа! Противиш ли се — ще те убие…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

После шейх Абдул Самад продължил обясненията си:

— След това ще стигнеш до четвъртата врата. Почукай и тя ще се отвори. Ще изскочи огромен лъв, ще се втурне срещу теб, ще отвори паст да те изяде. Стигне ли до тебе, подай му ръка и той начаса ще падне и нищо няма да ти стори! После влез през петата врата. Ще излезе черен роб и ще те запита: „Кой си ти?“ А ти му отговори: „Аз съм Джаудар!“ А той ще ти рече: „Щом си този човек, отвори шестата врата!“ Ти пристъпи към вратата и кажи: „Ти, Айса, кажи на Муса да отвори вратата!“ Тогава вратата ще се отвори. Влез и ще видиш два змея. Всеки ще отвори паст и ще те нападнат. Протегни им ръцете си! Всеки ще захапе по една ръка и начаса ще падне мъртъв! Не го ли направиш — ще те погубят! От там влез в седмата врата. Там ще излезе майка ти и ще ти каже: „Добре си дошъл, синко, ела да те поздравя!“ А ти й викни: „Стой далече от мене и се събличай!“ „Синко!“, ще ти рече тя. „Аз съм твоята майка, аз съм те кърмила и възпитавала, как така ще се събличам гола пред тебе!“ А ти й викни: „Ако не се съблечеш — ще те убия!“ Обърни се надясно — там ще видиш меч. Вземи го, извади го и настоявай да се съблече. Тя ще се опита да те измами, за да се смилиш над нея, но ти не проявявай милост. Всеки път, щом свали нещо от себе си, настоявай: „Съблечи останалото!“ И продължавай така, докато не свали всичко от себе си и не падне мъртва. Тогава ти ще си обезсилил всички магии и ще си сигурен, че си останал жив. Влез в съкровищницата и ще видиш в нея много злато. Не обръщай внимание на нищо! По средата на срещната стена ще видиш килер, прикрит със завеса. Отвори завесата и ще видиш вълшебника Шамардал да седи на златно кресло, на главата му — нещо кръгло, светло като луна. Това е Дискът на съзвездията. Вълшебникът е въоръжен с меча, на пръста му е печатът, на шията му виси на верига паничката с мазилото. Донеси ми тези четири неща! А забравиш ли нещо от това, което ти разказах, не ме ли послушаш — ще съжаляваш! Боя се за тебе!

Разправят, царю честити, че Абдул Самад повторил съветите си, потретил ги, почетвъртил ги, докато Джаудар рекъл:

— Запомних! Но кой може да противостои на магиите, за които ми разказа, и да изтърпи подобни велики ужаси!

— Не бой се, Джаудар! — рекъл мароканецът. — Всичко това са призраци без души!

Абдул Самад започнал да хвърля благовония в огъня и да произнася заклинания. Ето че водата се отдръпнала, показало се дъното на реката, а там — вратата на съкровищата. Пристъпил момъкът към нея, почукал, както го били научили, и чул глас:

— Кой по вратата на съкровището чука? Щом не знае заклинания, той няма място тука!

— Аз съм Джаудар бен Омар! — отговорил момъкът.

Вратата се отворила, излязъл човек с изваден меч и викнал:

— Наведи си главата да я отсека!

Навел Джаудар глава, човекът замахнал да го удари и паднал мъртъв. После и пред втората, и пред следващите врати станало така, както му бил казал мароканецът. Когато паднали заклинанията на седемте порти, пред него се появила майка му и рекла:

— Здравей, синко! Аз съм твоята майка, която те е кърмила и възпитавала, след като девет месеца те е носила в утробата си!

— Съблечи се! — викнал момъкът.

— Ти си ми син, как така ще се събличам пред тебе! — възкликнала тя.

Той протегнал ръка, грабнал меча, извадил го от ножницата и викнал:

— Съблечи се, иначе ще ти отсека главата! — тя снела нещо от себе си, а той пак я заплашил: — Събличай останалото!

Тя пак снела нещо от себе си. И така продължили, докато на нея останала само една дрешка.

— Синко! — възкликнала тя. — От камък ли ти е сърцето, че ме правиш за срамотите!

— Добре де, не събличай тази! — съгласил се той.

При тези думи тя викнала:

— Той сбърка, бийте го!

Нахвърлили се върху му пазачите на съкровището, били го, блъснали го и го изхвърлили от вратата на съкровището, която се затворила както преди. Грабнал го мароканецът, потекли водите на реката както преди. Мароканецът се замолил на бога да спаси живота на Джаудар. Той дошъл на себе си.

— Какво си направил, нещастнико? — запитал Абдул Самад.

— Минах през всичките препятствия! — отговорил момъкът. — Но щом стигнах до майка ми, помежду ни започна голям спор. Тя започна да съблича дрехите си, докато накрая й остана само една. Замоли ме да не я позоря, аз се смилих и й оставих тази дреха, а тя викна: „Той сбърка, бийте го!“ Така ме набиха, че едва не умрях, изхвърлиха ме и повече не помня нищо!

— Нали ти казах, че не бива да грешиш! — възкликнал мароканецът. — Ако се бе съблякла, щяхме да постигнем каквото желаем! Сега ще поживееш при мене, пък ще видим догодина на същия ден!

Върнали се в град Фес. Останал там Джаудар, хубаво си хапвал и пийвал, всеки ден го обличали в нова дреха, от скъпа по-скъпа, но ето че минала година и пак настъпил същият ден. Тогава мароканецът рекъл:

— Нароченият ден дойде! Да вървим!

Двамата излезли от града, стигнали реката. Мароканецът разгънал софрата, обядвали, пак извадил скрижалите, запалил огъня, измъкнал благовонията и рекъл:

— Джаудар, искам да ти дам наставления!

— Хаджи! — рекъл Джаудар. — Ако съм забравил боя, ще съм забравил и наставленията!

— Пази си живота! Не си въобразявай, че онази жена е твоята майка! Тя е сянка, приела образа на майка ти! Иска да те оплете. И ако предния път успя да се измъкнеш жив, този път, ако сбъркаш, ще те изхвърлят мъртъв!

Мароканецът сложил благовонията в огъня и заговорил заклинанията. Реката пресъхнала, Джаудар пристъпил към портата, почукал и тя се отворила. Преминал успешно седемте клопки, докато стигнал при майка си, и тя рекла:

— Здравей, синко!

— От къде на къде ще съм ти син, проклетнице! — викнал Джаудар. — Събличай се!

Тя въртяла, сукала, залъгвала го, събличала това-онова, докато й останала само една дреха.

— Събличай я, проклетнице! — викнал й той.

Накрая тя съблякла и тази дреха и се превърнала в сянка без душа. Влязъл Джаудар в стаичката и видял злато, което не може да се премери. Продължил, влязъл в килера и там видял Шамардал седнал на трон, с меч, печатът бил на ръката му, паничката — на гърдите му, а Диска на съзвездията — на главата му. Момъкът пристъпил напред, взел печата, откачил меча и паничката, снел от главата му диска и излязъл. И още не бил излязъл, когато пазачите наизскачали, започнали да го удрят и пляскат и да викат:

— Добро да ти донесе онова, което взе, Джаудар!

И така той вървял между двете редици, които го биели и викали, не изпуснал нищо, измъкнал се от съкровищницата и дотичал до мароканеца. Спрял той да произнася заклинания и да хвърля благовония, скочил, прегърнал го, поздравил го. Джаудар му предал четирите неща. Абдус Самад ги взел. Двамата се върнали в град Фес. Там мароканецът измъкнал вълшебните дисаги, извадил тепсии с най-различни гозби, подредил софра и рекъл:

— Яж, братко Джаудар, яж!

Ял Джаудар, докато се наситил, изпразнил съдържанието на всичките тепсии и мароканецът върнал празните в дисагите, а после рекъл:

— Джаудар, ти остави страна и близки заради мене, изпълни желанието ми и затова си в дома ми на особена почит! Поискай каквото ти се ще, нека Аллах ти го даде чрез мене! Искай, не се срамувай, ти го заслужаваш!

— Господине! — рекъл Джаудар. — Искам от Всевишния, а след него и от тебе онези дисаги!

— Донесете дисагите! — викнал Абдул Самад. — Вземи ги, нека те да са ти платата! И друго да беше поискал, и него щях да ти дам! Тези дисаги ще ти помогнат при изхранването! Ти си изморен, пък аз ти обещах да те върна в страната ти със спокойна душа! Тези дисаги ще те хранят! Трябва да знаеш как да се обръщаш с тях — трябва да бръкнеш и да си речеш: „Заклевам те във всичките имена, слуга на тези дисаги, дай ми сега еди-коя си гозба!“ И слугата сам ще ти даде каквото поискаш. Но аз ще ти дам и други, пълни със злато и скъпоценности, и ще те заведа в родината ти! — той извикал един роб с муле, напълнил едната страна на дисагите върху него със злато, а другата — със скъпоценни камъни, метнал ги и рекъл: — Яхни това муле, робът ще го води отпред и ще му показва пътя, докато стигнете пред твоя дом! Стигнеш ли — разтовари и му дай мулето да го върне. Но не казвай на никого тайната си!

Натоварил дисагите на гърба на мулето, той го яхнал и робът тръгнал отпред. Пътували един ден и една нощ и на утрото стигнали пред Баб ан-Наср. Там Джаудар зърнал майка си, която седяла и просела. Джаудар скочил от мулето и се хвърлил към нея. Щом го зърнала, тя заплакала. Той я качил на мулето и го повел към дома им. Слязла майката, той разтоварил дисагите и оставил мулето на роба.

Домъчняло на Джаудар, че майка му била стигнала до просия, и я запитал:

— Майко, добри ли са братята ми?

— Добри са! — отговорила тя.

— А защо просиш по улиците?

— От глад, синко!

— Но нали ти оставих сто динара първия ден, сто динара втория ден и още хиляда динара, преди да тръгна!

— Те ме заплашиха, синко, и ми ги взеха, а после ме прогониха! Бях много гладна и затова тръгнах да прося!

— Майко! — рекъл Джаудар. — Вече не се бой, аз се върнах! И никога не ги кори! Тези дисаги са пълни със злато, скъпоценни камъни и още много и много блага!

— Ти да си щастлив, синко! — казала майката. — Но ми дай нещо да хапна, че от три дни не съм яла!

— Дадено, майко! — засмял се Джаудар. — Кажи какво ти се яде, и аз веднага ще ти го доставя! Няма нужда да го купуваме от пазара, няма нужда и някой да ти го наготви!

— Синко, каквото и да дадеш, все от полза ще е!

— Добре! Ама когато нещо го няма, човек се съгласява и с малкото, но когато го има, иска да си хапне нещо хубаво! Аз имам — а ти само казвай какво ти се иска!

— Ами топъл хлебец, синко, с парче сиренце!

— Майко, на тебе ти подхождат варено месо, варени кокошки, подлютен ориз, наденици, пълнена глава в шкембе, печено агнешко, яребици на шиш, кунафа с орехи, пчелен мед, захар, кадаиф, баклава!

— Защо ми говориш за такива скъпи неща? Кой знае колко струват? И кой ли пък знае как се приготвят?

— Заклевам се, че ще те нахраня с всичко, което ти изброих! Подай ми онези дисаги! — помолил я той.

Тя му донесла вълшебните дисаги, надникнала в тях, видяла, че са празни, и му ги подала. А той започнал да бърка и да вади пълни тепсии, докато извадил всичко, което бил изброил.

— Синко! — рекла майката. — Тези дисаги са малки. Бяха празни, нищо нямаше в тях, пък ти измъкна от вътре всичките тези тепсии. Кажи ми истината, къде бяха те?

— Майко! — отговорил Джаудар. — Тези дисаги ми ги даде мароканецът. Те са вълшебни и си имат слуга. Щом човек си поиска нещо от него, той произнася заклинание: „Слуга на тези дисаги, дай ми еди-какво си!“ — и той му го дава!

— Да си пожелая ли нещо и да бръкна сама? — запитала тя.

— Ами бръкни!

Жената бръкнала с ръка в дисагите и рекла:

— Слуга на тези дисаги, дай ми пълнена яребица!

Забелязала, как тепсията издува дисагите, бръкнала, взела я и видяла в нея прекрасна пълнена яребица. Поискала си и хляб, после — други гозби, които й хрумнали.

— Майко! — казал Джаудар. — Като се нахраниш, изпразни остатъците в други чинии и върни всичко празно в дисагите! И ги пази! — тя взела дисагите и ги скрила в килера. — Майко! — рекъл пак Джаудар. — Моля те пази тайната, нека остане само за тебе! Всеки път, когато имаш нужда от нещо за ядене, изваждай си го от дисагите! Помири се с братята ми и ги храни независимо дали съм тук или не!

Още докато се хранели — ето ти ги и двамата му братя. Те научили новината за завръщането на брат си от един човек от махалата, който им казал:

— Брат ви се върна — яздеше муле, слуга вървеше пред него и бе облечен в дреха, каквато не сте и сънували!

— Ех, да не бяхме гневили майка си! — рекъл единият. — Тя сигурно ще му разкаже какво сме й сторили, и ще ни опозори пред него!

— Майка ни е милозлива! — рекъл другият. — Пък и да му разкаже, какво толкова — той е още по-милозлив! Ако му се извиним — ще приеме извинението ни!

Влезли те, Джаудар им станал на крака, поздравил ги най-топло и рекъл:

— Сядайте и се хранете!

Те седнали и започнали да ядат. Яли, що яли — наситили се.

— Братя! — казал Джаудар. — Съберете останалото ядене и го раздайте на бедняците!

— Ама, братко — възкликнали те, — нека да остане нещо и за вечеря!

— На вечеря ще ви дам още повече! — казал той.

Раздали остатъците от яденето и казвали на всеки бедняк, който получавал дела си:

— Вземай и яж до насита!

После върнали тепсиите и Джаудар рекъл на майка си:

— Прибери ги в дисагите!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се мръкнало, Джаудар влязъл в килера, където били дисагите, измъкнал от тях четирийсет вида гозби, седнал при братята си и рекъл на майка си:

— Хайде сега да вечеряме!

Тя излязла и намерила тепсиите вече пълни. Когато се навечеряли, Джаудар рекъл:

— Вземете и нахранете бедните и нещастните!

Събрали останалите гозби и ги раздали. След вечеря Джаудар измъкнал сладкиши, всеки хапнал каквото най-много му харесвало, и накрая той казал:

— Нахранете и съседите!

Същото се повторило на другия ден на закуска. Така живели десет дни, докато Салим рекъл на Селим:

— Абе каква е цялата тази работа? Брат ни слага сутрин като за гости, на обяд — като за гости, на вечеря — пак като за гости. Което остава — раздава го на бедните! Това го правят само султаните! Откъде му се е паднал този късмет? Ние да не сме просяци да ни храни така с разните му гозби и сладкиши! Раздава всичко на бедни и нещастници, а не сме го виждали нито да купи нещо, нито да запали огън, няма нито готварница, нито готвач!

— За бога, не знам! — отговорил Селим. — Кой ще ни каже каква е цялата тази работа?

— Само майка ни! — рекъл Салим.

Влезли при майка си, докато брат им не си бил у дома, и й рекли:

— Гладни сме, мамо!

— Доволни ще останете! — казала тя.

Влязла в килера, взела дисагите, поискала това-онова от техния слуга и получила топли гозби.

— Майко! — рекли братята. — Тези гозби са топли, а ти нито огън пали, нито готви!

— То е от дисагите! — рекла тя.

— А какви са тези дисаги?

— Те са вълшебни! Всичко се иска от техния слуга! — тя им разказала кое какво е, и ги предупредила: — Само пазете тайната!

— Ще пазим тайната, майко! — рекли братята. — Ти само ни разкажи как става цялата работа!

Тя им разказала, те запротягали ръце към дисагите и заизваждали каквото им се приискало, без брат им да знае. И когато проумели що за дисаги са това, Салим казал на Селим:

— Братко! Докога ще стоим пред Джаудар, сякаш сме му слуги и се храним от неговата милостиня? Да измислим нещо, да му вземем тези дисаги! Да продадем Джаудар на началника на пристана в Суец! Ще отидем двамата при него и ще го поканим на гости заедно с двамина от стражите му! Каквото аз кажа за Джаудар, ти ще го потвърждаваш, а после ще измислим какво да направим!

Така се договорили да продадат брат си. Отишли при началника на пристана в Суец и рекли:

— Началнико, носим ти нещо, което ще те зарадва!

— За добро да е! — отговорил той.

— Ние сме двама братя! — заразказвали Салем и Селим. — Имаме един непокорен брат, добро от него не сме видели! Умря баща ни, остави ни малко пари, разделихме си имота, взе той своята част от наследството и го пръсна в разврат! Когато обедня, клекна пред нашата порта, взе да ни притиска и да твърди, че сме били несправедливи към него. Рече ни: „Вие ми отнехте и моите, и бащините ми пари!“ Ходихме при разни управници и кадии, сума пари загубихме. Той поизчака, пак се заоплаква — и така, докато съвсем обедняхме! Не ни връщай, ние страдаме от него и те молим да го купиш!

— Можете ли да ми го доведете? Аз бързо ще го пратя на някой кораб в морето! — казал началникът.

— Не можем да го доведем! Ти ще бъдеш наш гост! Доведи със себе си двама стражи, но те не бива да влизат вътре. Щом заспи, петимата ще го хванем, ще запушим устата му, ще го понесем, ще го измъкнем от къщата, пък ти после прави с него каквото искаш!

— Продайте ми го за четирийсет динара! — съгласил се началникът.

— Добре! — рекли братята. — След залез-слънце ела в махалата, там един от нас ще те чака!

Двамата братя се върнали при Джаудар и Салим пристъпил към него:

— Какво ти е, братко? — запитал го Джаудар.

— Имам един приятел! — заговорил Салим. — Докато те нямаше, много пъти ме е канил на гости! Правил ни е хиляди добрини! Днес той ме покани, пък аз му рекох: „Не мога да дойда без брат си! А той ми отговори: «Вземи го със себе си!» «Няма да се съгласи!», отговорих му аз. Ще каже ти да му гостуваш с брат си!“ Братята му бяха с него, така че поканих и тях. Мислех — ще ги поканя, а те ще откажат! Но приятелят ми се зарадва и рече: „Чакай ни до Баб Зауия!“ Не ми се щеше да идва, срам ме беше от тебе, но станалото — станало! Нека да ни гостуват тази вечер! Пък ако не си съгласен, ще ги поканя в дома на съседите!

— Как така ще ги каниш в дома на съседите! — възразил Джаудар. — Нима нашата къща е тясна? Нима нямаме с какво да ги нахраним? Нима нямаме хубави гозби и сладкиши! Щом искаш да доведеш някого и мен ме няма, просто помоли мама да ти донесе повече гозби! Иди и го доведи, пък дано това ни донесе благодат!

Салим отишъл след залез-слънце при Баб Зауия и ето че тримата дошли. Въвел ги той в къщата, Джаудар, щом ги видял, възкликнал:

— Добре сте дошли!

Подредил ги да седнат, забавлявал ги, без да знае какво били му намислили. Поискал вечеря от майка си, а тя започнала да вади от дисагите. Донесла четирийсет гозби, всички яли до насита. Вдигнали софрата, а моряците все си мислели, че всичко това е от Салим. Минала първата третина на нощта. Салим прислужвал, а Селим и Джаудар седели, докато им се приспало. Джаудар се изправил и без да подозира нещо, се прибрал да поспи. Тогава петимата се нахвърлили върху него. Той даже не успял да се събуди, когато се озовал с кърпа в устата. Вързали го, понесли го, измъкнали го от къщата и го препратили в Суец. Там оковали нозете му и той мълчаливо и примирено заработил в пристана. Така минала цяла година.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, братята отишли при майка си и й рекли:

— Майко, брат ни Джаудар май е отпътувал с гостите! Заминал е в чужбина, докато сме спели! Те бяха мароканци и той искаше да търси с тях някакви съкровища! Чухме да говорят за това и те му казаха: „Ще те вземем с нас и ще открием съкровището!“

— Може и да е тръгнал с тях! — рекла майката. — Той е късметлия, сигурно много хаир пак ще ни донесе!

Тя заплакала, мъчно й станало за раздялата, а братята викнали:

— Нещастнице, защо най-много обичаш Джаудар? Нас защо пренебрегваш? Има ли ни, няма ли ни — нито ще ни се зарадваш, нито ще се натъжиш! Не сме ли и ние твои синове като него!

— Синове сте ми, но сте проклети! — отговорила тя. — Откакто е умрял баща ви, добро от вас не съм видяла! А от Джаудар видях! Той ме приюти и нахрани, грижи се за мен… Имам право да плача, защото хаирът, който носеше, бе не само за мен, но и за вас!

Те я наругали, набили я. Влезли, започнали да търсят дисагите, намерили ги, взели скъпоценностите, прибрали златото, задигнали и вълшебните дисаги и викнали:

— Това са бащини ни пари!

— Не са, за бога! — викнала майката. — Това са парите на брат ви Джаудар, той ги донесе от страната на мароканците!

Разделили си братята имането, но се скарали за вълшебните дисаги.

— Аз ще ги взема! — викал Селим.

— Не, аз ще ги взема! — възразявал Салем. Двамата заспорили, а майката им рекла:

— Синове мои! Вие си разделихте дисагите със скъпоценностите и златото, но тези не се делят и с пари не се оценяват! Скъсате ли ги на две — край с вълшебството им! Оставете ги на мен! Аз ще вадя от тях каквото трябва за ядене. Пък вие ще решите дали ще ми давате по някоя дреха да се облека! Синове сте ми, майка съм ви! Нека си останем така, боя се, че щом се върне брат ви, ще се изложим пред него!

Те не се вразумили от думите й. Дочул ги един стрелец от царската стража, който бил на гости в съседна къща, чийто прозорец бил отворен. Когато се съмнало, този стрелец влязъл при царя. Царят на Египет по това време се казвал Шамс ад-Даула. Стражникът му разказал какво бил чул. Изпратил царят да му доведат братята на Джаудар. Довели ги, той ги подложил на мъчения, те изказали всичко и царят прибрал двата чифта дисаги и затворил братята в зандана, като определил ежедневна плата на майката, колкото да й стига.

А Джаудар работил цяла година на пристана в Суец, след това отплавал с някакъв кораб. Вдигнала се буря, корабът се разтрошил и всички потънали в морето. Само Джаудар успял да се добере до суша. Стигнал той до брега, вървял, що вървял и спрял до стан на араби бедуини. В стана имало един търговец от Джедда, който се смилил над него и рекъл:

— Ще работиш ли при мен, египтянино? Аз ще те обличам, ще те храня и ще те отведа с мен в Джедда!

Съгласил се Джаудар, започнал да работи с него и двамата поели на път. Стигнали Джедда, после с търговеца отишли на хаджилък в Мека. И там — ето го насреща му приятеля му мароканец Абдул Самад. Щом го зърнал, той го поздравил, разказал му какво му се било случило. Мароканецът го взел със себе си, въвел го в дома си, поставил го на най-почетното място. После пръснал купчина пясък, погледнал в нея каква е съдбата на братята му, и рекъл:

— Джаудар, ето какво се е случило с братята ти… — и му разказал дума по дума всичко, сякаш сам е присъствал там. — А сега лежат затворени в зандана на царя на Египет! Но тук си ми добре дошъл! Само хаир ще имаш!

— Господине — казал Джаудар, — изчакай да отида при търговеца, с който дойдох тук, да му благодаря за добрините, и после ще се върна при тебе!

Мароканецът му дал сто динара и казал:

— Иди при него, разплатете се и се върни! Хлябът е най-праведният дар, даван от порядъчните хора!

Отишъл той при търговеца и му рекъл:

— Срещнах се с брат си! Той е богат човек и много слуги си има! — после му дал двайсет динара и казал: — Освободи ме от договора с тебе!

Двамата се сбогували, Джаудар излязъл на улицата и се върнал при мароканеца. Останал при него, докато свършили всички обреди на хаджилъка. Абдул Самад му подал пръстена, който бил взел от съкровището на Шамардал, и му казал:

— Вземи този пръстен! Той ще изпълнява всяко твое желание! В него има слуга на име Раад Касиф! Каквото и да пожелаеш, от каквото и да се нуждаеш на този свят, потъркай го и слугата ще се появи! Каквото и да му наредиш — той ще го изпълни!

Потъркал той пръстена пред него, появил се слугата Раад Касиф и викнал:

— На твоите заповеди съм, господарю! Да съградя ли град разрушен или да разруша град съграден? Цар ли да убия, войска ли да разбия?

— Раад! — казал мароканецът. — От днес този мъж е твой господар, слушай го и му се подчинявай! — пуснал го да си върви и се обърнал към Джаудар: — Върни се в страната си и пази пръстена! С негова помощ ще надхитриш враговете си! Потъркай пръстена и ще се появи слугата му! Качи се на гърба му, кажи му да те отведе в страната ти и той ще те послуша!

Сбогували се, Джаудар потъркал пръстена, появил се Раад Касиф и викнал:

— На твоите заповеди съм, каквото поискаш, ще го имаш!

— Отведи ме още днес в Кайро! — казал Джаудар.

— Дадено, господарю! — отговорил джинът.

Понесъл го на гърба си, полетял, в полунощ го свалил в двора на майчиния му дом и изчезнал. Влязъл Джаудар при майка си. Щом го зърнала, тя скочила, поздравила го, разказала му какво е направил царят с братята му и с дисагите. Джаудар се развълнувал и рекъл:

— Не тъжи за изгубеното! Веднага ще ти покажа какво ще направя, и ще доведа братята си тук!

После потъркал пръстена. Появил се слугата:

— Заповядвам ти да доведеш братята ми от царския затвор! — разпоредил се Джаудар.

Джинът изчезнал в земята и излязъл от нея посред царския зандан, където Салем и Селим живеели в неописуема теснотия и големи мъки. Те вече искали да умрат и единият тъкмо казвал на другия:

— За бога, братко, дълго продължи мъката ни! Докога ще гнием в този зандан, по-добре ще е да умрем!

И точно тогава земята се разцепила, от нея изскочил Раад Касиф, грабнал ги със себе си и те изгубили свяст от големия страх. Когато дошли на себе си, видели, че са си у дома, пред тях до майка им седял брат им Джаудар и им говорел:

— Здравейте, братя! Забравихте ли ме? — те свели лице към земята и заплакали. — Не плачете! — казал Джаудар. — Дяволът и алчността ви доведоха до всичко това, но мен ме утешава историята на Юсуф — с него братята му сторили нещо по-лошо, в кладенец го хвърлили. Как можахте с мен да направите това! Аз вече съм ви простил! Добре сте ми дошли и нямайте страх от нищо!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джаудар продължил да успокоява братята си, докато сърцата им се отпуснали. Разказал им всичко, което бил изстрадал, разказал им и за пръстена.

— Братко, прости ни и този път! — рекли двамата. — А направим ли още веднъж нещо като предишното — стори с нас каквото щеш!

— Не се бойте, но я ми разкажете какво направи с вас царят?

— Би ни, заплаши ни, затвори ни и взе двата чифта дисаги!

Потъркал той пръстена, появил се слугата. Двамата братя се изплашили, а Джаудар му разпоредил:

— Заповядвам ти да ми донесеш всички скъпоценности, всичко, каквото намериш в царската хазна. Донеси ми и вълшебните дисаги, и дисагите със скъпоценностите, които царят е взел от братята ми!

Изчезнал джинът, събрал всичко, което имало в хазната, прибрал и двата чифта дисаги, поставил всичко пред Джаудар и рекъл:

— Нищо не остана повече в хазната, господарю!

Джаудар наредил на майка си да прибере всичко, да скрие и дисагите със скъпоценностите, сложил пред себе си вълшебните дисаги и наредил на слугата:

— Заповядвам ти тази нощ, преди да се съмне, да ми построиш дворец, да го покриеш със златен варак.

— Дадено, господарю! — отговорил джинът и изчезнал.

Джаудар наизвадил от дисагите най-различни ястия, яли, пили и се веселили и накрая заспали. А през това време джинът извикал помощниците си и наредил да се построи дворецът. Едни цепели камъни, други градили, трети боядисвали, четвърти подреждали и още не било съмнало, когато дворецът бил готов. Отишъл джинът при Джаудар и рекъл:

— Господарю, дворецът е готов! Излез да го видиш!

Излезли Джаудар и всички и видели дворец невиждан, който грабвал умовете с хубавата си уредба.

— Ще живееш ли в този дворец? — запитал той майка си.

— Ще живея, синко! — отговорила тя и го благословила.

Джаудар потъркал пръстена и слугата излязъл пред него:

— Заповядвам ти да ми доведеш четирийсет хубави бели неволници, четирийсет черни неволници, четирийсет мамелюци и четирийсет роби! — разпоредил се Джаудар.

— Дадено, господарю! — отговорил джинът.

Мигом отпътувал за страните Индия, Синд и Персия. Видел ли хубава девойка — отвличал я, хубав момък — отвличал го, докато станали по четирийсет. Оставил всички в двореца, полетял към Судан и от там донесъл четирийсет красиви черни неволници и четирийсет роби. Събрал всички в двореца на Джаудар и го напълнили с народ. После му ги показал, той ги харесал и рекъл:

— Донесете на всеки от тях от най-хубавите дрехи! И още — донесете прекрасна дреха на майка ми и на мен също!

Джинът донесъл всичко, неволниците се облекли и Джаудар им рекъл, като им посочил майка си:

— Това е вашата господарка, целувайте й ръка и й служете!

После облякъл и мамелюците, и братята си. Така заприличал на същински цар, а братята му — на везири. Дворецът бил широк. В едното крило заживял Салем със своите неволници, в другото — Селим със своите неволници, а Джаудар с майка си заживял в централната част.

А през това време царският хазнадар поискал да вземе нещо от хазната. Влязъл и що да види — нищо нямало вътре, също както е казал поетът:

С медец бяха пълни пчелните килийки.

Взеха го… Останаха празните кутийки!

Викнал той високо, изтичал от хазната, като оставил вратата й отворена, влязъл при цар Шамс ад-Даула и викнал:

— О, емир на правоверните! Трябва да знаеш, че тази нощ хазната ти е била ограбена!

— Какво си направил с парите ми! — креснал му царят.

— За бога, нищо не съм направил! — проплакал хазнадарят. — Вчера влязох в нея — беше пълна, днес влязох и видях, че е празна! Нищо няма вътре! А вратата й е затворена, не е подкопавана, не е счупен катинарът й, крадци не са влизали!

Изгубил цар Шамс ад-Даула и ума, и дума. Отишъл при хазната, нищо не намерил в нея. Натъжил се царят и възкликнал:

— Кой се е намъкнал в хазната ми, без да се бои от силата ми?

Много се разгневил, излязъл от хазната и събрал дивана. Дошли и първите войскари. Всеки си мислел, че царят е гневен на него.

— Войскари! — заговорил царят. — Тази нощ хазната ми е била ограбена! Не знам кой е сторил това, ала много трябва да се бои от мене!

Зачудили се те на думите му. Само онзи стрелец, който първия път бил съобщил за Салем и Селим, казал:

— Царю на времената! Цяла нощ наблюдавах как строители дом градиха, а като се съмна, видях построен дворец невиждан! Поразпитах и ми казаха, че Джаудар се е завърнал, че е построил двореца, че имал роби и мамелюци, бил донесъл голямо имане, освободил братята си от зандана и заживял като султан!

— Я проверете в затвора! — наредил царят.

Погледнали стражите и не намерили в затвора ни Салем, ни Селим! Върнали се при царя и му съобщили.

— Враг се е появил! — викнал царят. — Който е освободил Салем и Селим от затвора, той е взел и парите ми! А това е техният брат Джаудар! Той е взел и двата чифта дисаги! Я, везире, изпрати при него един емир с петдесет войници, нека го хванат с братята му, нека запечатат цялото му имане и ми ги доведат, за да ги избеся!

— Бъди кротък, господарю! Аллах е кротък! — възразил везирът. — Той не удря роба си, дори онзи да е посегнал срещу него! Пък който, както казват, построява дворец за една нощ — срещу такъв никой на света не може да излезе! Боя се да не се случи нещо на емира, ако го пратим срещу Джаудар! Чакай сега да измисля нещо, да видим каква е тази работа и как да постигнем онова, което си намислил!

— Измисляй, везире! — разпоредил се царят.

— Изпрати някой емир да го покани при тебе на гости! — посъветвал везирът. — Когато го доведат, ти му окажи почит, покажи се любезен! Поразпитай го как е, що е, пък тогава да видим дали силата му е толкова голяма.

— Прати тогава да го поканят! — разпоредил се царят.

Везирът наредил на един емир да отиде при Джаудар и да му съобщи, че царят го кани на гости.

Този емир носел надута и глупава душа. Щом стигнал до двореца, забелязал един евнух, който седял в кресло пред портата. Когато стигнал до него, той не се изправил на крака, макар че емирът водел със себе си петдесет мъже.

— Ей, роб, къде е господарят ти? — викнал емир Осман.

— В двореца! — отговорил робът и продължавал да си седи.

Разгневил се емирът, разкрещял се:

— Презрян роб! Как не те е срам! Аз ти приказвам, а ти си седиш седнал?

— Махай се и много не приказвай! — казал евнухът.

Емирът се разгневил, измъкнал копието, понечил да промуши евнуха, без да знае, че това е шейтан. А той, щом видял, че оня насочва копието, спуснал се към него, отнел му оръжието и го ударил с него. Когато видели, че бият господаря им, петдесетимата измъкнали мечове, понечили да погубят роба, а той им викнал:

— Аха, и мечове вадите, кучета такива!

Скокнал и срещу всеки, който насочвал острие към него, той обръщал острието и нападателят падал в кръв. Така ги победил. Тогава се върнал и си седнал в креслото, сякаш нищо не било станало…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че емир Осман и дружината му се върнали пребити, застанали пред цар Шамс ад-Даула и му разказали какво им се било случило. Гняв обзел царя и той изкрещял:

— Сто души да отидат срещу него!

Изпратили сто души, сблъскали се те с евнуха, той застанал насреща им и всички се разбягали. Върнали се мъжете, застанали пред царя и му рекли:

— Избягахме, царю на времената! Страх ни е от него!

— Двеста да отидат! — креснал царят.

Отишли двеста души, евнухът ги набил и те избягали. Тогава царят викнал на везира си:

— Нареждам ти, везире, да отидеш с петстотин мъже, доведи ми бързо този евнух заедно с господаря му Джаудар и двамата му братя!

— Царю на времената! — рекъл везирът. — Нямам нужда от войници! Ще отида сам и без оръжие!

Оставил везирът оръжието си, облякъл бяла дреха, взел в ръцете си броеница и тръгнал сам. Стигнал до двореца на Джаудар, видял евнуха, който седял пред него, пристъпил към него без оръжие, седнал учтиво до него и рекъл:

— Мир вам!

— И на тебе мир, човешка твар! — отговорил робът. — Какво искаш?

Щом чул думите „човешка твар“, везирът разбрал, че пред него седи джин, разтреперил се и рекъл:

— Дали господарят ти Джаудар е тук?

— Да, в двореца е! — отговорил пазачът.

— Моля те, иди при него и му предай, че цар Шамс ад-Даула го кани на гости, приготвя му богата трапеза, праща му поздрави и му съобщава, че ще е чест за дома му, ако той му погостува!

— Ти постой тук, ще му съобщя! — рекъл слугата.

Везирът учтиво изчакал, а джинът влязъл в двореца и съобщил на Джаудар:

— Трябва да знаеш, господарю, че царят изпрати да те прибере един емир, и аз го набих. С него имаше петдесет мъже — и тях набих! После изпрати сто мъже — и тях набих! След това изпрати двеста мъже — и тях набих! Накрая изпрати везира си без оръжие и те кани на гости да си хапнеш при него! Какво ще отговориш?

— Доведи везира при мене! — рекъл Джаудар.

Джинът излязъл от двореца и казал на везира:

— Везире, ще влезеш ли да поговориш с господаря ми?

— Разбира се! — отговорил везирът.

Станал той, влязъл при Джаудар и видял, че е по-величествен и от цар, че седи на постелки, каквито никой цар не може да си позволи.

— Защо си дошъл, везире? — запитал Джаудар.

— Твоят възлюблен цар Шамс ад-Даула ти праща поздрави и жадува да зърне лика ти! — отговорил везирът. — Подготвил ти е голямо угощение!

— Предай му поздрава ми! — отговорил Джаудар. — Предай му, че аз го каня да дойде при мене! — измъкнал пръстена, потъркал го, появил се слугата и той му наредил: — Донеси ми една от най-красивите дрехи! — а когато джинът я донесъл, рекъл: — Облечи това, везире! Иди и съобщи на царя каквото ти казах!

Тръгнал си везирът облечен в дреха, каквато през живота си не бил носил, влязъл при царя, разказал му за Джаудар и рекъл:

— Джаудар те кани на гости!

Яхнал царят жребеца си, повел войскарите си и всички тръгнали към дома на Джаудар. А през това време той наредил на своя марид:

— Доведи помощниците си ифрити! Да бъдат с образи на хора войници, да се подредят в двора така, че царят да ги види и да го дострашее!

Джинът му довел двеста войници, въоръжени с великолепно оръжие, силни и едри. Когато царят пристигнал и ги видял, сърцето му трепнало от страх. Влязъл той в двореца и там заварил Джаудар да седи в красиво кресло. Поздравил го царят и застанал прав пред него. Джаудар не станал на крака, не му посочил място, не го поканил да седне, а го оставил прав. Страх обзел царя, нито можел да седне, нито да излезе. Помислил си: „Ако го беше страх от мене, нямаше така да ме остави без внимание! Пък може и да ме наказва за онова, което направих с братята му!“ Накрая Джаудар рекъл:

— Царю на времената! Нима подхожда на такива кат вас да измъчват хората и да им присвояват парите?

— Прости ми, но алчността ме принуди да сторя това! — отговорил царят. — Пък ако има грешка, има и прошка!

— Аллах да ти прости! — рекъл Джаудар.

Разрешил му да седне, дарил го със скъпи дрехи, наредил на братята си да сложат трапеза. Когато се нахранили, облякъл богато и царската свита, оказал почит на всички. Накрая им разрешил да си тръгнат по живо, по здраво.

Царят започнал всеки ден да го навестява, дори дивана си започнал да свиква само при него. Между двамата се възцарили дружба и приятелство. Така живели известно време. Един ден царят извикал везира си и му рекъл:

— Везире, боя се Джаудар да не ме погуби!

— Не бой се, той няма да посегне на царството ти! — отговорил везирът. — Неговото положение е по-велико! Той винаги може да вземе царството, стига да поиска! Но ако се боиш да не те погуби, стори друго. Ти имаш дъщеря! Ожени го за нея! Покани го на гости! Нареди на дъщеря си да облече най-хубавите си дрехи и да мине край вратата така, че той да я види! Щом я зърне, сигурен съм, ще се влюби в нея! Аз ще се наведа към ухото му и ще му прошепна, че това е твоята дъщеря! Ожениш ли го веднъж за дъщеря си — ще си спокоен, че няма да посегне срещу тебе, пък ако умре преди тебе — ще наследиш от него много неща!

Устроил царят голям пир, поканил Джаудар. Дошъл той в султанските сараи, седнал в залата и до края на деня прекарали в любезни приказки. А царят изпратил вест на жена си да украси дъщеря им така, че втора по хубост като нея да няма, и да мине с нея край залата. Тя направила, както той рекъл. Зърнал Джаудар дъщерята — пък тя била хубава, гиздава, напета!

— Везире, чия дъщеря е тази девойка? — запитал Джаудар.

— Това е дъщерята на възлюбления ти цар! — отговорил везирът. — Ако ти е харесала, ще поговоря с царя да ти я даде за жена!

— Говори му! — възкликнал Джаудар. — Ще ти дам каквото пожелаеш!

— Трябва да го постигнем! — казал везирът и зашепнал на царя: — Царю на времената! Любимият ти Джаудар иска да се сроди с тебе и ме помоли да му дадеш дъщеря си Асия за жена! Не измамвай надеждите му! Какъвто и откуп да поискаш — той ще ти го даде!

— Смятай, че откупа съм го получил! — отговорил царят. — Дъщеря ми е негова неволница, която да служи на общото ни дело. Ще го оженя за нея, защото той е най-приемлив за съпруг…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че нея вечер Джаудар останал да преспи в царския дворец. Когато се съмнало, царят събрал дивана си. Дошли всички, близки и далечни, дошъл и кадия. Джаудар поискал царската дъщеря за жена. Сключили брак между двамата. Джаудар пратил да му донесат дисагите със скъпоценностите и ги дал на царя като откуп за дъщеря му. Ударили барабаните, засвирили заммурите, вдигнала се голяма сватба.

Живели така известно време, но един ден царят умрял. Войскарите пожелали Джаудар да стане султан. Те настоявали, той се дърпал, но накрая го склонили и го направили султан. Той наредил да вдигнат джамия на гроба на цар Шамс ад-Даула, отделил й вакъфи, отредил й почетна стража.

Домът на Джаудар се намирал в махалата Ямания. Когато се възцарил, той построил там много домове и джамии. Нарекли махалата на негово име — започнали да я наричат махала Джаудария.

Царувал Джаудар, що царувал, назначил братята си за везири. Ала след няколко години Салем прошушнал на Селим:

— Братко, докога ще живеем така? Нима цял живот ще си останем слуги на Джаудар? Какво да направим, за да го убием и да му отнемем пръстена и дисагите?

— Ти си по-умен от мене! — казал Селим. — Измисли някоя хитрост, пък дано го погубим с нейна помощ!

— Ще измисля! Но ти ще се съгласиш ли после аз да стана султан, а ти — везир от дясната ми страна! Пръстенът ще бъде мой, а дисагите — твои!

— Съгласен съм!

Така двамата братя се договорили да погубят брат си и един ден рекли на Джаудар:

— Братко, ще ни се да се извисим пред хорските очи чрез тебе! Ела в нашите домове, ще ни бъдеш гост, ще хапнеш с нас — не ни скършвай хатъра!

Той се съгласил и рекъл:

— Добре! Но в чий дом ще гостувам по-напред?

— В моя! — казал Салем. — Ще бъдеш мой гост, пък после ще погостуваш на брат ни Селим!

Отишъл Джаудар в дома на Салем, който го посрещнал, сложил му трапеза и му сипал отрова в гозбите. Когато Джаудар хапнал, месата му се разпаднали. Скочил Салем да вземе пръстена от ръката му и като не могъл да го измъкне, отсякъл пръста му. Потъркал пръстена, появил се маридът и викнал:

— На твоите заповеди, господарю! Искай каквото пожелаеш!

— Хвани другия ми брат и го убий! — наредил Салем. — Отнеси двамата, отровения и убития, погуби и майка ми и ги хвърли сред войскарите!

Хванал маридът Селим и го убил, убил и майката, грабнал всички мъртви и ги хвърлили сред първите войскари. Щом зърнали убитите, обзел ги страх и запитали марида:

— Кой направи това с царя, везира му и майка им?

— Брат им Салем! — отговорил той.

Но ето че се появил самият Салем и рекъл:

— Войници, яжте и се веселете! Аз взех пръстена на брат ми Джаудар, а този марид пред вас е слуга на този пръстен! Аз му наредих да погуби и брат ми Селим, за да нямам съперници в царството. Джаудар е убит — аз станах ваш султан! Желаете ли ме, или да потъркам пръстена и неговият слуга да избие всички тук?

— Желаем те за наш цар и султан! — викнали всички.

Той се разпоредил да погребат двамата му братя и майка му и свикал дивана. Сам участвал на това погребение. После се заклел пред дивана да бъде цар и рекъл:

— А сега искам да се оженя за съпругата на брат си!

— Изчакай, докато мине траурът! — посъветвали го.

— Не признавам нищо! — креснал той. — Кълна се в главата си, още тази нощ ще спя с нея!

Обявили брака за сключен и изпратили човек да съобщи това на жената на Джаудар, дъщерята на цар Шамс ад-Даула.

— Нека влезе при мене! — разпоредила се тя.

Когато новият цар влязъл, тя се престорила на щастлива, посрещнала го нежно, прегърнала го, но сипала отрова във водата му и така го погубила. После снела от ръката му пръстена, счупила го, за да не го владее никой, скъсала вълшебните дисаги, а накрая изпратила слуга да съобщи на войскарите:

— Изберете си цар, който да стане ваш султан!

И така свършва приказката за Джаудар…

Приказка за Аджиб, Гариб и Сухейм ал-Лейл

Разправят също, царю честити, че в древни времена живял велик цар на име Кандамар. Бил смел, могъщ господар, но вече доста стар, Аллах го дарил с мъжко чедо на преклонни години. Кръстили детето Аджиб. Раснал синът, пораснал и когато станал на седем години, бащата го предал на един жрец, който го изучил на тамошните закони и тамошната вяра. Не били минали още три години и той станал мъдър и изкусен, решителен и силен, прочул се като умел, изтъкнат и знаещ философ. Харесало всичко това на баща му. После го научил коне да язди, с копие да се бие, меч да върти — и той станал смел воин. Бил силен и упорит като дявол страховит. Повеждал хиляда конници и нападал бедуински станове, грабел кервани по пътищата, отвличал дъщери на царе и господари. Много хора започнали да се оплакват на баща му. Тогава той викнал петима роби и им наредил:

— Доведете ми го!

Стражите хванали Аджиб и го вързали. Царят наредил да го набият. Затворил го в килия, където не може да се различи земя от небе, дължина от ширина. Останал синът там два дни и една нощ. Но отишли емирите при царя, застъпили се за него и той го освободил. Изчакал Аджиб десетина дни, после влязъл при царя, докато спял, замахнал с меча си и му отсякъл главата. На сутринта седнал на бащиния си трон, наредил на дружината си да го заобиколят, да облекат брони и да извадят мечове. Когато емирите и първенците влезли, видели, че царят им е убит, а синът му е седнал на трона му. Загубили ума и дума, а Аджиб им креснал:

— Хорица жалки, видяхте какво стана с вашия цар! Който ми се подчини, ще му окажа уважение, а който не ще — да чака смъртта си!

— Ти си наш цар, ти, син на нашия цар! — викнали изплашени всички.

Целунали земята пред него, той им благодарил, наредил да извадят пари и плодове. Всички му се подчинили. Надарил и всички наместници и шейхове на племена, и бунтовници, и покорни. Примирила се страната, подчинили му се поданиците. Така той се разпореждал пет месеца. Но видял насън видение и се стреснал ужасен и изплашен. Сън не го хванало до утрото. Седнал на трона, извикал тълкуватели и звездобройци и наредил:

— Разтълкувайте ми този сън! Видях баща си пред мене! От него изскочи нещо колкото пчела, уголеми се и стана като огромен лъв с нокти като ками! Той ме нападна, разкъса корема ми и аз се събудих уплашен и ужасен!

Спогледали се тълкувателите, посъветвали се и рекли:

— Този сън показва, че имаш брат и че между вас ще избухне вражда!

— Аз нямам брат, от когото да се боя! — креснал Аджиб.

— Ние ти казваме само онова, което знаем! — рекли те.

Царят ги изгонил, отишъл в бащиния си дворец, огледал наложниците и видял, че една между тях носи дете в седмия месец.

— Вземете тази неволница, отведете я към реката и там я удавете! — наредил той на двама от робите си.

Хванали я те за ръцете, повели я към реката, понечили да я удавят, но видели, че е с пленителна хубост, и си рекли:

— Пък защо да я давим? Я да я отведем в гората!

Хванали я, дни и нощи вървели с нея. Влезли в гора с много дървета, потоци и птици, но започнали да се карат кой да я вземе за себе си. И докато се карали, наизлезли хора от Судан, измъкнали мечове и се втурнали срещу тях. Започнала битка, двамината роби се опитали да се защитят, но ги убили за миг.

Неволницата останала в гората сама, хранела се с плодовете на дърветата, пиела вода от потоците и така живяла, докато родила хубаво мургаво момченце. Дала му име Гариб, откъснала му пъпа, повила го с парчета от дрехите си и започнала да го кърми…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че отнякъде се появили мъже — конници и пешаци, с тях — ловни соколи и кучета. Конете им били натоварени с жерави, чапли, диви гъски, гмурци, други водни птици, зверове, зайци, газели, диви говеда, пауни, вълци и лъвове. Тези ловци влезли в гората, намерили там неволницата, която държала сина си в скута си и го кърмела.

— Ти жена ли си или джин?

— Жена съм! — отговорила тя.

Те съобщили за това на своя емир. Той се наричал Мардас Сеийд бени Кахтан. Излязъл бил на лов с петстотин емири, все негови братовчеди, ловували, що ловували и се озовали при неволницата. А тя му разказала какво й се било случило. Зачудил се емирът на приказката й, извикал да я чуе цялата му рода. Взели я със себе си, ловът продължил, после се върнали при бени Кахтан.

Емирът много я харесал и се оженил за нея. Така тя понесла ново чедо и когато изтекъл срокът, родила мъжка рожба. Нарекла го Сухейм ал-Лейл.

Момчето пораснало заедно с брат си и под грижата на емир Мардас станало сръчен воин. После емирът предал двете момчета на учен да ги изучи, а след това — на воини бедуини, които да им покажат как да мятат копие, да секат с меч и да стрелят със стрели. Не били достигнали петнайсет години, когато вече се били научили на всичко, от което имали нужда, и надвивали над всеки юнак в техния стан. Гариб можел да надвива хиляда конници, същото можел и брат му Сухейм ал-Лейл. А Мардас имал много врагове, но бедуините му били сред най-смелите, всички били конници юнаци и стреляли най-точно.

Наблизо до стана живеел друг бедуински емир — на име Хасан бен Сабит, който му бил приятел. Той се заженил за една мома от неговия род. Поканил на сватбата всички свои приятели, между които бил и Мардас бени Кахтан. Мардас взел триста конници от племето си и оставил четиристотин да пазят харема му. Хасан го сложил на най-лично място. Всички се веселели на сватбата, голям бил пирът, а после бедуините се върнали в становете си.

Когато Мардас се прибрал, заварил избити войници и разхвърляни трупове. Свила се душата му, но го посрещнал Гариб, облечен в ризница.

— Какво се е случило, Гариб? — запитал Мардас.

— Нападна ни Хамл бен Маджид с петстотин конници от рода му! — отговорил Гариб.

… А причината за станалото била следната: Емир Мардас имал дъщеря на име Махдия. Чул за нея Хамл, владетелят на племето бени набхан, взел петстотин конници със себе си, отишъл при Мардас и му поискал Махдия за жена. Той не го приел и го върнал. Хамл започнал да наблюдава стана на Мардас и когато видял, че господарят тръгва на сватбата, нападнал с дружината си бени кахтан, избил част от конниците му, а останалите избягали в планината. По това време Гариб и брат му със сто конници били излезли на лов и се прибрали по пладне. Като видели, че Хамл е ограбил стана и е отвлякъл всички моми заедно с Махдия, Гариб викнал на брат си Сухейм:

— Ограбили са стана ни! Отвлекли са харема ни! Хайде да тръгнем срещу враговете и да спасим пленниците и харема!

Спуснали се Гариб и Сухейм след враговете със стоте си конници. Гневът на Гариб бил така силен, че той започнал да сече без ред. Кръв се поляла като вино от чаши, добрал се до награбеното и видял пленената Махдия. Скочил срещу Хамл и с един удар пробил с копието си сърцето му заедно с коня му, избил повечето от враговете си, а останалите взел в плен. Набучил главата на Хамл на копието си и произнесъл следните стихове:

Аз славен съм във дните на победа!

Земята трепва под юнашка сянка!

Разтърсвам меч в десница — само гледай,

отвсякъде как мъртви бързо падат!

А копието — само погледни го! —

е остро като рог на полумесец!

Гариб славете — на рода ви идол,

най-смелия юнак между мъжете!

Точно тогава Мардас се върнал, видял разхвърляните трупове и птиците, които кръжали над тях, смразил се умът му, но Гариб му разказал за всичко, което се било случило в стана му, докато го нямало. Благодарил му Мардас и рекъл:

— Не ти е отишло напразно учението, Гариб!

Влязъл Мардас в шатрата си, заобиколен от дружината си, а през това време хората от стана възславяли Гариб и викали:

— О, емире! Ако не бе Гариб, щеше да намериш стана си празен!

И Мардас още веднъж му благодарил за направеното…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб, като убил Хамл и видял лицето на Махдия, пожелал да се ожени за нея. Споделил тайната си с един приятел и скоро този слух се пръснал по целия стан. Стигнал и до ушите на Мардас. Скокнал той, изревал, изръмжал, закрещял, слънцето и луната изругал и викнал:

— Такова е наказанието на човек, който отглежда деца с неизвестни бащи! Ако не погубя Гариб — позорът ще тегне завинаги над мене!

Все пак се посъветвал с един от мъдреците на рода си как да погуби Гариб, а той му рекъл:

— Емире! Вчера той спаси дъщеря ти от похитителите! Но ако трябва непременно да го погубиш, направи го с нечия чужда ръка, така че никакво съмнение да не падне върху тебе! Посъветвай го да отиде на лов! Вземи със себе си сто конници, скрий се в някоя пещера и използвай лекомислието му, за да го погубиш! Насечете го на късове и ще измиеш позора, че е зърнал лицето на дъщеря ти!

Подбрал си Мардас сто и петдесет силни и едри конници, платил им богато и ги настървил да погубят Гариб. Изчакал той да отиде на лов и го последвал със злата си дружина. Скрил се край пътя, откъдето той трябвало да мине на връщане. Но докато се криели между дърветата, изскочили петстотин разбойници, избили шейсет конници, пленили деветдесет и вързали Мардас.

… А причината за станалото била, че когато Хамл бил убит, избягалите от боя отишли при брат му и му съобщили за станалото. Той събрал своите огромни воини, подбрал петстотин конници, всеки от които бил висок по петдесет лакътя, и тръгнал да отмъсти за брат си. Така попаднал на Мардас с хората му.

Когато Мардас с дружината си се оказал в плен, братът на Хамл наредил да си починат и викнал:

— Дружино моя! Идолите ни помогнаха да си отмъстим, те ми помогнаха да стигнем до Мардас и племето му и аз ще ги избия!

През това време Сухейм ал-Лейл влязъл при сестра си Махдия да превърже раните му. Тя станала на крака, целунала ръцете му и рекла:

— Нека да е славна десницата ти! Ако не бяхте двамата с Гариб да ме спасите от похитителите и враговете, нямаше да се отърва от тях! Но ти знай, братко, че баща ми тръгна със сто и петдесет конници да погуби Гариб! А това ще бъде позор, защото той защити честта ни!

Денят помръкнал в очите на Сухейм. Той навлякъл бойно снаряжение, метнал се на коня си и потеглил за мястото, където ловувал брат му. Намерил го, поздравил го и рекъл:

— Братко, забрави ли ме, че не ми се обади?

— За бога! — отговорил Гариб. — Видях, че си ранен, и те оставих да си починеш!

— Пази се от баща ми, братко! — казал Сухейм и му разказал какво е станало.

— Бог да задави гърлото му със собствената му хитрост! — възкликнал Гариб.

Двамата се върнали при огъня, а когато се мръкнало, потеглили към онази долина, където било чуждото племе. В тъмнината дочули цвилене на коне и Сухейм казал:

— Братко, това е от стана на баща ми с хората му! Да се махаме от тук!

Гариб хвърлил поводите на брат си и му рекъл:

— Стой тук, докато се върна!

Тръгнал Гариб и видял чужденците. Те не били заспали и той ги чул да споменават Мардас и да си говорят:

— Ще го убием, след като бъдем на наша земя!

Разбрал той, че побащимът му Мардас е пленен от тях, и си рекъл: „Кълна се в Махдия, няма да се прибера, докато не освободя баща й!“ Запълзял и започнал да търси Мардас. Попаднал на него и го видял овързан.

— Бъди здрав, побащиме! — пошепнал му той. — Как си попаднал в такова унижение да бъдеш пленен?

Мардас изгубил ума и дума и пошепнал:

— Синко, в ръцете ти съм! Спаси ме заради възпитанието, което съм ти дал!

— А ако те спася, ще ми дадеш ли Махдия за жена? — запитал Гариб.

— Кълна се във всичко, в което вярвам, тя ще бъде твоя завинаги! — отговорил Мардас.

Гариб го отвързал и му рекъл:

— Пълзи към конете! Сухейм е там!

Запълзял Мардас и стигнал до сина си Сухейм. А Гариб през това време развързал пленниците един след друг и деветдесетте спътници на Мардас изпълзели далеч от враговете си. Там Сухейм им дал оръжие и коне и наредил:

— Яхвайте конете, разделете се от двете страни на враговете! Викнете и нека зовът ви да бъде: „Племе на Кахтан!“ Викнете ли, поотдалечете се и се пръснете около тях!

Изчакал Гариб последната третина на нощта и викнал:

— Племе на Кахтан!

И викнали всички воини в един глас:

— Племе на Кахтан!

Отекнали планините от гласа им. На враговете им се сторило, че някой ги напада от всички страни, грабнали оръжието си и се втурнали да се бият един с друг…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб и хората му изчаквали, докато враговете се самоизбивали. Когато се разсъмнало, се втурнали срещу останалите чужденци, избили част от тях, а другите се разбягали. Хората от племето на Кахтан събрали разпръснатите си коне и изоставеното оръжие и тръгнали към своя стан. Чак сега Мардас повярвал, че се е спасил. Прибрали се по шатрите си. Отишъл и Гариб в своята шатра, събрали се при него момците от стана. Но когато Мардас видял как те се събират около него, намразил го още повече, обърнал се към родата си и рекъл:

— Омразата в сърцето ми към Гариб порасна стократно! Смущава ме, че младите така го наобикалят! А утре той ще ми поиска Махдия!

— Емире! — посъветвал го един от старците. — А ти поискай от него нещо, което няма да е по силите му!

Мардас изчакал до сутринта, седнал на ложето си, заобиколили го бедуините. Дошъл и Гариб, пристъпил към него. Мардас се престорил на зарадван, станал му на крака и го сложил да седне до него.

— Побащиме! — рекъл Гариб. — Ти ми обеща нещо. Направи го!

— Синко! — отговорил Мардас. — Махдия ще бъде твоя, докато си жив, но ти си много беден!

— Побащиме! — рекъл Гариб. — Поискай каквото щеш! Аз ще нападна бедуинските емири, ще ударя царете и ще ти донеса такива богатства, от които погледите ще ослепеят!

— Синко! — рекъл Мардас. — Заклел съм се във всички идоли, че ще дам щерка си Махдия на онзи, който заличи моя позор!

— Каква е тази мъст, побащиме? — запитал Гариб. — Кой цар ти е сторил зло? Ще отида при него и ще строша трона му върху главата му!

— Слушай, синко! Аз имах син, юнак над юнаците! Тръгна той със сто юнаци на лов, стигнал до планина, където била Долината на цветята. Там се намира дворецът на Саса бен Шайс бен Шадад бен Ад! На това място живее черен мъж. Той е огромен, висок седемдесет лакътя, и се бие с дървени стволове. Този великан излязъл насреща му и го погубил заедно със стоте му конници. Само трима оживели, те ми съобщиха за станалото! Тръгнах аз срещу него, но не успях да го победя! Заклех се да омъжа дъщеря си само за онзи, който отмъсти за него!

— Побащиме — възкликнал Гариб, — аз ще отида при този великан и ще отмъстя за сина ти! Обещай ми, че ще ме ожениш за Махдия! Това ще укрепи душата ми, като тръгна да си диря късмета!

Мардас обещал и се заклел пред всички големци в стана.

Гариб отишъл при майка си, разказал й за случилото се, а тя му рекла:

— Синко, Мардас те мрази! Той те изпраща в тази планина, само и само да те погуби! Вземи ме със себе си и да се махаме от катуна на този злодей!

— Майко, не мога да се откажа, докато не постигна надеждата си! — рекъл Гариб.

Той си легнал, но ето че утрото изгряло и с лъчите си го обляло. И още не бил възседнал коня си, когато към него се присъединили младите му приятели — двеста силни конници, въоръжени до зъби.

— Води ни! — викнали те. — Ние ще ти помогнем!

— Да вървим, приятели! — възкликнал Гариб.

Вървели Гариб и дружината му и ден, и два, а на третата вечер стигнали пред островърха планина. Вързали там конете си. Гариб тръгнал да поразгледа планината. Стигнал до някаква пещера, от която идела светлинка. Влязъл и видял посред пещерата шейх на триста и четирийсет години, веждите скривали очите му, а мустаците — устата му. Гариб усетил почтителен страх от него и величествения му вид.

— Ти си май от неверниците, синко! — рекъл старецът. — Май си от онези, които се кланят на камъни, а не познават всесилния владетел, създал деня, нощта и въртящите се съзвездия!

Гариб се разтреперил и запитал:

— Кажи ми, шейх, къде се намира този бог, за да го почетем и да се поклоним пред лика му?

— Синко! — отговорил шейхът. — Никой на света не е виждал този бог! Той вижда, но него не го виждат! Той присъства навсякъде чрез творенията на своя труд! Той е създател на всичко, което е създадено, той води времената, той е сътворил хора и джинове! Той изпраща пророци, които да сочат на хората праведния път! Който му се подчини — го вкарва в рая, а който му се противопостави — го вкарва в ада! Аз бях един от хората на ада, които потискаха човешките създания, защото бяха неверници. Тогава Аллах им прати пророк на име Худ, но те го отхвърлиха и той ги погуби с безплоден вятър. Аз повярвах в него заедно с няколко души от племето ми и така се спасихме. Отидох при племето на самудите, но и те бяха отрекли своя пророк Салих. След Салих Аллах изпрати пророк на име Ибрахим Халил при Нимруд бен Канаан — и на него му се случи същото. А моите хора измряха и останах сам да се моля в тази пещера.

— И какво трябва да произнеса, чичо, за да бъда под закрилата на този велик бог?

— Кажи: Няма бог освен Аллах и Ибрахим, възлюбления на Аллах!

Повторил Гариб думите и така приел исляма със сърце и език.

— Ти утвърди в сърцето си сладостта на исляма — правата вяра! — рекъл шейхът.

После той го научил на някои ритуали и на някои писания от свещените книги и го запитал:

— Как се казваш?

— Казвам се Гариб!

— И накъде си тръгнал, Гариб?

Разказал му той за всичко от начало до край, докато разказът му стигнал до планинския великан, когото бил тръгнал да търси…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че шейхът казал на Гариб:

— Гариб, ти да не си луд, че си тръгнал да търсиш сам великана из тази планина?

— Аз водя двеста юнаци, господарю! — отговорил Гариб.

— Слушай, Гариб! — казал шейхът. — И десет хиляди юнаци да водеше — пак не можеш го победи! Наричат го Великана Човекоядец! Той е от поколението на Хам, баща му се казваше Хинди — онзи, който е създал Индия и я нарекъл на името си! Той го е създал и нарекъл Саадан Гула! Той, синко, е огромен марид и яде само човешки същества! Баща му, докато бе жив, му забраняваше това, но той не го слушаше и нямаше край неговият гнет. Тогава баща му го изгони и му забрани да влиза в Индия. Той дойде на тази земя, тук заживя. Започна да граби по пътищата. Прибира се у дома си по тази долина. Аллах му е дал пет синове. Те са гулове — толкова силни, че един само хиляда воини надвива! Събрал е плячка огромна: пари, вещи, камили, овце — цялата долина може да заприщи с тях. Боя се да не те погуби! Моли всевишния Аллах да ти дари победа над него чрез Словото на единния бог! А когато се биеш с неверници, викай: „Аллах е най-велик!“

Шейхът подарил на Гариб стоманен жезъл, тежък сто ратла, с десет халки по него — щом онзи, който го носи, го разтресе, халките му звънят като гръмотевици. Дарил го с меч, от мълния изкован, дълъг три лакътя и широк три шибра, удари ли човек с него скала — разполовява я. Дал му още щит, ризница и броня и рекъл:

— Иди при хората си и им предай исляма!

Тръгнал Гариб, щастлив, че е познал исляма, отишъл при дружината си. Посрещнали го и го запитали:

— Къде се забави така, Гарибе?

Той им разказал какво му се е случило, пояснил им исляма и им предложил да го приемат. Приели го всички. Вече се съмнало, Гариб се метнал на коня си и отишъл при шейха да се сбогува с него. После тръгнал да се върне при дружината си, но не щеш ли — пред него — конник сякаш от камък излян, в стомана обкован, изпод шлема само зениците му блестят. Втурнал се конникът срещу него и викнал:

— Снемай това от себе си, бедуин разбойник, иначе те чака гибел безподобна!

Втурнал се и Гариб срещу него, пламнала битка такава, от каквато дете побелява и скала в ужас се стопява. Изведнъж конникът снел начелника си и се оказало, че това е Сухейм ал-Лейл, син на Мардас и брат на Гариб от една майка.

… Сухейм се бил появил на това място, защото, когато Гариб тръгнал да търси гула на планината, той не си бил у дома. Когато се прибрал, отишъл при майка си и я заварил да плаче. Тя му разказала какво е заставило брат му да тръгне на път. Той навлякъл бойни доспехи, яхнал жребеца и забързал, докато стигнал до брат си. Когато Сухейм разкрил лицето си, брат му го познал и викнал:

— Защо правиш такива работи?

— За да знаеш, че съм равен на тебе в бой! — отговорил Сухейм. — Значи имам сила да се бия и да воювам!

Двамата тръгнали един до друг. Гариб обяснил на Сухейм исляма и той го приел.

… А Саадан — планинският гул, щом забелязал от планината прах изпод копитата на конете, рекъл на синовете си:

— Деца, докарайте ми тази плячка!

Петте му синове забързали към хората. Щом ги зърнал, Гариб пришпорил жребеца си и викнал:

— Кои сте вие, от кой род сте и какво искате?

Пристъпил напред Фалхун, най-големият син на Саадан, и викнал:

— Слизайте от конете си и се завържете един друг! Ще ви отведа при баща ми. Той ще изпече едни, ще сготви други, че отдавна не е хапвал човешко месце!

Гариб се спуснал срещу Фалхун, тръснал жезъла, дръннали халките му. Фалхун трепнал и Гариб го треснал с жезъла. Силният удар попаднал между плешките му и великанът паднал като гнила фурма. Затичал се Сухейм с неколцина от дружината, вързали го, увили около шията му въже и го повели като крава. Братята видели, че Фалхун е пленен, спуснали се срещу Гариб, но той пленил още трима. Петият брат избягал, затичал се към баща си, а Саадан му викнал:

— Къде са братята ти?

— Плени ги момък, който още не се бръсне! — отговорил синът.

— Дано слънцето не ви даде благодат! — възкликнал планинският гул.

Излязъл той от крепостта, изтръгнал огромно дърво и тръгнал да търси Гариб и дружината му. Вървял пеша, защото кой кон би понесъл такова огромно тяло? Синът тръгнал подире му. Стигнали до дружината на Гариб. Великанът се спуснал мълчешката срещу хората, ударил с дървото и смазал пет души наведнъж. Замахнал с дървото срещу Сухейм, но той се навел. Разгневил се гулът, хвърлил дървото, посегнал към Сухейм и го сграбчил така, както ястреб сграбчва птичка…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато зърнал брат си в ръцете на гула, Гариб викнал:

— Аллах е най-велик! — насочил той коня си срещу планинския гул, разтърсил жезъла, звъннали халките и повторил: — Аллах е най-велик!

Ударил с тоягата гула през кръста и Саадан паднал на земята. Сухейм се измъкнал от ръката му. Когато се свестил, гулът бил вече вързан и окован. А синът му, щом видял, че баща му е пленен, се втурнал да бяга. Гариб подкарал коня си подире му, ударил го с тоягата по плещите и той паднал от коня си. Вързал и него до баща му и четиримата му братя. Стегнали ги с въжета, повели ги като камили и тръгнали към крепостта. Тя била пълна с богатства. Там намерили и две хиляди и двеста перси, вързани и оковани. Седнал Гариб в креслото на планинския гул, което преди това принадлежало на Сас бен Шайс бен Ад, сложил брат си Сухейм от дясната си страна, подредил приятелите си от двете си страни, наредил да доведат Саадан и го запитал:

— Е, как си сега, проклетнико?

— Лошо! — отговорил гулът. — Вързан съм заедно със синовете ми с въжета, сякаш сме камили!

— Искам да приемете моята вяра — исляма! — казал Гариб. — Трябва всички да сме едно пред лицето на най-могъщия господар, създателя на светлината и тъмнината, и на всичко видимо! Няма друг бог освен него!

Приели планинският гул и синовете му исляма и той направил душите им добри. Гариб наредил да ги развържат. Заплакал Саадан и пристъпил със синовете си да целуне нозете на Гариб, но той не му позволил. Тогава застанали до останалите.

— Саадан! — повикал го Гариб. — Какви са тези перси?

— Това е моят лов от страната на персите и не са само тези! Тук още е Фахр Тадж, дъщерята на цар Сабур, царя на персите, с още двеста неволници! Тръгнах аз със синовете си на лов. Нищо не намерихме, пръснахме се по планини, равнини и пустини и се оказахме в страната на персите. Потърсихме някаква плячка, за да не се връщаме с празни ръце. Зърнахме в далечината облак прах. Изпратихме един слуга да разбере какво е, той се върна и съобщи: „Господарю, това е царкинята Фахр Тадж, дъщеря на цар Сабур, царя на персите, турците и дейлемите. Идват с три хиляди конници насам!“ Спуснах се със синовете си, избихме триста конници, пленихме две хиляди и петстотин, пленихме и дъщерята на цар Сабур с всичките й вещи и скъпоценности и се прибрахме!

— Да не сте направили нещо лошо на царкинята? — запитал Гариб.

— Не! Заклевам се в главата си и в тази вяра, която току-що приехме!

— Добре си направил, Саадан! — казал Гариб. — Баща й е един от могъщите царе на света! Той непременно ще поведе войска да я търси! Който не преценява последствията — няма и приятел в съдбата си! Къде е тази неволница?

— Сложих я в отделен дворец!

— Покажи ми къде е!

Тръгнал Гариб заедно със Саадан към двореца на царкиня Фахр Тадж. Намерили я да плаче, да оплаква предишното си величие и благоденствие. Щом я зърнал, на Гариб му се сторило, че луната е слязла от небесата, и той възхвалил всевиждащия и всечуващ Аллах. А Фахр Тадж, като зърнала Гариб, забелязала, че е честен юнак, храбростта греела в очите му и той бил във всичко прекрасен. Тя се изправила, поклонила се в нозете му и възкликнала:

— О, герой на времената! Поставям се под твоя закрила, измъкни ме от ръцете на този гул! Боя се да не ме изяде!

— Ти си в сигурни ръце! — рекъл Гариб. — Аз ще те отведа при баща ти!

Той наредил да освободят персите и отново й заговорил:

— Какво те накара да излезеш от двореца си по тези равнини и пустини, че да те отвлекат разбойници?

— Господарю! — отговорила тя. — Баща ми и народът на неговото царство заедно с турците, дейлемите и магусейците се кланят на огъня. В нашето царство има обител на име Манастир на огъня. По всеки празник там се събират дъщерите на магусейците, остават там цял месец, а после се прибират по домовете си. Според обичая аз тръгнах заедно с неволниците ми натам. Царят определи три хиляди конници да ме пазят. Появи се пред нас този гул, изби някои от нашите, плени останалите и ни затвори тук.

— Не бой се! — повторил Гариб. — Аз ще те отведа в твоя дворец!

Той излязъл от стаята й и наредил да й оказват висока почит. Легнал си да спи, на сутринта станал, измил се и произнесъл двойна молитва за рода на Ибрахим Халил. Същото направили и гулът, синовете му и всички хора на Гариб, които се подредили за молитва зад него. След това Гариб се обърнал към Саадан:

— Саадан, покажи ни Долината на цветята!

Тръгнали Саадан със синовете си, Гариб с дружината си и царкиня Фахр Тадж с неволниците си. Саадан наредил на своите роби и неволници да приготвят храна и да я донесат между дърветата. Така всички тръгнали към Долината на цветята…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб влязъл в Долината на цветята и видял следното: птици сладкогласни в цъфнали клони пеят, кос с трелите си листата люлее, гургулица божията красота възпява, славеят човешки глас да възвисява, отрупани дървета плодоносни, бадем, кайсия, зарзала от Хорасан, а сливата и лешникът короните си сливат там, портокали огнени из листата светят, лимони сладки тежки клони свеждат, лимони кисели срещу преяждане са лек и други — те от жълтеницата спасяват не един човек, фурми червени, палми нежно с клони махат — и всичко е велико дело на Аллаха!

Харесала на Гариб тази долина. Той се разпоредил да разпънат в нея балдахин за Фахр Тадж. Така три дни яли, пили, а после се върнали в крепостта. Извикал Гариб брат си Сухейм и му казал:

— Вземи със себе си сто конници, иди при баща си и майка ни в племето бени кахтан! Доведи ги на това място, нека живеят тук! Аз ще тръгна към страната на персите, за да отведа царкиня Фахр Тадж при баща й! Ти, Саадан, остани със синовете си в тази крепост, докато се върнем!

— А защо не ме вземеш със себе си при персите? — запитал великанът.

— Защото ти плени щерката на Сабур! Ако взорът му падне върху теб, ще ти изпие кръвчицата!

И така Сухейм отпътувал към племето си бени кахтан, а Гариб потеглил заедно с царкиня Фахр Тадж към страната на Сабур.

… А през това време цар Сабур чакал завръщането на дъщеря си от Манастира на огъня.

— Везире! — казал той на най-възрастния си везир. — Дъщеря ми се забави и нямам вест от нея! Изпрати някого до Манастира на огъня да види какво е станало!

Извикал везирът началника на пратениците и наредил:

— Тръгвай незабавно към Манастира на огъня!

Тръгнал той, стигнал до мястото, разпитал жреците за царската дъщеря, а те му отговорили:

— Тази година не сме я виждали!

Върнал се пратеникът по същия път, стигнал до град Асбанир, влязъл при везира и му казал за станалото. Отишъл везирът при цар Сабур да му съобщи тъжната новина. Скочил царят, хвърлил короната си на земята, заскубал брадата си. Викнал десет верни войскари, наредил им да застанат начело по на десет хиляди конници и да търсят царкинята. А майката на Фахр Тадж и неволниците й облекли черни дрехи, посипали главите си с пепел и седнали да плачат и ридаят…

… В това време Гариб пътувал десет дни и на единайсетия забелязал облак прах. Извикал емира, който бил начело на персите, и му рекъл:

— Я виж какъв е този прах, който се вдига към хоризонта!

Повел емирът жребеца си, влязъл под облака, видял голяма дружина, запитал кои са, и един му отговорил:

— Ние сме от племето бени хатал. Наш емир е Самсан бен Джаррах. Дружината ни е от пет хиляди мъже и търсим нещо да разрушим!

Върнал се бързо персиецът и съобщил на Гариб новината. Викнал Гариб на бени кахтан и на персите:

— На оръжие!

Извадили всички оръжието си, спуснали се, сблъскали се с разбойниците, които търсели плячка.

— Аллах да ви опозори, кучета разбойнически! — викнал Гариб, ударил и юнашки прогласил: — Аллах е най-велик, в името на вярата на Ибрахим Халил, мир нему!

И пламнала битка — кървава схватка, гърлата крещели — планините залюлели. Били се до мръкнало. Паднала нощта. Двете войски се раздалечили. Гариб огледал мъжете от бени кахтан и персите и видял, че са убити пет мъже от племето му и седемдесет и трима от персите, а хората на Самсан били загубили повече от петстотин конници.

Слязъл и Самсан от коня си, нито хляба му се усладил, нито съня. Рекъл на хората си:

— Цял живот не съм виждал някой да се бие като този момък! Веднъж удря с меч, после — с жезъл! Но аз утре ще го извикам на двубой с копия и с меч!

А когато Гариб се прибрал в шатрата си, посрещнала го царкиня Фахр Тадж. Тя плачела, изплашена от станалото, целунала краката му в стремето и рекла:

— Не дърпай ръцете си, нека ги целуна! Не прощавай на враговете! Хвала на бога, който те запази днес жив и здрав! Боя се за тебе!

Разсмял се Гариб на думите й, започнал да я утешава:

— Не бой се! Дори враговете да бяха изпълнили цялата тази степ, аз пак щях да ги погубя, защото с мене е силата на Всевишния!

Тя му пожелала победа и се прибрала при неволниците си. Гариб измил ръцете си от кръвта на неверниците. Съмнало се. Двете дружини пак излезли на бойното поле. Първи излязъл пред всички Гариб, повел жребеца си, приближил редиците на неверниците и викнал:

— Има ли юнак да ми излезе на полето бойно? Или всички сте страхливци недостойни?

Излязъл срещу него огромен великан от племето ад. Той мъкнел желязно копие, тежко двайсет ратла. Вдигнал ръка, замахнал срещу Гариб, но той се плъзнал под копието и то се забило в земята. Великанът се навел да го измъкне и тогава Гариб замахнал и го ударил с железния жезъл, като разцепил челото му. Изхриптял воинът и Аллах запратил бързо душата му в ада. Излязъл втори — Гариб и него погубил, после трети, че и десети — всички, които излезли насреща му, се простили с живота си. Неверниците заотстъпвали назад. Видял емирът им това и изкрещял:

— Бог да не ви дава благодат! Аз ще изляза срещу него! — стегнал той бойните си доспехи, повел жребеца си и викнал: — Горко ти! Имаш ли още сила да ми излезеш насреща!

Втурнал се Самсан срещу Гариб сърдито, той пък го посрещнал с гръд открита. Сблъскали се двамата в люта битка. И двамата — силни и напети, завъртели се из полето, всеки бързал да превари и другия да удари. Гариб отбил опита на Самсан да го прониже, отвърнал му с удар, който попаднал право в гърдите на емира, и той паднал мъртъв на земята. Дружината на Самсан се спуснала срещу победителя, но той се изправил пред тях и викнал:

— Аллах е най-велик! Завоевание и победа! Да бъде победен всеки, който отрича вярата на Ибрахим Халил, мир нему!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато неверниците чули да се споменава най-могъщият цар, спогледали се и се запитали:

— Какви са тези думи, които ослабиха телесата ни? Я да отстъпим и да питаме що за думи са това!

Отстъпили, слезли от конете си. Събрали се големците им, посъветвали се и решили да изпратят десетима първенци при Гариб.

А Гариб и дружината му вече се били прибрали, учудени, че онези така лесно били отстъпили. Но ето че се появили десетимата, помолили да ги отведат при Гариб, целунали земята пред него с почит и уважение.

— Защо се отказахте да се биете? — запитал той.

— Господарю! — отговорили те. — Изплашиха ни думите, които ти изкрещя в лицата ни!

— А вие на идоли ли се кланяте?

— Ние се кланяме пред любовта и времето, кланяме се на Уад, Асуаа и Ягут — големците на рода на Нух!

— А аз се кланям само на всевеликия Аллах! — рекъл Гариб. — Той е създател на всичко, който дарява живот на всеки!

Отпуснали се сърцата на хората, като чули словата за единния бог, и си рекли: „Наистина този бог е всевелик, всемилостив и всеопрощаващ!“ После запитали:

— И какво трябва да направим, за да станем и ние мюсюлмани?

— Повторете след мен! — отговорил им Гариб. — „Няма бог освен Аллаха и Ибрахим, възлюбления на Аллаха!“

И десетимата приели праведния ислям!

— Сега, щом укрепихте сладостта на исляма в сърцата си — заговорил Гариб, — предложете на племето си да го приеме! Ако го приемат — ще пребъдат, ако ли не — с огън ще ги изгорим!

Тръгнали си те, върнали се, обяснили на дружината си коя е праведната вяра, и те я приели. Отишли при шатрата на Гариб и рекли:

— Господарю! Ние станахме твои роби! Нареди ни каквото искаш — ние ще ти се подчиняваме!

— След като Аллах ви е насочил по праведния път на великата вяра — отговорил Гариб, — аз ще ви оставя и ще отида при цар Сабур, царя на персите, турците и дейлемите! Който иска да дойде с мен — нека дойде!

— Всички ще те следваме и ще ти служим! — викнали те.

Тръгнал Гариб заедно с всички, за няколко дни прекосили долини и пустини и накрая пред тях се извисили стените на града, където живеел цар Сабур.

— Това е твоят град, Фахр Тадж! — заговорил Гариб. — Влез в него сама! Аз изпълних задължението си, доведох те жива и здрава!

— Гариб! — възкликнала царкинята. — Ти почакай тук! Аз ще съобщя на баща си, че си дошъл, и той ще прати хора да те повикат!

Царкиня Фахр Тадж се била привързала към Гариб, като видяла колко е смел и юначен. Тя го гледала с поглед, който издавал любовта й към него, но не му казала. Тръгнала към бащиния си дворец. Още не била влязла, и я видели робите, наскачали, започнали да ликуват от радост. Влезли при цар Сабур и му съобщили за идването й. При тази вест радостта изтласкала мъката от сърцето му. Затичал се към нея, целунал я между очите, въвел я при майка й. А тя, щом я зърнала, скокнала и я прегърнала. Поговорили, запитали я защо я е нямало толкова дълго, тя им разказала всичко, после рекла:

— Трябва да знаеш, татко, че за да съм жива и да се върна в родината си, заслугата е на Гариб! Аз вече не мога да се отделя от него дори за час!

Разбрал царят, че щерка му е обикнала Гариб, объркал се.

— Фахр Тадж! — рекъл той. — Но ти знаеш, че си годена за царски син!

— Татко! — възкликнала тя. — Искам това, което ти казах, ако ми го откажеш — ще посегна на живота си!

Излязъл царят и отишъл да посрещне Гариб. Щом го зърнал, той му станал на крака. Сабур си помислил: „Простено да е на дъщеря ми, че е обикнала този бедуин!“ Щом съмнало, тръгнали към града. Бил велик ден за всички. Царкиня Фахр Тадж отпочинала в двореца си, неволниците й били изпълнени с радост и щастие. Сабур и Гариб влезли в града на коне. Цар Сабур седнал на трона, сложил Гариб от дясната си страна. Изправили се пред тях владетели, привратници, емири, наместници и везири, започнали да поздравяват царя и дъщеря му.

— Който ме обича — нека стори дар на Гариб! — рекъл царят.

И завалели върху Гариб дарове като дъжд. Останал той на гости при Сабур десет дни и пожелал да си тръгне. Царят го заклел да си тръгне след още един месец.

— Царю! — рекъл Гариб. — Аз съм сгоден за една бедуинска щерка и искам да отида при нея!

— А коя е по-хубава — твоята годеница или Фахр Тадж? — запитал царят.

— Царю честити, нима може да се сравняват робът и господарят?

— Фахр Тадж е вече твоя неволница, защото ти я спаси от ноктите на гула! — рекъл царят. — Тя няма друг господар освен тебе!

— Царю честити! — рекъл Гариб. — Ти си цар, а аз съм бедняк! Боя се да не ми поискаш непосилен откуп!

— Знай, синко! — заговорил царят. — Цар Хардашах, владетелят на Шираз, я поиска за себе си и дава за нея откуп от сто хиляди динара, но аз избрах тебе между всички останали. Ще те превърна в меч на моето царство и щит на моята мъст! — и се обърнал към големците си: — Заклевам се, че омъжвам дъщеря си Фахр Тадж за чедото си Гариб!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб обявил, че приема Фахр Тадж за съпруга.

— Поискай ми откуп и веднага ще ти го донеса! — викнал той. — В крепостта на Саса имам пари и съкровища безброй!

— Синко! — рекъл цар Сабур. — Не искам от тебе нито пари, нито съкровища! Твоят откуп ще бъде само главата на Джамаркан, царя на Дашит и град Ахуаз!

— Царю на времената! — рекъл Гариб. — Отивам с дружината си! Ще пленя врага ти, ще разруша градовете му!

Царят му пожелал всичко най-добро, но се побоял, че ако Гариб тръгне срещу Джамаркан, никога няма да се върне жив.

Вечерта сложили ядене и всички яли, донесли вино и всички пили. Пийнал си и Гариб, замътил се умът му. Отишъл да си свърши една нужда, после тръгнал обратно, но се заблудил и се вмъкнал в двореца на Фахр Тадж. Тя загубила и ума, и дума и наредила на неволниците си да се приберат по стаите си. Те я оставили. Тя излязла пред Гариб, целунала ръката му и рекла:

— Здравей, господарю! Аз съм твоя неволница завинаги!

Въвела го в стаята си, съблякла се, прегърнали се двамата, той отнел моминството й и така останали в огромна сладост и щастие до сутринта.

Когато това се случило, царят си мислел, че Гариб вече е тръгнал на път. Но щом се съмнало, момъкът влязъл при него. Царят го сложил до себе си. Дошли и владетелите, подредили се и заговорили за юначеството на Гариб. И както си говорели, забелязали през прозореца, че се вдига облак прах изпод конски копита. Царят викнал на съгледвачите:

— Кажете ми, що за облак е това?

Спуснал се конник, дотичал до облака, върнал се и рекъл:

— Царю, под облака има сто конници! Техният емир се казва Сухейм ал-Лейл!

— Господарю, това е брат ми! — възкликнал Гариб.

Яхнал той жребеца си начело на сто души от бени кахтан, още хиляда перси се метнали на конете си. Препуснали и бързо стигнали до гостите. Двамата братя се спешили, прегърнали се.

— Братко! — заговорил Гариб. — Отведе ли племето ни в крепостта на Саса, в Долината на цветята?

— Братко! — отговорил Сухейм. — Онова куче, баща ми, щом научи, че си превзел крепостта на планинския гул, още повече те намрази и каза: „Няма да отида по тези места! Нека Гариб дойде и се опита да вземе дъщеря ми без откуп!“ После взе дъщеря си, събра племето и богатствата си и отиде в земята на Ирак, влезе в Куфа, поиска покровителство от цар Аджиб, а той в замяна поиска дъщеря му за жена!

— Кълна се във вярата на исляма, вярата на Ибрахим Халил, ще отида в страната Ирак и ще започна бран! — възкликнал Гариб.

Двамата влезли в града, отишли в царския дворец, целунали земята пред царя. Станал и той на крака пред Гариб, поздравил Сухейм. Гариб му разказал какво се е случило. Той му дал десет войскари, всеки с по десет хиляди конници — араби и перси. За три дни се подготвили за път. Тръгнал Гариб на път и най-напред се отправил в крепостта на Саса. Излязъл планинският гул със синовете си, посрещнали го. Гариб му разказал за случилото се.

— Господарю! — рекъл Саадан. — Ти остани в твоята крепост, а аз с моите синове и твоите войници ще отида в Ирак, ще разруша онзи проклет град и ще доведа пред тебе всичките му войници с въжета овързани!

Благодарил му Гариб и казал:

— Всички ще вървим натам, Саадан!

Приготвили се за път. Потеглили, като оставили в крепостта хиляда конници, и се насочили към Ирак.

… А през това време Мардас пътувал, що пътувал с племето си, докато стигнал в Ирак. Той бил взел скъп дар, отнесъл го в Куфа, сложил го пред цар Аджиб, целунал земята пред него и рекъл:

— Господарю, идвам, за да те моля за покровителство!

Цар Аджиб изслушал Мардас и му рекъл:

— Кой те е обидил, за да те защитя от него!

— Царю на времената! — казал Мардас. — Обиди ме не някой мъж, а едно хлапе на име Гариб! Аз го намерих тъкмо когато бе излязъл от утробата на майка си в една долина. Ожених се за нея и тя после роди от мен момче на име Сухейм ал-Лейл. Отгледах Гариб при себе си и той стана остра мълния и велик хитрец. Освен това имам дъщеря, която само на тебе ти е лика-прилика! Той ми я поиска. Тогава аз поисках от него главата на планинския гул. Той тръгна срещу него, плени го и го направи един от дружината си. Чух, че приел някаква вяра на име ислям и започнал да я проповядва между народите. Той освободи дъщерята на Сабур от гула и превзе крепостта на Саса бен Шайс, а там са съкровищата на древните! Сега е тръгнал да отведе дъщерята на Сабур при баща й!

Побледняло лицето на Аджиб, разкривил се образът му — разбрал той, че го чака гибел.

— Мардас, майката на този Гариб, при теб ли е? — запитал той. — Я прати да я доведат!

Когато я довели, Аджиб я познал и запитал:

— Къде са двамината роби, които изпратих с тебе?

— Те се избиха един друг заради мене! — отговорила тя.

Замахнал Аджиб с меча си, ударил я и я разцепил на две половини. Но тревогата била завладяла вече душата му и той викнал:

— Мардас, я ми дай дъщеря си за жена!

— Нека тя да е една от наложниците ти! — казал Мардас. — Давам ти я за жена, а аз ставам твой роб!

— А на мен ми се иска — измърморил Аджиб — да зърна този проклетник и да го погубя!

Той наредил да се дадат на Мардас за откуп на дъщеря му трийсет хиляди динара, сто отрязъка коприна, обшита със злато, сто слуги и много накити. Излязъл Мардас с богатия откуп и се заел да приготви прикята на Махдия…

… А през това време Гариб стигнал Джазира; Това било първата земя на Ирак и там имало укрепен защитен град. Гариб наредил да спрат на стан пред него. Когато жителите му видели, че войниците спират пред града, затворили портите, укрепили стените, отишли при царя си и му съобщили какво става. Погледнал той през прозореца на двореца и видял войници като ята скакалци и почти всичките — перси.

Този цар се казвал Дамиг, защото обичал да дамгосва войниците на бойното поле. Имал той един помощник, бърз като огнена искра, който се казвал Сабаал Куфар. Викнал го и му наредил:

— Иди при тези войници, виж кои са и какво искат от нас!

Изскочил Сабаал Куфар и стигнал до стана на Гариб. Там го спрели няколко бедуини, които го повели до покоите на Гариб. Въвели го при него.

— За какво си дошъл? — запитал Гариб.

— Пратеник съм на цар Дамиг, владетеля на Джазира и брат на цар Кандамар, господаря на Куфа и страната Ирак.

Сълзи потекли от очите на Гариб, той изгледал пратеника и го запитал:

— Как се казваш?

— Казвам се Сабаал Куфар!

— Иди при господаря си и му предай, че владетелят на този стан се казва Гариб. Той е син на цар Кандамар, господаря на Куфа, който е убит от сина си. Дошъл е да отмъсти на подлото куче Аджиб!

Отишъл пратеникът при цар Дамиг и му казал радостно:

— Господарю! Владетелят на тази войска е син на твоя брат! — и му разказал всичко.

Тогава царят наредил на всички големци от своя род да яхнат конете. Тръгнал сам пред тях и потеглили към стана. Гариб го посрещнал, двамата се прегърнали, после го въвел в шатрата си. Дамиг се зарадвал на племенника си и му рекъл:

— Тая в сърцето си желание да отмъстя за брат си, но нямам сила срещу твоя брат — неговата войска е многобройна, а моята е малка.

— Чичо! — рекъл Гариб. — Аз дойдох, за да отмъстя, да измия срама и да освободя народа си от неговия гнет!

— Племеннико! — заговорил Дамиг. — Ти имаш право на двойна мъст — за баща си и за майка си!

— Че какво е станало с майка ми? — възкликнал Гариб.

— Уби я Аджиб, твоят брат! — отговорил Дамиг…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб възкликнал:

— Че защо я е убил?

И цар Дамиг му разказал какво се било случило с майка му, как Мардас обещал дъщеря си за жена на Аджиб и как той вече се готвел да влезе при нея.

— На конете! — викнал Гариб на войската си.

— Племеннико! — казал Дамиг. — Изчакай и аз да се приготвя, за да тръгна с тебе!

— Нямам време. Ти се приготви и ме настигни в Куфа!

Потеглил Гариб, вървял, що вървял и стигнал до град Бабел. В този град имало цар на име Джамак. Той имал подръка двайсет хиляди конници, а със селата наоколо се събирали петдесет хиляди. Гариб написал писмо и го пратил на владетеля. Пратеникът му стигнал пред града. Довели го при царя. Той му подал писмото. Отворил го Джамак и прочел следното: „Хвала на Аллах, господар на световете, даряващ всекиму живот и всепобеждаващ. Поздрав от Гариб, сина на цар Кандамар, господар на Ирак и земята на Куфа до цар Джамак. Когато получиш това писмо и преди да посегнеш да му отговаряш, ти трябва да счупиш всички идоли и да приемеш вярата в единствения и най-мъдър бог, създал светлината и тъмнината, създал всичко и можещ всичко! Ако не сториш каквото съм ти наредил, този ден ще бъде най-горчивият в живота ти!“

Потъмняло пред очите на Джамак, побледняло лицето му и той викнал на пратеника:

— Иди при господаря си и му предай: „Утре ще има битка и бран, за да се види кой е бог избран!“

Пратеникът предал думите му на Гариб, а той наредил на дружината си да се подготви за бой. И Джамак наредил да разпънат стан пред стана на Гариб. Когато се съмнало, двете дружини яхнали конете и се подредили в редици. Звъннали стрелите, зацвилили жребците. Първи излязъл на двубой планинският гул с огромен ствол на рамене и викнал:

— Аз съм Саадан Гула! Има ли сред вас някой, с когото да се бия, или всеки от страх иска да се скрие? — после се обърнал към синовете си: — Събирайте дърва, палете огън, че съм гладен!

Синовете викнали на робите, запалили огън. А между неверниците излязъл мъж от лютите великани с тояга на рамо. Спуснал се той срещу Саадан, който завъртял дървото си, то изфучало във въздуха. Ударът попаднал върху тоягата му. Дървото я прекършило, стоварило се върху главата му и я смазало. Паднал той от коня като гнила фурма, а Саадан викнал на робите си:

— Изтеглете това тлъсто говедо и ми го изпечете!

Те се затичали, нарязали великана на парчета, опекли ги и ги дали на Саадан, а той ги изял за миг. Когато неверниците видели какво прави, затреперили, пребледнели и възкликнали:

— Всеки, който се опълчи срещу гул, ще бъде изяден!

Отказали се от битката, ужасени от гула и синовете му, и се скрили зад градските стени. Гариб наредил да ги подгонят. Спуснали се перси и араби срещу царя на Бабел, заудряли с мечове, докато избили повече от двайсет хиляди войници. Много изгинали, като се блъскали пред градските порти. Не успяла стражата да затвори портите, втурнали се през нея перси и араби. Саадан грабнал тоягата на някакъв убит, размахал я сред бойното поле, втурнал се към двореца на цар Джамак, изправил се пред него, стоварил тоягата отгоре му и той паднал на земята. Великанът размахал тоягата срещу стражите, те усетили, че нищо не могат да направят срещу него, и викнали:

— Милост! Милост!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Саадан викнал на предаващите се да завържат царя си: вързали го те, донесли го и той ги повел пред себе си като стадо овце на заколение. Жителите на града наизлезли от домовете си. Когато дошъл на себе си, Джамак видял, че е пленен и вързан.

— Тази вечер ще се навечерям с цар Джамак! — рекъл гулът.

Джамак се обърнал към Гариб и се замолил:

— Моля те за твоята закрила!

— Приеми исляма от гула! — отговорил Гариб.

Джамак начаса приел исляма. Гариб наредил да го развържат. Джамак се прибрал в града си, извадил всичко за ядене и пиене.

Пренощували в Бабел и на съмване Гариб наредил да потеглят на път. Вървели, що вървели, стигнали до пристана Фарикейн и видели, че там няма жив човек.

А жителите на този град, като чули какво било станало с Бабел, напуснали домовете си и се затичали към Куфа. Съобщили на Аджиб за станалото, той събрал юнаците си, казал им, че идва брат му Гариб, и наредил да се подготвят за бой. Сам той яхнал коня си и тръгнал пред многобройната си войска. Вървели пет дни и нощи, докато се срещнал с войската на брат си пред Мосул. Опънал шатрите си пред неговите…

А Гариб му написал писмо и се обърнал към дружината си:

— Кой от вас ще отнесе това писмо до Аджиб?

Скочил Сухейм и викнал:

— Царю на времената! Нека аз отнеса писмото и ти донеса отговора!

Дал му Гариб писмото и Сухейм отишъл при шатрата на Аджиб. Съобщили на Аджиб за пристигането му и той наредил:

— Доведете го! — а когато му го довели, запитал: — Откъде идваш?

— Праща ме царят на персите и арабите и зет на хосроя — цар на света! Той ти праща писмо и чака от тебе отговор!

Сухейм му подал писмото, Аджиб го отворил и прочел следното: „В името на Аллах, всемилостивия и милосърден! Престани да се кланяш на идоли! Приемеш ли исляма — ще бъдеш мой брат, който да властва над всички нас, ще ти простя престъплението пред баща ми и майка ми, няма да те съдя за стореното! Но не го ли направиш — ще отсека главата ти, ще разруша дворците ти! Мир на онзи, който следва праведния път и се покорява на всевишния цар!“

Аджиб скъсал и хвърлил писмото. Домъчняло му на Сухейм и той викнал:

— Аллах да изсуши ръката ти за това, което направи!

— Хванете това куче! — викнал Аджиб на дружината си. — Насечете го с мечовете си!

Спуснала се стражата срещу Сухейм, но той размахал меча си, избил повече от петдесет юнаци, затичал се и стигнал при брат си Гариб потънал в кръв.

— Какво се е случило, Сухейм? — запитал го той, а когато брат му разказал за станалото, възкликнал: — Аллах е най-велик!

Обхванал го гняв, ударил бойните барабани, юнаците яхнали конете, в редици подредили се мъжете, затанцували под тях конете. И Аджиб с хората си се приготвил за война. Сблъскали се на двата рода синовете, а над боя бог се извисявал, всекиму що е писано раздавал. Битката се ожесточавала, страхливците бягали, победените падали мъртви, ранените стенели в кърви. Едва когато денят отминал и небето се стъмнило, барабаните загърмели за отбой. Разделили се бойците, стихнал боят, всички в шатрите си се прибрали и — без мощ останали — заспали. Щом се съмнало и барабаните ударили пак за бой, всички се приготвили за сеч, всеки грабнал остър меч, копията остри се насочили, връз конете буйни воините скочили и викнали: „Днес няма отстъпление!“. Ето ги дружините изцяло — сякаш две реки от бреговете си прелели.

Пръв излязъл за двубой Сухейм. Повел той коня си между двете редици, стискал два меча и две копия остри в пестници, пред войниците силни се завъртял и към вражите редици призовал:

— Кой ще посмее да излезе насреща ми, та да му покажа как се бия!

Измежду неверниците изскочил воин, лют като искра от огън. Не му дал Сухейм срок да се огледа — мигом го пробол и го съборил. Излязъл втори — погубил го, трети — премазал го. За половин ден избил двеста души. Аджиб наредил на хората си да се впуснат вкупом срещу него. Наскачали войник срещу войника и вик мощен въздуха разцепил, звъннали блестящите мечове, вплели се телата в ръкопашна схватка, чупели се черепи под конските подкови. И така жестоката битка продължила, докато изтекъл денят и нощта спуснала черно покривало. Тогава двете дружини се прибрали по шатрите си. Когато се съмнало, пак се впуснали една срещу друга, за да започнат битка и сеч. Мюсюлманите изчакали Гариб да се появи и да яхне коня си под знамето както обикновено, но него го нямало. Затичал се слугата на Сухейм в шатрата на брат му, но не го открил там. Запитал слугите за него, а те отговорили:

— Нищо не знаем за него!

Слугата изскочил от шатрата и съобщил на войската, че Гариб е изчезнал. Всички се изтеглили от бойното поле, всеки си мислел: „Няма ли го Гариб, врагът ще ни погуби!“…

… Но нека продължим разказа си наред. Причина за изчезването на Гариб бил Аджиб. Когато се прибрал след последната битка с брат си, той извикал един от помощниците си на име Саяр и му казал:

— Саяр, аз те пазих за ден като този! Нареждам ти да се смесиш с войската на Гариб, да се добереш до шатрата му и да ми го доведеш!

Тръгнал той и успял да се добере до шатрата на Гариб. Вече се било мръкнало, всеки се бил прибрал, само Саяр чакал буден, като се преструвал на слуга. А Гариб бил ожаднял, поискал от Саяр да пие и той му подал мех с вода, където бил сложил омайно биле. Гариб утолил жаждата си и главата му тутакси се отпуснала при нозете. Саяр го увил в чаршафа му, отнесъл го в шатрата на Аджиб и го хвърлил в краката му:

— Това е брат ти Гариб!

— Нека всички идоли ти носят добро! — възкликнал зарадваният Аджиб. — Разгърни го и го събуди!

Саяр разтъркал пленника с оцет, Гариб дошъл на себе си, отворил очи и видял, че е вързан и се намира в чужда шатра.

— Значи ти, куче, си се осмелил да тръгнеш, за да ме погубиш! — възкликнал Аджиб. — Искаш да мъстиш за баща си и за майка си! Скоро ще те пратя при тях и ще отърва света от тебе!

— Куче на неверниците! — възкликнал Гариб. — Ти ще видиш как побеждава всепобеждаващият Бог, познаващ всички тайни! Той ще те хвърли в ада! Спаси душата си и повтаряй след мен: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим, възлюбления на Аллах!“

Аджиб се разлютил и наредил да доведат палача. Кръвта се отдръпнала от лицето му. Но везирът му рекъл:

— Царю, отложи тази работа! Ако сме прави, ще можем да го убием, пък ако сме криви — по-силни ще сме, щом го държим жив в ръцете си!

— Прав е везирът! — добавили и другите везири…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аджиб наредил да оковат брат му в две вериги и го оставил в шатрата си, като го пазели хиляда войници.

… А през това време дружината на Гариб търсела своя цар и не можела да го намери. На сутринта те били като стадо овце без пастир.

— Дружина! — викнал Саадан Гула. — Грабвайте оръжие, обличайте бойни доспехи и уповавайте се на Аллах — той ще ни помогне!

Облекли араби и перси железни дрехи бронебойни, метнали се на конете неспокойни, излезли отпред първенците, пристъпили и знаменосците. Изпъчил се планинският гул, нарамил тояга, тежка двеста ратла, минал пред редиците и викнал:

— Роби на идоли покорни! Днес е ден за битка! Който ме познава, знае яростта ми корава, пък който не ме познава, сам ще му се представя: Аз съм Саадан, страж на цар Гариб! Кой ще дръзне пред мен да излезе? Но да не се явява никой слабак, нито да бъде сред глупците глупак!

Излязъл сред неверниците юнак — сякаш искра от огън блеснала пак. Спуснал се към него Саадан, треснал го с тоягата, разчупил му костите и момъкът паднал на земята. Викнал Саадан на синовете и робите си:

— Запалете огън! Който от неверниците падне — изпечете го, нагответе го, на огън завъртете го, че да обядвам с него!

Направили те, каквото наредил, а Саадан изял месото му и изгризал костите му. Ужасили се неверниците. Тогава Аджиб викнал на дружината си:

— Горко ви! Я върху този гул се стоварете, с мечове го ударете и на късове го разсечете!

Двайсет хиляди души се втурнали към Саадан, завъртели конете си срещу него, замятали върху му копия и стрели, нанесли му двайсет и четири рани, потекла кръвта му по земята. Като видели, че той се бие сам, спуснали се мюсюлманските юнаци, удряли и се били, докато денят се свършил и двете дружини се отделили една от друга.

Така бил пленен Саадан. От многото изтекла кръв той бил като пиян. Стегнали го с въжета и го хвърлили при Гариб. Когато видял, че и приятелят му е пленен, той възкликнал:

— Какво е това, Саадан?

— Господарю! — отговорил гулът. — Всевишният милостив Аллах е отсъдил да се случва и добро, и лошо — и непременно се случва и това, и онова!

А Аджиб си легнал вечерта доволен и казал на дружината си:

— Утре тръгвайте и разгромете тези мюсюлмани — никой жив да не остане!

… А мюсюлманите си легнали победени и плачели за своя цар и за Саадан.

— Не се отпущайте, дружина! — предупредил Сухейм.

Изчакал той до полунощ и преоблечен в слугински дрехи, се отправил към стана на Аджиб. Минал покрай стражите и шатрите. Видял Аджиб да седи на почетното си ложе, а другите царе — около него. Той влязъл, доближил се до запалената свещ, скъсал фитила й уж да свети по-добре, сипал в него димящо омайно биле и излязъл навън. Изчакал, докато билето повалило Аджиб и царете му. Оставил ги Сухейм и отишъл при пленените. Видял, че стражите дремели.

— Горко ви! — стреснал ги той. — Как така пазите врага, без да имате светлина!

Взел светилник, разпалил го със сухи съчки, сложил в него омайно биле и се отдръпнал. Понесъл се пушек и стражите се отпуснали. Влязъл Сухейм в шатрата при пленниците и намерил вързаните Гариб и Саадан, които също се били омаяли. Той носел гъба с оцет, разтъркал ги и те дошли на себе си. Смъкнал им веригите и тръгнали, като отмъкнали и цялото оръжие на стражата. Сухейм се върнал в шатрата на Аджиб, увил го в чаршаф и го понесъл към стана на мюсюлманите. Всемилостивият бог го прикрил. Стигнали до шатрата на Гариб. Сухейм открил чаршафа и всички видели, че там е овързан цар Аджиб.

— Събуди го, Сухейм! — помолил Гариб брат си.

Сухейм натъркал гъба с оцет и тамян, Аджиб се свестил, отворил очи, видял, че е вързан здраво, и ударил главата си о земята.

— Вдигни си главата, проклетнико! — наредил му Сухейм.

Вдигнал глава Аджиб и видял, че е между перси и араби, че брат му стои върху почетно възглавие, и премълчал.

— Съблечете това куче! — креснал Гариб.

Съблекли го и го заудряли с камшици, докато тялото му се отпуснало. Оставили да го пазят сто стражи. И когато Гариб спрял да измъчва брат си, всички чули гласове: „Аллах е най-велик!“ и приветствени възгласи, които долетели от стана на неверниците.

… Това станало, защото цар Дамиг, чичото на Гариб, десет дни след като той го бил оставил в Джазира, тръгнал на път начело на двайсет хиляди конници. Вървял, що вървял и стигнал до бойното поле. Изпратил началника на конниците си да види какво е станало. Той се върнал и му съобщил какво било станало между Гариб и брат му. Царят изчакал да се мръкне, тогава викнал: „Аллах е най-велик!“ срещу войскарите на неверниците и се втурнал с насочени мечове срещу тях.

Чул Гариб тези викове и запитал Сухейм ал-Лейл:

— Виж какви са тези войници и защо викат така?

Забързал Сухейм и разбрал, че цар Дамиг е пристигнал начело на двайсет хиляди конници и е нападнал в тъмнината. Върнал се Сухейм, казал на Гариб какво е направил чичо му, а той викнал на дружината си:

— Грабвайте оръжие, яхвайте конете, да помогнем на чичо!

Метнали се на конете войниците му, втурнали се срещу неверниците, с острите си мечове редиците им разтурили и още преди да се съмне, избили трийсет хиляди, пленили още толкова, а останалите се разпилели. Гариб посрещнал чичо си Дамиг, благодарил му за стореното, а той рекъл:

— А дали онова куче падна в клопката?

— Успокой се, чичо! — отговорил Гариб. — Той е вързан при мене!

Двамата царе влезли в шатрата, където държали пленените, но не намерили там Аджиб.

— Горко ви, къде е нашият враг? — обърнал се Гариб към стражите.

— Ти тръгна и ние тръгнахме след тебе! — отговорили те. — Никой не остана тук да го пази!

… А бягството на Аджиб бил устроил неговият слуга Саяр. Той се бил смесил с войниците и когато видял, че Гариб тръгва, без да остави никаква стража да пази брата, поизчакал, промъкнал се при Аджиб, понесъл го на гръб и избягал към пустинята. Носил го слугата до сутринта на следващия ден и накрая стигнал до извор, до който растяло ябълково дърво. Снел го от гърба си, измил лицето му. Отворил очи Аджиб, видял до себе си Саяр и му рекъл:

— Саяр, отведи ме в Куфа, за да събера нови конници, войскари и войници и да разбия врага си!

Саяр се поразходил, убил един щраус, нарязал го, събрал съчки, стъкнал огнище, запалил огън, изпекъл месото, нахранил господаря си, напоил го с вода от извора и той дошъл на себе си. Саяр наминал към някакъв бедуински стан, откраднал от там кон, довел го при Аджиб, качил го на гърба му и тръгнали към Куфа. Вървели, що вървели, докато наближили града. Излязъл наместникът да посрещне цар Аджиб. Влезли в двореца, Аджиб извикал мъдреците си и им наредил:

— Излекувайте ме, ама гледайте да е за по-малко от десет дни!

Лекували мъдреците Аджиб и той се съвзел след болките и мъченията. През това време наредил на везира си да напише писмо до всичките му наместници. Той написал двайсет и едно писма и сам ги изпратил, а те събрали войски и тръгнали към Куфа…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб пратил хиляда юнаци да търсят Аджиб по всички пътища. Цял ден и цяла нощ го търсили, но нито следа от него не открили. Върнали се при Гариб и му съобщили. Повикал той Сухейм, но не го намерил. Изплашил се Гариб да не би да са го достигнали превратностите на времената, много се разтревожил, но точно тогава Сухейм влязъл при него и целунал земята пред нозете му. Скочил Гариб от радост и запитал:

— Къде беше, Сухейм?

— Царю! — отговорил Сухейм. — Аз стигнах до Куфа и видях, че Аджиб се е добрал до трона си, наредил е на мъдреците си да го излекуват, те са го лекували и излекували, а той е написал писма до наместниците си и те са надошли с войски!

Тогава Гариб наредил на войската си да тръгне на път. Потеглили към Куфа и видели пред стените на града войска като преляла река. Спрял Гариб срещу нея, опънал шатрите, развели знамената. Двете дружини разпалили огньове и оставили стражи до утрото. На сутринта Гариб станал, измил се, помолил се дважди за славата на отеца Ибрахим Халил и наредил барабаните да бият за бой. Барабаните гръмнали, знамената се развели, конниците железни доспехи стегнали, на конете се метнали, сабите насочили, на полето бойно изскочили. Първи в битката се хвърлил цар Дамиг. Наперено се появил между двете дружини и така заиграл с два меча и с две копия, че и двете дружини му се дивили.

— Има ли юнак тук да ми се покаже, как да се бие, аз ще му докажа! — викнал той. — Аз съм цар Дамиг, брат на цар Кандамар!

Изскочил конник измежду неверниците — сякаш искра отскача от огън — и се спуснал безмълвно към Дамиг. Царят го посрещнал с меч насочен, промушил гърдите му, острието изскочило от плешката му. Появил се втори — убил го, после трети — и него, и така, докато избил седемдесет и пет. Спрели да излизат насреща му мъже и юнаци. Викнал неверният Аджиб на хората си:

— Горко ви, дружина! Щом му излизате един по един, няма да остане никой! Спуснете се всички заедно, облекчете от телата им земите на царството, нека конските копита им смажат главите!

Развял той голямото знаме. Гърди с гърди мъжки се слели, кръв на реки по земята се леела, благият бог зараздавал присъди — всекиму той справедливо отсъдил, юнаци на смърт гърдите излагали, а пък страхливци от боя избягали, слънцето жарко с надежда поглеждали — вече на запад лицето не свежда ли? И така изтекъл денят и се спуснала тъмната завеса на нощта. Неверниците ударили барабани за отбой, но Гариб не приел и ги подгонил — колко глави паднали, колко нозе и ръце смазали, колко пешаци и ездачи погубили, колко стари и млади живота си изгубили! Така — до сутринта, когато неверниците се разбягали. Спрял Гариб пред портите на Куфа и наредил на глашатаите да съобщят в града да бъде спокоен и сигурен всеки, който се откаже да се кланя на идолите и се присъедини към Всезнаещия бог. Плъзнала мълвата по улиците. Всички, мало и голямо, приели исляма, после излезли пред Гариб и пак повторили своето заклинание. Той запитал къде са Мардас и дъщеря му. Казали му, че бил отворил стан зад Червената планина. Пратил да викнат Сухейм и рекъл:

— Я провери какво е станало с баща ти!

Метнал се той на коня си, изправил нагоре желязното си копие и тръгнал към Червената планина. Потърсил там племето си, но от него — ни вест, ни кост. Забелязал шейх бедуин, древен старец, забравил си годините. Запитал го къде е отишло племето, а той отговорил:

— Синко, когато Мардас чу, че Гариб идва към Куфа, много се изплаши, прибра дъщеря си, събра племето си, всичките си неволници и роби и тръгна към незнайни равнини и пустини!

Сухейм се върнал при брат си и му съобщил за станалото. Той пък седнал на бащиния си царски трон, отворил хазната и разделил парите между всички юнаци. Останал да живее в Куфа, но изпратил съгледвачи да открият какво е станало с избягалия Аджиб. Отново се събрали жителите на града и той ги обявил за свои поданици.

Един ден Гариб излязъл на лов със сто конници. Вървял, що вървял и стигнал до обширна красива долина. Небето било ясно, пренощували до сутринта, Гариб се измил, помолил се дважди. Изведнъж чул вик и силен шум, звън на оръжия и объркани крясъци.

— Я виж какво става там! — наредил Гариб на Сухейм.

Излетял той начаса, отишъл и видял шатри ограбени, коне полудели, харем пленен, деца плачат. Зърнал някакви хора и запитал:

— Какво е станало?

— Това е харемът на Мардас, главатарят на бени кахтан! — отговорили му те. — Ограбиха парите му и парите на стана му! Снощи Джамаркан уби Мардас, ограби богатствата му, плени родата му, присвои си всички богатства на дружината му. Джамаркан се занимава с набези срещу мирни хора. Той е силен и издръжлив, не могат да го победят ни бедуини, нито царе — той е злата сила по тези места!

Сухейм се върнал при брат си Гариб и му разказал какво е станало. Огън се наслоил върху огъня, бликнала в душата му ярост, той решил да си отмъсти. Тръгнали по следите на разбойниците, стигнали ги на удобно за бой място, втурнал се Гариб и при първия сблъсък избил двайсет и един юнаци, после спрял насред бойното поле и викнал:

— Къде е Джамаркан, пред мен да се покаже? Аз ще му дам да изпие чашата на съдбата и ще очистя от него лицето на земята!

Още не свършил думите си, и пред него излязъл Джамаркан. Бил като огромна бъчва, не!, като къс от планина с желязо обкована, толкова висок бил. Той се насочил към Гариб без думи и без душа като великан, без дори да го поздрави. Втурнал се към него Гариб и застанал насреща му като разярен лъв. Джамаркан носел копие от китайска стомана, толкова тежко, че планина с него да удари — и нея ще събори. Вдигнал го в ръка, замахнал да го стовари в главата на противника си, но Гариб се навел и копието се забило на половин лакът в земята. Гариб се прицелил на свой ред, ударил със своето копие Джамаркан, пробил шепата му и счупил ръката му, наклонил се под седлото си, по-бързо от мълния грабнал забитото копие, ударил с него Джамаркан през ребрата и той паднал на земята като гнила круша. Подхванал го Сухейм, овъртял въже около него и го повлякъл след себе си. Конниците на Гариб се втурнали срещу конниците на Джамаркан, избили петдесетима и останалите се разбягали. А Гариб слязъл от коня си и наредил да му доведат пленника. Джамаркан се поставил под негово покровителство.

— Разбойническо куче! — викнал Гариб. — Как смееш да грабиш по пътищата рабите на всевишния Аллах, без да се боиш от господаря на световете!

— А какво значи господар на световете? — запитал Джамаркан.

— Куче, а ти на какви идоли се кланяш?

— Господарю, аз си почитам богове, направени от тесто, масло и мед, но когато съм гладен, си ги изяждам и после си правя други!

Разсмял се Гариб и възкликнал:

— Нещастнико! Трябва да се кланяш само на всевишния Аллах, който е създал и тебе, и всичко живо, от него нищо не се скрива и той е всемощен!

— Но къде е този велик бог, за да му се кланям?

— Този бог се нарича Аллах! Той е, който е създал земята, небесата и дървесата, пуснал е да текат реките, създал е животните и птиците, рая и ада и се е скрил от човешките погледи, за да вижда, без да го виждат, защото стои над всеки поглед! Няма друг бог освен него!

Отворили се ушите на Джамаркановата душа, тръпки полазили по кожата му и той запитал:

— Господарю, а какво трябва да направя, за да се присъединя към онези, от които е доволен този велик бог?

— Кажи: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим Халил е пратеник на Аллах!“

Повторил Джамаркан заклинанието и станал частица от ощастливените хора. Развързали го, той целунал земята пред Гариб, целунал и нозете му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато те се разправяли така, изведнъж се надигнала вихрушка прах.

— Сухейм, виж каква е тази вихрушка! — наредил Гариб.

Литнал той като птица, след малко се върнал и казал:

— Това са хора от племето бени амир, роднините на Джамаркан!

— Иди и посрещни хората си! — наредил Гариб на Джамаркан. — Предложи им да приемат исляма! Подчинят ли се, ще има мир, откажат ли, ще ги срещна с меч!

Метнал се Джамаркан на коня си, излязъл насреща им, викнал им. Те го познали, наскачали от конете, затичали към него.

— Дружина! — рекъл им той. — Който ми се подчини, той ще се спаси, който не ще — ще го разсека с този меч!

— Нареди ни каквото желаеш, ние ще изпълним повелята ти!

— Повтаряйте след мен: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим е възлюбленият на Аллаха!“

Те повторили заклинанието и запитали:

— Господарю, откъде знаеш такива думи?

Той им разказал какво му се било случило, и завършил:

— Знаете, че съм първи на света, който върти боен меч, че съм първи в бой и сеч! А ме плени човек слаб и неизвестен, който ме подложи на позор и безчестие!

Джамаркан ги отвел при Гариб, зарадвал се той и рекъл:

— Идете си в своя стан да разпространявате славния ислям!

— Господарю! — викнал Джамаркан. — Ние винаги ще бъдем с тебе, но нека да доведем харемите и децата си!

Върнал се Джамаркан с племето си в своя стан, изложили исляма пред харемите и пред децата си, те го приели до един, разглобили шатрите, повели конете, камилите и овцете и потеглили с Гариб към Куфа. Царят влязъл в двореца си, седнал на бащиния си престол. Ето че се върнали съгледвачите и му съобщили, че брат му се е добрал до Джалнад бен Каркар, господаря на град Оман и на земята Йемен. Гариб викнал на дружината си:

— Дружина, пригответе се да потеглите след три дни!

Той предложил на трийсетте хиляди, които бил пленил в предишните битки, да приемат исляма и след това да тръгнат с него на война. Двайсет хиляди се съгласили, но десет хиляди отказали и той ги избил до крак. Дошъл и Джамаркан с дружината си, Гариб го определил за главатар на войската си и казал:

— Джамаркан, поведи двайсет хиляди конници и тръгвай към страната на Джалнад бен Каркар, господаря на Оман!

Дружината оставила харемите и децата в Куфа и потеглила на път. Гариб огледал харема на Мардас и погледът му паднал върху Махдия, която била там. Той се развълнувал. На сутринта седнал на царския трон, наградил чичо си Дамиг и го направи свой наместник за цял Ирак, докато се върне от битката с брат си, и му предал и Махдия да я пази. Потеглил с двайсет хиляди конници и десет хиляди пешаци към земята Оман и страната Йемен…

А Аджиб вече бил стигнал до Оман с разгромената си дружина. Джалнад бен Каркар наредил на съгледвачи да отидат и да видят кой пристига. След малко те се върнали и съобщили, че това е дружината на цар Аджиб, господаря на Ирак. Зачудил се Джалнад от появата на Аджиб по неговите земи, но наредил на хората си:

— Излезте и го посрещнете!

Излезли те, посрещнали Аджиб и му вдигнали шатра пред градските порти. Явил се Аджиб пред Джалнад с разплакани очи и тъжно сърце. Една от братовчедките на Аджиб била женена за Джалнад и той имал от нея деца. Като видял шурея си в това състояние, той го запитал какво е станало с него. Разказал му Аджиб всичко и завършил:

— Царю, брат ми Гариб нарежда на народа да се кланя на някакъв бог на небесата, забранява им да се кланят на своите богове!

Джалнад се разгневил и викнал:

— Кълна се в слънцето, което дава светлина, че ще направя бездомни всички в братовата ти дружина! Къде са те, колко са?

— Оставих ги в Куфа! — отговорил Аджиб. — Бяха петдесет хиляди конници!

Викнал цар Джалнад на везира си Джауамрад и на дружината си:

— Вземайте седемдесет хиляди конници и тръгвайте към Куфа при тези мюсюлмани! Доведете ми ги живи!

И Джауамрад потеглил с войската. Пътувал ден, два, три, та цели седем дни. Войската му стигнала долина с плодни дървета и потоци. Но ето че измежду дърветата изскочил конник с броня ръждясала и зачервен от кихане нос, който му викнал:

— Я спри, разбойнически парцал! Сваляй бронята, хвърляй оръжието, слизай от коня, за да си спасиш живота!

Причерняло пред очите на Джауамрад, той се втурнал срещу противника си — а това бил Джамаркан — и му креснал:

— Как може да препречваш пътя на мен, везира на Джалнад бен Каркар! Тръгнал съм с войската да заловя Гариб и дружината му, да ги вържа и да ги изправя пред своя цар!

— Брей, че ме стресна! — възкликнал Джамаркан и се спуснал срещу противника си.

… Джамаркан, който бил тръгнал с племето си от Куфа, вървял цели десет дни, а на единайсетия се спуснали в тази долина; Там срещнал Джауамрад, тръгнал насреща му, замахнал с меча, разсякъл го на две, изчакал първите редици на войниците си да го настигнат, казал им какво е станало, и наредил:

— Разделете се така, че всеки пет души да изглеждат като пет хиляди. Обкръжете долината от двете страни! Чуете ли вика ми, нападайте и удряйте с мечовете!

Всеки водач се върнал при хората си и им казал какво да правят. Било на разсъмване, разделили се на две и обкръжили долината. Джамаркан и хората му от бени амир нападнали и закрещели:

— Аллах е най-велик!

И отекнали планините и хълмовете, отзовало се сухото и суровото: „Аллах е най-велик!“ Объркали се неверниците откъде идва този вик, започнали в предутринната тъмнина да се удрят един друг с мечове. Спуснали се мюсюлманите като искри пращящи и се виждали само глави летящи, кръв течаща и мъже търчащи. Изпогинали две трети от неверниците. Останалите, разбити и победени, се пръснали из пустинята. Били пленени седем хиляди. Двайсет и шест хиляди успели да избягат, но повечето били ранени. Събрали пленените коне, оръжия, брони и шатри и Джамаркан ги изпратил с хиляда конници в дар на Куфа…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че след битката Джамаркан и воините му предложили исляма на пленените. Те го приели. Развързали ги, запрегръщали ги и им се радвали. Пораснал броят на Джамаркановата войска. Той разрешил на дружината си да почине един ден и една нощ, а на следващата сутрин продължил пътя си към страната на Джалнад бен Каркар…

А хиляда конници се върнали в Куфа и разказали на цар Гариб за станалото. Той се зарадвал, развеселил се и се обърнал към планинския гул:

— Вземи двайсет хиляди души и тръгвай след Джамаркан!

… По това време разгромените неверници вече били стигнали до града. Всички плачели и молели за пощада.

— Какво ви се е случило! — викнал им Джалнад и когато му разказали за станалото, креснал: — Горко ви! И колко бяха?

— Царю на времената, бяха двайсет байрака и под всеки байрак по хиляда юнака!

— Нека слънцето не ви дава благодат! Двайсет хиляди да ви бият! Че вие бяхте седемдесет хиляди, а само Джауамрад струваше три хиляди воини на бойното поле! — с огромна мъка измъкнал меча си и наредил на стражите: — Предавам ги на вас! — размахали те мечовете над победените, погубили ги и ги хвърлили на кучетата. — Поведи сто хиляди конници, тръгвай към Ирак и го разруши до основи! — викнал Джалнад на сина си.

Синът на цар Джалнад се казвал Курджан. Нямало в бащината му войска по-ловък от него. Сам излизал срещу три хиляди конници. Събрал той шатрите си, разбързали се юнаците, грабнали оръжията, навлекли ризниците и се подредили един до друг. Вървяла войската му единайсет дни и ето че пред тях се вдигнал облак прах.

— Вижте какъв е този облак! — викнал той на съгледвачите.

Затичали се те, видели байраците, върнали се при Курджан:

— Емире, това е прах изпод копитата на мюсюлманските коне!

— Преброихте ли ги? — запитал радостно Курджан.

— Двайсет байрака бяха!

— Кълна се във вярата си! — възкликнал Курджан. — Никой да не вади меч срещу тях! Аз ще изляза сам насреща им и главите им ще се търкалят под копитата на коня ми!

А този прах бил от войската на Джамаркан. Той огледал войските на неверниците и видял, че са като преляла бреговете си река. Наредил на дружината си да спре и да разпъне шатрите. Слезли, побили знамената. И неверниците слезли от конете си и разпънали шатрите.

— Облечете ризниците си! — наредил им Курджан. — Оръжието да е в ръцете ви! Ще си легнете с него! Когато нощта навлезе в последната си третина, ще се метнем на конете и ще размажем тази малочислена тълпа!

Но един от съгледвачите на Джамаркан бил наблизо и чул какво замислят неверниците. Върнал се и му съобщил, а той наредил на юнаците си:

— Вземайте оръжието! Щом се мръкне, доведете тук мулетата и камилите! Донесете чанове, железни топузи и звънци и ги окачете на шиите на животните!

Те водели със себе си повече от двайсет хиляди камили и мулета. Изчакали неверниците да заспят и Джамаркан наредил на дружината си да яхне конете.

— Подгонете камилите и мулетата към неверниците! Мушкайте ги с остриетата на копията!

Направили те каквото им наредил, и подгонили всички камили и мулета към шатрите на враговете. Зазвънели чановете, топузите и звънците. Ужасени от този нечуван трясък, конете на неверниците се откъснали от коневръзите и замачкали шатрите заедно със спящите в тях. Скочили враговете, грабнали оръжията, заудряли своите — и повечето се избили един друг. После се окопитили и не зърнали нито един убит мюсюлманин. Разбрали, че са победени с хитрост. Понечили да подновят битката, но ето че пак прашна вихрушка се извила, земята покрила, сякаш във висините се вцепенила и за небесата се залепила. Блеснали под облака железни шлемове и ризници, а в тях — най-могъщи юнаци, облечени в брони от индийска стомана, в ръцете им — най-остри копия. Всяка дружина пратила съгледвачи, те се вмъкнали под пушилката, върнали се и съобщили, че са мюсюлмани.

А това била изпратената от Гариб дружина на планинския гул. Сам той вървял пред войската си и стигнал до стана на храбрите мюсюлмани.

Тогава Джамаркан с дружината си се втурнал, нападнали неверниците, измъкнали мечове остри, насочили копия тънки. Почернял денят, ослепели очите от праха, юнаците нападали, страхливците бягали и се леела кръв. И така се сражавали, докато изтекъл денят и нощта спуснала черно покривало. Разделили се двете дружини, върнали се по шатрите си, хапнали, починали. Стопила се тъмнината, усмихнала се зората. Мюсюлманите произнесли утринната си молитва и пак тръгнали на бой. Курджан видял, че две трети от хората му са избити, а още много имало ранени. Той заговорил:

— Дружина, утре аз сам ще изляза на бойното поле в битка на живот и смърт и ще избия най-юначните врагове!

Двете войски се метнали на конете, високо закрещели, оръжията си измъкнали, копията насочили и се приготвили за битка и сеч. И пръв излязъл да се бие Курджан, който викал:

— Нека ми излезе някой юнак, а не някой мързелив слабак!

А Джамаркан и Саадан Гула го гледали под байраците.

Изскочил воин от бени амир и застанал срещу Курджан на бойното поле. Заблъскали се двамата като настървени овни. Курджан успял да се наведе, хванал го за полата на ризницата, дръпнал го и му смъкнал бронята, съборил го на земята. Вързали го неверниците и го отвели в стана си. Завъртял се Курджан, пак призовал на двубой, излязъл му втори воин — той пленил и него. Така пленявал воин след воин и до пладне вече бил пленил седмина. Викнал тогава Джамаркан така, че разтърсил цялото бойно поле и го чули и двете дружини. Спуснал се той срещу Курджан с юнашко сърце и запял следната песен:

Юнак съм аз неустрашим на име Джамаркан!

Бои се всеки воин днес от мощния ми стан!

Рушил съм крепости безброй, безчет мъже избих

и плачат днес безчет жени от моя меч и щит!

А ти, Курджан, тоз грешен път веднага остави

и към Всевишния ни бог се присъедини,

че той морето е създал, издигнал планини,

отворил ведри небеса! Всесилен е, помни!

Исляма който е приел — той в рая е приет,

от него всякаква вина ще падне без отчет!

Курджан се разгневил, изръмжал, слънцето и луната наругал и срещу Джамаркан полетял със следната песен:

Аз съм Курджан — юнак на времената!

Лъвът от мен се крие, щом зърне стремената

на моя кон! Превзех аз крепости безброй,

бои се всеки рицар да почне с мене бой!

А ако ти не вярваш, юнако Джамаркан,

излез на бой със мен! Ще паднеш в кръв облян!

Джамаркан се спуснал към него. Били се, що се били, минало пладне, започнало да се мръква. Тогава Джамаркан замахнал силно срещу Курджан, забил копието в гърдите му и го съборил на земята. Завързали го мюсюлманите като подивяла камила. Когато неверниците видели, че господарят им е пленен, ги обхванала ярост. Те се втурнали срещу мюсюлманите, за да отърват владетеля си. Застанали пред тях мюсюлманските юнаци, затъркаляли ги по земята, а останалите се разбягали да се спасяват и мечовете ги удряли по гърбовете. Преследвали ги, докато ги разпръснали из планини и пустини. После се върнали при плячката, а тя била много коне, шатри и други богатства! Джамаркан предложил на Курджан да приеме исляма, но той отказал. Тогава отсекли главата му, наболи я на копие и продължили пътя си към Оман.

Разбитите неверници донесли на цар Джалнад вестта за смъртта на сина му и за гибелта на войската му. Той хвърлил короната си на земята и викнал на своя везир:

— Напиши писмо до всички наместници и им нареди да съберат всички мечоносци, копиеносци и стрелци и да ги доведат тук!

Написал везирът писмата, разпратил ги. Наместниците стегнали войска огромна от сто и осемдесет хиляди души, шатри, камили и коне. Но още не били потеглили, ето че довтасали Джамаркан и Саадан Гула със седемдесет хиляди конници. Когато Джалнад зърнал мюсюлманите, зарадвал се и викнал:

— Кълна се в слънцето, няма да оставя камък върху камък от вражите огнища, жив няма да оставя, който да съобщи за съдбата на враговете! — после се обърнал към Аджиб: — Ти, иракско куче, ни домъкна всичко това! Кълна се в бога си, не победя ли врага си, чака те най-жестока смърт!

Аджиб започнал да кори себе си. Изчакал мюсюлманите да опънат шатрите си. Мръкнало се. Той бил събрал останалите живи от рода си и им заговорил:

— Братовчеди! И аз, и Джалнад здравата се изплашихме от появата на мюсюлманите! Той няма сила да ни закриля нито от брат ми, нито от когото и да е! Мисля, че трябва да се изтеглим, когато всички заспят, и да отидем при цар Яаруб Кахтан — той има повече войници и по-силна власт!

Изслушали думите му и се съгласили с него. Той наредил да запалят огньове пред шатрите и да се изтеглят под завесата на нощната тъмнина. Те направили каквото им бил наредил, потеглили и когато се съмнало, били вече в далечни земи.

Събудил се и Джалнад заедно с двеста и шейсетте си хиляди воини. Ударили барабаните за нападение, подредили се дружините за сражение. Застанали Джамаркан и Саадан Гула начело на четирийсетте си хиляди конници. Приготвили двете войски мечове и копия. Излязъл напред Саадан Гула. Изскочил юнак между неверниците, той го убил и викнал на синовете и слугите си:

— Запалете огън и ми изпечете този леш!

Направили те каквото им наредил, подали му го изпечен, той го налапал и го схрускал с костите. Уплашили се неверниците, не искали да се бият със Саадан, но Джалнад викнал на дружината си:

— Убийте този проклетник!

Излязъл един началник между неверните — Саадан го убил. И продължил да убива, докато избил трийсетима. Проклетите неверници отказали да излизат насреща му и викали:

— Че кой може да се бие с гулове и джинове!

— Да го нападнат сто конници и да ми го доведат жив! — креснал Джалнад. Излезли сто конници, спуснали се срещу Саадан с насочени мечове и копия. Той застанал пред тях. Замахнал веднъж с меча си и отсякъл главата на сума хора. Тогава Джалнад викнал на десет началници, всеки от които бил начело на хиляда конници:

— Удряйте по коня му със стрели!

Десет хиляди конници се спуснали срещу Саадан. Джамаркан и мюсюлманите видели, че неверниците се втурват вкупом срещу него, и се спуснали насреща им. Но още не били стигнали до гула, когато конят под него паднал убит и враговете го пленили. Били се мюсюлманите с неверниците, докато денят се стопил.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неверниците изгубили много войници, но Джамаркан и дружината му се върнали натъжени от загубата на Саадан.

— Войскари! — викнал им той. — Аз ще изляза на бойното поле и с моя меч ще съм готов за бой и сеч! Ще избия много юнаци, много жени ще разплача и в името на бога ни ще отърва Саадан!

Прибрал се и Джалнад в шатрата си, седнал на царския си трон. Наредил да му доведат Саадан и му креснал:

— Куче на кучетата! Разбойник нищожен! Кой уби сина ми Курджан?

— Уби го Джамаркан, началник на войската на цар Гариб! — отговорил Саадан. — Пък аз го изпекох и го изядох, защото бях гладен!

Джалнад наредил да му отсекат главата. Дошъл палачът и пристъпил към Саадан. Тогава планинският гул напънал въжетата и ги скъсал, скочил към палача, грабнал меча от ръцете му, замахнал срещу него и главата му отхвръкнала. Припнал към Джалнад, но царят скочил от трона и побягнал.

Саадан избил двайсетина от царската свита, останалите се разбягали. Затичал се гулът, като размахвал меча, а те му отваряли път. Удрял той, докато изскочил от стана и се затичал към мюсюлманите.

А те, като чули шума в стана на неверниците, си помислили: „Абе да не им е дошла помощ!“ И докато им стане ясно всичко, ето че сред тях се появил самият Саадан. Най-много между всички се зарадвал Джамаркан. А оцелелите неверници се върнали със своя цар в шатрата му след бягството на Саадан и царят рекъл:

— Кълна се в слънцето, което свети, и в подвижните планети, на деня в светлината, на нощта в тъмнината! Мислех си дали няма да приема исляма, ако попадна в ръцете им! Но да ме изяде този, сякаш съм жито, ечемик или друго зърно — това не съм си помислял!

— Царю! — заговорила свитата. — Много неща сме виждали, но такива, каквито ги върши този гул, не сме!

— Дружина! — рекъл им той. — Съмне ли се, грабвайте оръжията, яхнете конете и ги смачкайте!

Събрали се мюсюлманите, радостни от победата и от спасяването на Саадан Гула.

— Утре аз ще ви покажа на какво съм способен и какво подхожда на такива като мене! — рекъл Джамаркан. — Кълна се в Ибрахим Халил, че ще ги избивам най-безпощадно!

На сутринта двете дружини се метнали на конете. Първи измъкнал Джамаркан меч, подкарал коня буен. Пожелал и Джалнад да излезе пред дружината си, но точно тогава облак прах закрил небесата, покрил земята, затъмнил светлината, четири вятъра го развели — на четирите страни поели и всички под него видели храбреци юнаци с мечове блестящи, с копия искрящи, мъже като лъвове — нищо не ги плаши. Двете дружини, като съзрели облака, се отдръпнали, царете пратили съгледвачи да видят от кое племе са тези. Съгледвачът на неверниците съобщил на своите, че са мюсюлмани, водени от цар Гариб. Съгледвачът на мюсюлманите пък дотичал при своите и съобщил, че идва цар Гариб начело със своята дружина. Зарадвали се всички, посрещнали царя си, поздравили го и го заобиколили.

Поздравил ги и Гариб, зарадвал им се. Прибрали се при шатрите си, вдигнали му паланкин, забили знамената. Седнал царят на трона си, а държавните първенци му разказали какво било станало със Саадан…

Неверниците също се събрали, потърсили Аджиб, но не го намерили нито сред тях, нито в шатрите му. Съобщили на Джалнад бен Каркар за бягството му, той скочил, стиснал юмруци и креснал:

— Кълна се в слънцето лъчисто! Той бе просто едно подло куче, което избяга със злото си племе! А тези врагове може да бъдат отблъснати само в силна битка!

Двете войски дочакали утрото. Просветнало и слънцето осветило главите на будни и спящи. Помолил се Гариб на бога на Ибрахим Халил, написал писмо и по брат си Сухейм го пратил до неверниците.

Стражите се затичали при Джалнад и му съобщили за пратеника на Гариб.

— Доведете го! — наредил той, а когато го довели, запитал: — Кой те праща?

— Цар Гариб, поставен от Аллах начело на араби и перси! — отговорил той. — Ето писмото му! Той чака отговор!

Взел Джалнад писмото, отворил го и прочел в него следното: „В името на Аллаха, милостивия и милосърден, най-първия единствен и най-велик бог, който знае всичко, бога на Нух, Салих, Худ и Ибрахим! Ти, Джалнад, трябва да се кланяш само на единствения непобедим Аллах, създателя на деня и нощта и на въртящия се небосвод, на онзи, който ни изпрати пречистите пророци. Няма друга вяра освен вярата на Ибрахим Халил! Приеми исляма и ще се спасиш от острия ми меч на този свят и от мъката на огъня — в отвъдния! Отхвърлиш ли исляма — ще се радваш на руини, на домове разрушени и желания разбити! И ми изпрати Аджиб, за да отмъстя за баща си и майка си!“

Прочел Джалнад писмото и рекъл на Сухейм:

— Кажи на господаря си, че Аджиб избяга с дружината си и не знаем къде е отишъл! И че Джалнад няма да се откаже от вярата си! Утре ще водим битка!

Върнал се Сухейм при брат си и му съобщил какво се случило. Грабнали мюсюлманите оръжието, ударили барабаните за бой — земята изгубила покой. Тръгнал всеки конник и юнак — нямало измежду тях страхлив слабак! Развели се знамената, затреперила земята. Пръв излязъл пред всички Джамаркан. Извел той коня си на бойното поле и викнал:

— Кой ще посмее тук да се покаже? Аз убих Курджан бен Джалнад! Кой ще отмъсти за своя брат?

Джалнад, като чул да се споменава името на сина му, викнал на хората си:

— Ей, вие, нещастници! Доведете ми този конник, който е убил сина ми да му изпия кръвчицата!

Втурнали се срещу него сто юнаци, Джамаркан избил повечето от тях, а емира им повалил на земята. Джалнад викнал на дружината си:

— Нахвърляйте се срещу него като един!

Залюлели се страшно знамената, сблъскали се хора — брат с брата, спуснали се и Гариб, и Джамаркан с воините си, двете дружини се сблъскали, сякаш две морета се разпенили. Копия и мечове се завъртели, телата на войниците се разпилели, всички царя на смъртта видели, облаци от прах се дигнали, очите цяла нощ не мигнали…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че след битката Гариб седнал на трона си и казал:

— Тревожа се от позора, който ми причини бягството на това куче Аджиб! Не знам къде е отишъл! Ако не го настигна и не си отмъстя — така ще си умра от този позор!

Целунал брат му Сухейм ал-Лейл земята пред него и рекъл:

— Царю, нека се промъкна до войската на противника и да разбера какво е станало с Аджиб!

Облякъл Сухейм дрехи на неверник и се добрал до шатрите на врага. Всички спели, само стражите били будни. Той се промъкнал край тях и влязъл в паланкина, където спял царят. Около него нямало никого. Той тихичко го упоил с димящо омайно биле. Довел някакво муле, увил царя в чаршаф, натоварил го на мулето, покрил го с рогозка и тръгнал към шатрата на Гариб. Влязъл при царя. Никой от събраните не го познал, всички викнали:

— Кой си ти?

Засмял се Сухейм, открил лицето си и тогава го познали.

— Какво си донесъл, Сухейм? — запитал Гариб.

— Това е Джалнад бен Каркар, царю! — отговорил Сухейм.

Натъркал лицето на Джалнад с оцет и тамян, омаята изхвръкнала през носа му, той отворил очи, забелязал, че е между мюсюлманите, и възкликнал:

— Ама че противен сън! — затворил очи и пак заспал.

Сухейм го ритнал и викнал:

— Отвори очи, нещастнико! Ти си пред цар Гариб бен Кандамар, царя на Ирак!

— Царю, поставям се под твое покровителство! — възкликнал Джалнад. — Никаква вина нямам! Роднината ми ме въвлече в тая война, а избяга!

— Знаеш ли накъде може да е тръгнал? — запитал Гариб.

— Не, кълна се в лъчистото слънце, не знам!

Гариб наредил да го оковат и да го пазят. Всички началници се прибрали по шатрите си. Върнал се и Джамаркан при своите и им казал:

— Братовчеди! Ще ми се тази нощ да направя нещо, което да ме възвиси пред цар Гариб! Вземете оръжията си! Ще стъпвате леко — мравка да не ви усети! Разделете се между шатрите на неверниците! Чуете ли ме да викна „Аллах е най-велик!“, викнете и вие с пълен глас. Поизчакайте и тръгнете към градските порти!

Всички изчакали до полунощ, разпръснали се между неверниците. Тогава Джамаркан ударил с меча по щита си и викнал:

— Аллах е най-велик!

Разтърсили се от вика и долината, и планината, и пясъците, и хълмовете, и в града домовете. Събудили се неверниците, стреснали се, втурнали се, завъртели мечове един срещу друг. Поизчакали мюсюлманите, а после се втурнали срещу градските порти, избили пазачите, влезли в града и го овладели заедно с всичките му богатства и хареми.

Щом цар Гариб чул гласовете, които възхвалявали Аллах, метнал се на коня, яхнали ги и войниците му. Сухейм притичал напред да види какво става, и забелязал Джамаркан с Бени Амир как се втурват срещу неверниците и решават съдбите им. Но ето вече съмнало, слънцето изгряло и със светлината си дружините огряло. Враговете се втурнали към града си, но там насреща им излязъл Джамаркан с родата си и те се оказали обкръжени. Избили безброй хорица, останалите се пръснали по равнини и пустини. Влязъл цар Гариб в двореца на Джалнад в град Оман, седнал на трона му и наредил да му доведат победения цар. Довели го стражите, предложил му да приеме исляма, но когато той отказал, наредил да го заковат на градските порти. После започнали да го замерват със стрели, докато заприличал на таралеж и издъхнал. А Гариб дарил богато Джамаркан и рекъл:

— От днес ти си повелител и господар на тази страна, защото ти и твоите мъже го превзехте!

Целунал Джамаркан нозете на Гариб, благодарил му и му пожелал вечни победи, слава и благоденствие. Отворил Гариб хазните на Джалнад, разделил богатствата между първенците, началниците и бойците, оставил и на загиналите за синовете и дъщерите. Делбата продължила цели десет дни!

Но като си спял една нощ, Гариб видял насън ужасно видение. Събудил се обзет от страх, събудил брат си Сухейм и му рекъл:

— Видях в съня си, че сме в някаква много широка долина. Спуснаха се две хищни птици — по-големи в живота си не бях виждал. Нозете им — като дървесни стволове, заострени като колове. Те ни нападнаха, аз се изплаших и се събудих!

— Царю! — казал Сухейм. — Това ще да е голям враг, пази се от него!

Гариб не могъл да заспи до сутринта, а когато се съмнало, поискал да му доведат коня.

— Къде отиваш, братко? — запитал Сухейм.

— Стегна ми се душата! — отговорил Гариб. — Искам да се поразходя десетина дни, че да се поотпусна!

— Вземи със себе си сто юнаци! — посъветвал го братът.

— Не, ще тръгнем само двамата!

Яхнал коня си и двамата със Сухейм минали през долини и равнини, пътували от долина в долина, от равнина в равнина, докато стигнали до голяма долина с много плодни дървета и потоци, цветя цъфнали, птици чуруликали в клоните — славей лее трели, гълъб нежно гугука, кос с глас си дрямката отвява, черен дрозд като човек бърбори, пеят гургулица и кеклик, папагал повтаря песента им с най-чист език. Всички плодове по дърветата били ядивни и от едри по-едри. Хапнали двамата от плодовете, пийнали вода от потоците и поседнали под сянката на дърветата. Налегнала ги дрямка, заспали, а блажен е, който не спи! Както си спели, ето че два огромни марида се спуснали над тях, всеки метнал по един на плещите си и се издигнали във висините. Събудили се Гариб и Сухейм и се видели между небето и земята. Погледнали кой ги носи, и видели двата марида — единият имал кучешка глава, а другият — маймунска, като палми огромни, с коси като конски опашки и нокти като на лъвове.

… А това се случило поради следното: Имало един цар на джиновете, който се казвал Мараш, а той имал син на име Саик, който обикнал неволница от джиновете, която се казвала Наджма. В тази долина Саик и Наджма си устройвали срещите, като приемали образите на птици. Гариб и Сухейм ги видели, помислили, че наистина са птици, метнали им по стрела, но улучили само Саик. Домъчняло на Наджма за любимия й, грабнала го и полетяла от страх да не й се случи същото. Стигнала портата на бащиния му дворец. Щом видял забитата в гърба му стрела, цар Мараш викнал:

— Кой направи това с тебе, синко!

— Татко, човек ме уби в Долината на изворите! — рекъл Саик. Не довършил думите си, когато душата му отлетяла.

Царят раздрал лицето си от мъка и викнал на двама от своите мариди:

— Идете в Долината на изворите и ми доведете всекиго, когото намерите там!

Литнали маридите, стигнали до Долината на изворите, забелязали спящите Гариб и Сухейм, грабнали ги и ги понесли към цар Мараш.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом се изправили пред Мараш, Гариб и Сухейм видели, че на царския си трон той е като огромна планина, а тялото му има четири глави — на лъв, на слон, на тигър и на пантера. Маридите оставили братята пред него и рекли:

— Ето тези двамата намерихме в долината!

Царят гневно ги изгледал, от ноздрите му изскочили искри.

— Кучета човешки! — креснал той. — Вие убихте чедото ми!

— Че кой е синът ти! — възкликнал Гариб. — Никакъв твой син не сме виждали! Кълнем се в Аллаха!

— Не бяхте ли вие двамата, които в Долината на изворите зърнахте сина ми в образа на птица, метнахте по него стрели с лъковете си и го погубихте? — запитал царят.

— Не помня да сме го убивали! — отговорил Гариб.

Когато Мараш чул, че Гариб се кълне във всевишния Аллах, разбрал, че е мюсюлманин. А сам той се кълнял на огъня.

— Донесете моята богиня! — наредил той на стражата си.

Донесли му златен мангал, сложил го той пред себе си, запалил огън, хвърлил благовония, блеснал ярък зелен пламък, след него — син, после — жълт и на него се поклонили царят и всички, които били там. Вдигнал царят глава, видял, че братята стоят прави и не се кланят, и креснал:

— Вие защо не се кланяте?

— Горко ви, нещастници! — възкликнал Гариб. — Човек може да се кланя само пред владетеля, на когото всички сме раби, на онзи, който изважда видимото от нищото и го заставя да съществува, вади вода от сухия камък, вдъхва нежност у родителя към чедото му!

Очите на Мараш се обърнали от учудване върху тила и той викнал на хората си:

— Вържете тези кучета и ги приближете към моята богиня!

Вързали Сухейм и Гариб и току да ги хвърлят в огъня, когато някакъв балкон в двореца рухнал върху мангала, той се строшил и огънят изгаснал.

— Аллах е най-велик! — възкликнал Гариб.

— Ти си магьосник! — креснал царят.

— А ти си луд! — отвърнал му Гариб.

Мараш закрещял, заревал, огъня си наругал и викнал:

— Ще ви погубя в името на моята вяра!

Наредил да ги затворят. Извикал сто марида и им наредил да донесат много цепеници и да ги запалят. Вдигнал се висок пламък, който горял до сутринта. Мараш възседнал слон със златно седло, обшито със скъпоценности. Заобиколили го племената на джиновете. Довели Гариб и Сухейм. Когато видял огромните пламъци, те помолили да им помогне Аллах. Изведнъж от запад до изток огромен облак покрил небето, завалял дъжд и изгасил огъня. Изплашил се царят и със свитата си влязъл в двореца.

— Какво ще кажете за тези двама човеци? — обърнал се той към големците си.

— Царю — отговорили те, — ако правото не бе на тяхна страна, това с огъня нямаше да се случи. Мислим, че са искрени!

— А за мен стана ясно къде е истината! — рекъл царят. — Кланянето пред огъня е празна работа! Ако той бе богиня, тя щеше да спре дъжда над себе си, който го угаси, или пък да подпре камъка, който строши мангала! Аз повярвах в този бог! Вие какво ще кажете?

— Царю, ние те следваме! — рекли всички.

Царят извикал Гариб и Сухейм при себе си, прегърнал ги и ги целунал между очите. Цялата свита се спуснала към двамата братя да целуват ръцете и главите им. После цар Мараш седнал на трона, сложил Гариб от лявата си страна, а Сухейм — от дясната и рекъл:

— Какво трябва да кажем, за да станем мюсюлмани?

— Кажете: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим е възлюбленият на Аллах!“ — казал Гариб.

И царят със свитата си приел исляма. Гариб ги научил как да се молят, после си спомнил за племето си и въздъхнал.

— Царю, аз имам много врагове! Боя се да не нападнат народа ми.

Той му разказал всичко, което се било случило между него и брат му Аджиб, и цар Мараш рекъл:

— Царю на човеците! Аз ще пратя някои от хората си, които да видят какво е станало с народа ти! А теб няма да те пусна да си ходиш, докато не се нарадвам на лика ти!

Той извикал двама марида — единият се казвал Кулиджан, а другият — Куриджан. Явили се те, целунали земята пред него и той им наредил:

— Идете в Йемен и вижте какво е станало с тамошните войскари!

Те излетели към Йемен.

… А мюсюлманските войници се били събрали онова утро в двореца на царя, за да си служат службата, но слугите им рекли:

— Царят и брат му от вчера яхнаха конете и излязоха!

Тръгнали началниците по долини и планини, все по следите вървели, стигнали до Долината на изворите, намерили изоставени нещата на Гариб и Сухейм, а конете им пасели наоколо.

— Царят е изчезнал! — рекли войскарите. — Дано вярата на Ибрахим Халил ги спаси!

За три дни нищо не открили. Викнали съгледвачи. Те тръгнали по градове, крепости и твърдини, за да разберат какво е станало с техния цар. Всеки тръгнал в някаква посока…

… А там имало и съгледвачи на Аджиб. Чули те какво е станало с брат му. Зарадвал се той, че Гариб е изчезнал. Отишъл при цар Яаруб бен Кахтан и наел от него двеста хиляди воини. Потеглил с тази войска и спрял пред град Оман. Излезли насреща му Джамаркан и Саадан, били се, що се били, но много мюсюлмани били погубени и те се прибрали в града, затворили портите и укрепили стените.

Но ето че се появили двата марида Кулиджан и Куриджан и видели, че мюсюлманите са обкръжени, изчакали да се мръкне и се втурнали срещу неверниците с измъкнати джински мечове, всеки меч, дълъг дванайсет лакътя, скала да ударят — ще се разцепи.

— Аллах е най-велик! — викнали джиновете. — Горко на всеки, който не приеме вярата на Ибрахим Халил! Ние сме стражи на цар Гариб, приятеля на цар Мараш, царя на джиновете!

Ударили те по неверниците, огън изскачал от устата и ноздрите им и ги заизбивали. И така въртели мечовете, докато нощта преполовила. На неверниците им се сторило, че всички планини наоколо са ифрити, и хукнали да бягат. И най-напред бягал цар Аджиб…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че мюсюлманите се зачудили какво е станало с неверниците, и много се изплашили от джиновете. А те продължавали да секат неверниците, подгонили ги из равнини и пустини — от двеста хиляди успели да се изплъзнат само петдесет. Двата марида отишли при мюсюлманите и им рекли:

— Войскари! Вашият господар Гариб и брат му Сухейм ви пращат поздрави! Те са гости на Мараш, царя на джиновете, и скоро ще се върнат при вас!

Зарадвали се мюсюлманите, като чули, че Гариб е жив и здрав. Двата марида се върнали при царя си и му разказали какво се било случило в Йемен. Цар Мараш ги възнаградил за доброто дело. Успокоила се душата на Гариб.

— Братко! — рекъл му цар Мараш. — Искам да ти покажа земите си и града на Яфет, сина на Нух!

Довели коне и заедно с хиляда марида полетели над долини и равнини, докато стигнали града на Яфет бен Нух. Младо и старо излязло да посрещне цар Мараш. Влязъл той с голямата си свита, седнал на царския трон от мрамор и злато, събрали се жителите на града и той ги запитал:

— Потомци на Яфет бен Нух, на какво се кланяха вашите отци и деди?

— Всички се кланяха на огъня и ние правим като тях!

— Хора! — заговорил царят. — Аз се убедих, че огънят не е нещо повече от обикновено творение на всевишния Аллах. Когато проумях това, разбрах, че трябва да се подчиняваме на този единствен всепобеждаващ бог! Подчинете му се, за да се спасите от гнева му на другия свят, където са мъките на ада!

И всички приели исляма. Мараш развел Гариб из двореца на Яфет, показал му всичките му чудеса. Влезли в оръжейната зала и той му показал оръжията на Яфет. Там Гариб видял окачен златен меч:

— Това е мечът на Яфет бен Нух, с който той побеждавал хора и джинове! — казал Мараш. — Изковал го е мъдрият Джардум, а върху него са записани велики заклинания! Планина да удариш с него — начаса ще я разрушиш! Затова го е нарекъл Махик. Падне ли върху хора — съкрушава ги, срещу джинове — разрушава ги!

Изслушал Гариб разказа и рекъл:

— Ще ми се да го разгледам!

Протегнал ръка, откачил меча, измъкнал го от ножницата, той блеснал — бил толкова остър, че сякаш смъртта надничала и бляскала в него. Бил дванайсет педи дълъг и три педи широк. Дощяло му се на Гариб да го има, Мараш забелязал това и рекъл:

— Ако можеш да се биеш с него, вземи го!

Зарадвал се Гариб, вдигнал го и мечът в ръката му заиграл, сякаш бил обикновена тояга. Зачудили се хора и джинове.

— Вземи това оръжие! — рекъл Мараш. — От неговото острие е загинал не един земен цар! Яхвай и коня — може да ти послужи!

Гариб и Мараш препуснали с конете си, хора и джинове потеглили след тях. Минали край дворци и домове, по улици, през порти, излезли от града, разгледали градините с плодни дървета, буйни потоци и пеещи птици. Мръкнало се. Върнали се да пренощуват в двореца. Когато им сложили трапеза и те похапнали, Гариб заговорил на царя на джиновете:

— Царю, искам да отида при моя народ, при моите воини!

— За бога, братко! — възразил Мараш. — Не ми се ще да се разделям с тебе! Ще те пусна да си ходиш, но след месец!

Нищо не могъл да направи Гариб. Останал цял месец в града на Яфет, ял, пил, царят постоянно го дарявал. Ушили за двамата братя наметала от плат, изтъкан от златни нишки, отлели за Гариб безценна корона, обсипана с бисери и скъпоценни камъни. Мараш събрал всичко това, извикал петстотин марида и им наредил:

— Пригответе се утре за път! Ще отведете Гариб и Сухейм в родината им!

Приготвили се за път и си легнали. И тъкмо да потеглят, ето че отнякъде чули тропот на коне, барабанни удари и мощни викове. Идвали седемдесет хиляди марида начело с царя си, който се казвал Буркан. Този Буркан бил владетел на Ахатовия град, където живеел в златен дворец. Той владеел пет върха, на всеки връх — по петстотин хиляди марида. Заедно с племето си се кланял на огъня. Бил чичов син на Мараш. А в племето на Мараш имало един неверен марид, който бил приел лицемерно исляма. Той избягал, стигнал до Ахатовата планина, влязъл в двореца на цар Буркан и му разказал как Мараш се отказал от огнеплоконничеството.

— Как така е изменил на вярата си! — възкликнал Буркан. Онзи му разказал кое как се е случило, а Буркан викнал: — В името на моята вяра аз ще погубя братовчед си заедно с племето му и всички тези човеци!

Викнал той джиновете си, подбрал седемдесет хиляди марида, стигнали до град Джаберса и спрели, както вече казахме, край него. Цар Буркан разпънал шатрите си. А цар Мараш викнал един марид и му наредил:

— Иди при тази войска, виж ги какво искат!

Литнал маридът, стигнал до шатрата на Буркан, грабнали го стражите мариди и го изправили пред Буркан. Маридът паднал на колене пред него и казал:

— Господарю, моят владетел ме изпраща да видя кои сте!

— Иди при господаря си! — казал Буркан. — Кажи му: „Това е братовчед ти Буркан и той те приветства!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че маридът се върнал при своя цар и му съобщил. Тогава Мараш се обърнал към Гариб:

— Ти стой тук, аз ще отида да поздравя братовчед си и ще се върна!

Яхнал той коня си и потеглил към шатрите. А това било хитрост от страна на Буркан, за да измъкне Мараш и да го улови. Затова подредил наоколо няколко марида и им казал:

— Щом видите Мараш — обкръжете го, хванете го и го вържете!

Пристигнал цар Мараш, влязъл в шатрата на братовчед си, пристъпил да го прегърне, но джиновете го нападнали, вързали го и го оковали.

— Каква е тази работа! — викнал Мараш на Буркан.

— Куче на джиновете! — викнал Буркан. — Как си могъл да изоставиш своята вяра, вярата на бащите и дедите ти, и си приел вяра, от която нищо не разбираш!

— Братовчеде! — отговорил Мараш. — Аз сам открих, че истината е във вярата на Ибрахим Халил, а другото е празна работа!

— Кой ви каза това?

— Гариб, царят на Ирак!

— Кълна се в огъня, светлината, тъмнината и горещината! Ще ви избия всичките заедно с него!

Когато видял какво правят на господаря му, слугата на Мараш хукнал към града и разказал на свитата. Завикали те, яхнали конете си.

— Какво се е случило? — запитал Гариб и когато му казали, викнал на Сухейм: — Запрегни един от конете, които ни дари цар Мараш!

— С джинове ли ще се биеш, братко? — запитал Сухейм.

— Да! — отговорил Гариб. — Ще се бия с меча на Яфет бен Нух и ще се уповавам на бога на Ибрахим Халил!

Сложили седлото на кафяв жребец, който бил висок като крепостна кула, Гариб надянал бойните си доспехи. Излезли всички воини на джиновете облечени в ризници. Изправил се пред тях цар Буркан с хората си, подредили се двете войски.

Първи излязъл на бой цар Гариб. Повел той коня си на бойното поле, измъкнал меча на Яфет бен Нух, блеснала мълния от него и заслепила очите на джиновете, ужас изпълнил сърцата им.

Когато го видял, Буркан викнал:

— Този е, който смени вярата на братовчед ми! На легло няма да легна, докато не отсека главата на Гариб, за да върна братовчед си и племето му в тяхната вяра! Който не ме слуша — ще го погубя!

Метнал се той на снежнобял слон, подобен на градска кула. Изревал слонът и изскочил на бойното поле. Буркан го подкарал към Гариб и викнал:

— Ей ти, човешко куче! Защо си се намъкнал в земите ни и си повредил ума на братовчед ми! Защо ги измъкваш от вярата ми и ги вкарваш в друга? Това е последният ти ден на този свят!

— Махай се, най-нищожен от джиновете! — отвърнал Гариб.

Измъкнал Буркан копие, разтърсил го и го метнал срещу Гариб. Не го улучил, метнал второ копие. Гариб го уловил във въздуха, разтърсил го и го хвърлил върху слона. Рухнал слонът мъртъв на земята, рухнал и Буркан с него като отсечена палма. Гариб не го оставил да помръдне, ударил го с меча на Яфет бен Нух по бронята на гърдите му и той паднал в несвяст. Спуснали се правоверните мариди и вързали ръцете му. Когато видяло, че царят му е пленен, племето му се втурнало да го освободи, но срещу него начело на правоверните джинове излязъл Гариб. Аллах му дал сила, защото той отговаря на молитвите, щом е доволен, придал и мощ на магическия меч. Той разсичал всеки, когото докоснел, а душата му, още неизлязла от тялото, изгаряла в ада. Втурнали се правоверните срещу неверните джинове, забълвали пламъци, вдигнал се пушек. Гариб се носел сред тях, стигнал до шатрата на цар Буркан, а до него яздели Кулиджан и Куриджан.

— Освободете владетеля си! — викнал им той.

Те се вмъкнали при цар Мараш, разбили оковите му.

— Донесете ми оръжието, доведете летящия ми кон! — казал той.

Този цар имал два летящи коня. Той дал на Гариб единия, вторият останал за него. Донесли му и бойните доспехи, той ги надянал и се втурнал напред заедно с Гариб. Полетели двата коня, племето се втурнало след тях. Върнали се едва след като избили повече от трийсет хиляди марида. Влезли в града на Яфет, седнали двамата царе на високи тронове, пожелали да видят Буркан, но стражите не го намерили…

Когато, заети с битката, оставили Буркан, дотичал един от слугите му, освободил го и го отвел при племето му. Оставил го в златния дворец на Ахатовия град. Седнал цар Буркан на трона си, събрали се около него онези, които се били спасили, и го поздравили, че се е спасил.

— За какво спасение говорите, поданици мои! — възкликнал Буркан. — Избиха войниците ми, плениха ме, изгориха всякакво уважение към мене сред племената на джиновете!

— Царю! — отговорили съветниците му. — Царете побеждават, но и биват побеждавани!

— Трябва непременно да си отмъстя! — възкликнал цар Буркан.

Написал той писма и ги изпратил до племената в своите крепости. Всички вождове довели хората си. Той ги огледал и видял, че са триста и двайсет хиляди все огромни мариди и дяволи.

— Пригответе се за път след три дни! — наредил той.

А цар Мараш, като не намерил Буркан, му станало неприятно и викнал:

— Ако стотина марида го бяха пазили, нямаше да избяга! — и се обърнал към Гариб: — Братко, Буркан е подъл, няма да се откаже от мъст! Сигурно ще събере поданиците си и ще тръгне срещу нас! Искам да го изпреваря, докато е още слаб след поражението! Нека моите мариди да те отведат в страната ти, а аз да се бия с неверниците!

— Не съм съгласен! — възкликнал Гариб. — Няма да си тръгна от тук, докато не погинат всички неверни джинове! Ще се спасят само онези, които се преклонят пред единствения всемогъщ Аллах! Но нека изпратим Сухейм в град Оман, че е болен и трябва да се излекува!

Сухейм наистина се бил разболял и Мараш викнал на маридите:

— Отнесете Сухейм заедно с тези богатства и дарове в Оман!

Те понесли Сухейм и го отнесли в града на човеците.

Мараш написал писмо до крепостите на всички свои поданици. Събрали се те, а били около сто и шейсет хиляди, и потеглили към Златния дворец в Ахатовия град, като за ден минавали година път. Влезли в някаква долина, спрели там да починат и пренощуват. Точно там ги заварили първите отряди на неверните джинове. Потръпнала земята, втурнали се двете дружини в долината, спуснали се една срещу друга, заизбивали се. Велика била тази битка. Гариб бил навсякъде, сечал шии и оставял главите да се търкалят по земята — още преди мръкване били избити седемдесет хиляди неверници. Ударили барабаните за отбой и спрял кървавият бой…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мараш и Гариб избърсали оръжията си от кръвта и се прибрали по шатрите си. От техните войници били избити около десет хиляди марида.

Тъжен се прибрал в шатрата си и Буркан заради избитите му най-добри помощници и рекъл:

— Племе мое! Ако се бием три дни поред, те ще ни изтребят! Ще ги нападнем през нощта, докато спят! Вземайте оръжието и ще се втурнем срещу тях като един!

Приготвили се да нападат. Но между тях имало един марид на име Джандал, чието сърце било склонило към исляма. Като видял какво готвят, той притичал при Мараш и Гариб и им го съобщил.

— Ние ще ги нападнем през нощта! — рекъл Гариб. — Със силата на всемогъщия бог ще ги пръснем по равнини и пустини! — после привикал началниците на джиновете и се разпоредил: — Нека дружините ви да вземат оръжието си. Щом се стъмни, измъкнете се един след друг, оставете шатрите празни и се скрийте в околните планини! Щом враговете влязат между шатрите, нападнете ги от всички страни! Бъдете безпощадни, уповавайте се на вашия бог и ще надделеете! Аз съм с вас!

Когато се мръкнало, неверниците се намъкнали между шатрите, но правоверните се втурнали между тях и започнали да секат като през късна жътва. Още не се било съмнало, когато повечето неверници били избити. Мараш и Гариб се прибрали като победители, дремнали до сутринта и поели към Златния дворец на Ахатовия град.

А Буркан, като видял, че по-голямата част от племето му е избито, търтил да бяга. Стигнал до своя град и рекъл на приближените си:

— Който има нещо за вземане, да го взема и да ме последва в планината Каф в Шарения дворец на цар Азрак — той ще отмъсти за нас!

Всички събрали харемите, децата и имането си и потеглили към планината Каф. И когато стигнали до Ахатовия град, Мараш и Гариб намерили портите му отворени — нямало кой да им каже какво е станало. Те разгледали Ахатовия град. Темелите били от изумруди, портите — от червен ахат, гвоздеите — от сребро, а покривите — от алоево и сандалово дърво. Отначало вървели общо, после се разделили по различните улички, но всички те ги довели до Златния дворец. Вървели от коридор в коридор. Той бил строен от царски тюркоаз, колоните му — от изумруди и якути. Двамата минали през седем коридора и се оказали във вътрешността. Посред вътрешния двор имало водоскок от червено злато с изображения на златни лъвове, от чиито уста течала розова вода. Централната зала била застлана с килими от разноцветна коприна, там имало и две кресла от червено злато, обсипани с бисери и драгоценни камъни. Седнали Мараш и Гариб на тях.

— Измисли ли какво ще правим сега? — запитал Гариб.

— Царю на човеците! — рекъл Мараш. — Аз изпратих сто конници да видят къде е Буркан, а после ще го последваме!

Три дни изчакали, докато маридите се върнат. Те съобщили, че Буркан бил заминал към планината Каф и наел за съюзник цар Азрак.

— Ако не нападнем ние, ще нападнат те! — рекъл Гариб.

Мараш и Гариб наредили след три дни войската да си приготви всичко нужно за път. Върнали се и маридите, които били отнесли Сухейм в Оман. Гариб ги запитал за племето си и те отговорили:

— Твоят брат Аджиб е отишъл при Яаруб бен Кахтан, от там — до Индия и е наел царя й за война. Събрал е войска като безброен пясък, нито началото, нито краят й се виждат, и е потеглил да разруши Ирак.

— Нещастни неверници! — възкликнал Гариб. — Всевишният Аллах ще даде победата на исляма!

— Царю на човеците! — казал цар Мараш. — Аз трябва да те придружа и да погубя враговете ти, за да ти се отплатя за това, което направи за мен!

На другия ден потеглили към планината Каф. На втория ден вече били пред Шарения град с мраморния дворец. Този град бил строен от мраморни скали. Строил го Барик бен Факия Абул Джин. Той построил и Шарения дворец, който бил наречен така, защото, като го строили, редили тухла злато до тухла сребро — нямало втори такъв на света! Мараш пратил един от съгледвачите си на разузнаване, а когато се върнал, той съобщил:

— Царю, видях, че в Мраморния град има толкова джинове, колкото листа има по дърветата на една гора или колкото капки има в дъжда!

— Какво ще правим, царю на човеците? — запитал Мараш.

— Царю — посъветвал го той, — раздели войската си на четири дружини и нека обградят стана им от четири страни! Нека викнат „Аллах е най-велик!“, пък после да поизчакат. Това трябва да стане в полунощ!

Събрал Мараш племето си, разделил го, както го бил посъветвал Гариб. Изчакали до полунощ, развъртели се около стана и завикали. Стреснали се неверниците, грабнали оръжия, сбили се едни с други, без да се виждат. Когато изгряла зората, малцина били останали живи. Тогава Гариб викнал на правоверните джинове:

— Нападайте останалите!

Понесли се Мараш и Гариб. Измъкнал Гариб поразяващия си меч, който само джинове в ръце държали, рязал носове, посичал юнаци, събарял редици. Когато се появил Буркан, той го ударил и го лишил от живот. Същото направил с цар Азрак. Не останал между неверниците нито един жив. Влезли Мараш и Гариб в Шарения дворец. Гариб отишъл в харема, огледал жените на цар Азрак и видял между другите една красавица, каквато не бил виждал, сто неволници около нея поддържали полите й, а тя сияела между тях като луна сред звезди. Щом я зърнал, той загубил ума и дума по нея и запитал една от неволниците:

— Коя е тази жена?

— Това е Каукаб ас-Сабах, дъщерята на цар Азрак! — отговорила тя…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

— Царю на джиновете! — обърнал се Гариб към цар Мараш. — Искам да се оженя за тази девойка!

— Дворецът с всичките му богатства и хора са плячка, извоювана от ръката ти! — рекъл Мараш. — Ако ти не бе измислил тази хитрост, щяха да ни погубят! Имането му е твое, хората му са твои роби!

Майката на тази девойка била дъщеря на китайския цар. Цар Азрак я бил грабнал от двореца й, оженил се за нея и тя му родила дъщеря, която нарекъл Каукаб ас-Сабах. Майка й била починала. Каукаб ас-Сабах мразела баща си и се радвала, че са го погубили. Много я харесал Гариб, взел я за жена, останал сам в покоите й и там отнел моминството й.

Гариб наредил да се разруши Шареният дворец. Събрали тухлите му и той ги разделил между правоверните джинове. На него самия се паднали двайсет и една хиляди златни и сребърни тухли и още много пари и скъпоценности.

Върнали се към крепостта на Буркан, разрушили и нея, разделили богатствата й и се прибрали в крепостта на Мараш. Останали там пет дни и Гариб пожелал да се прибере в родината си. Мараш наредил на хиляда марида да отнесат в царството му онова, което му се полагало от плячката. Наредил също на Кулиджан и на Куриджан да бъдат винаги с него и да му се подчиняват. Понечил Гариб да яхне летящия кон, но цар Мараш му казал:

— Този кон, братко, може да живее само на наша земя! Стъпи ли на земята на човеците, ще умре! Но аз ще ти дам един морски кон — нито в Ирак, нито където и да е другаде няма втори като него!

Наредил да доведат коня и Гариб останал изумен от силата и хубостта му. Кулиджан го хванал от едната страна, Куриджан — от другата. Мараш прегърнал Гариб и рекъл:

— Братко, ако ти се случи нещо, което нямаш сили да преодолееш, прати да ме извикат — аз ще доведа войска!

Пътували два дни и една нощ и минали разстояние от петдесет години конски ход. Наближили град Оман и спрели да си починат. Гариб наредил на Кулиджан да види как е народът му. Литнал маридът, после се върнал и рекъл:

— Царю, пред града ти е войската на неверниците! Твоят народ се бие с тях! Джамаркан е излязъл на бойното поле!

— Кулиджан! — възкликнал Гариб. — Доведи бързо коня ми, дай ми доспехи и меч! Днес ще се види в битка и сеч кой е юнак и кой — страхлив слабак!

Навлякъл Гариб бойни доспехи, окачил на кръста си меча на Яфет бен Нух, метнал се на морския си кон и препуснал към войските. А Кулиджан казал на Куриджан:

— Я да тръгнем и ние срещу неверниците!

… Нека напомним, че когато срещу Аджиб и Яаруб бен Кахтан излезли Кулиджан и Куриджан, те избили войската им, но Аджиб пак избягал и казал на своите:

— Ако се върнем в Яаруб, те ще избият и вас и ще викат: „Ако не бяхте вие, нямаше да избият чедата ни!“ Нека отидем в Индия при цар Турканан, за да отмъсти той за нас!

Вървели те до Индия дни и нощи. Разрешили на Аджиб да влезе при цар Турканан, той му рекъл:

— Аз съм Аджиб, цар на Ирак! Брат ми се разбунтува, прие вярата на исляма, завзе страната ми и ме гони от една земя в друга! Моля да ми помогнеш!

— Кълна се в огъня, аз ще отмъстя за тебе! — скочил царят на Индия. — Няма да оставя никого да се кланя на нещо друго освен на моята богиня — огъня! — и се обърнал към сина си: — Синко, тръгвай за Ирак! Избивай всички, които не се кланят на огъня!

Избрал си синът осемдесет хиляди войници на коне, осемдесет хиляди — на жирафи и още десет хиляди слона, на всеки слон — седло от сандалово дърво, закрепено със златни вериги, поводите и гвоздеите по него — също от злато и сребро, върху него — осем мъже с куп оръжия. А той бил юнак и се казвал Раадшах. Войската тръгнала и след два месеца стигнала Оман и го обкръжила. Аджиб си мислел, че този път ще победи. Излезли Джамаркан, Саадан и другите юнаци на бойното поле. Кулиджан видял всичко това и го съобщил на Гариб!

… Гариб повел коня си, спрял зад неверниците и изчакал да види кой ще излезе, за да започне битката. Излязъл Саадан Гула и призовал за двубой. Излязъл и един от юнаците на Индия. Саадан го ударил с дървесния ствол, строшил костите му и той паднал. Излязъл втори, трети и така избил трийсет юнаци. Тогава срещу него излязъл индийски юнак на име Баташ ал-Акран, който струвал колкото пет хиляди.

— Ей, арабска измет! — викнал той. — От къде на къде така ще избиваш индийски юнаци! Днес е последният ти ден!

Саадан се втурнал и го треснал с дървото си. Но ударът дошъл накриво, той се подхлъзнал и изпуснал оръжието си. Свестил се окован, враговете го били изтеглили към шатрите си. Джамаркан видял, че приятелят му е пленен, втурнал се срещу Баташ, който посегнал, хванал го за края на ризницата, изтръгнал го от седлото и го хвърлил на земята. Вързали го хората му и го отнесли в шатрата му. И така той успял да плени двайсет и четири юнаци. Видял Гариб какво се случило, и измъкнал златното копие на Буркан.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб с морския кон литнал като вятър и с един скок се озовал на бойното поле.

— Аллах е най-велик! — викнал той. — Завоевание и победа! Позор за всеки, който не приема вярата на Ибрахим Халил! — втурнал се към Баташ, ударил го с копието и го съборил. Погледнал към мюсюлманите и им викнал: — Вържете това куче! — и призовал на двубой.

Сухейм завързал здраво Баташ.

Излязъл някакъв индийски предводител. Гариб го ударил с копието си и индиецът се проснал на земята, Кулиджан и Куриджан го вързали и го предали на Сухейм. Така пленявал юнак след юнак, пленил петдесет и двама, все видни началници. Но денят се стопил, барабаните ударили отбой. Гариб отишъл при мюсюлманите, вдигнал металното забрало от лицето си, а Сухейм викнал:

— Хора, това е вашият цар и господар Гариб! Той се е върнал от страната на джиновете!

В Оман Гариб седнал на царския трон и им разказал за всичко, което му се било случило. Кулиджан и Куриджан не се отделяли от своя господар. После Гариб наредил да поспят. Всички се пръснали по домове и шатри, с него останали само двата джина и той ги запитал:

— Може ли да ме отведете до Куфа да видя близките си и да ме върнете на разсъмване?

— Та това е най-лесното, което искаш!

Понесъл го Кулиджан, не бил минал и час, когато стигнали до Куфа. Влязъл Гариб при чичо си Дамиг и запитал:

— Как са жените ми Фахр Тадж и Махдия?

— Добре са, живи и здрави! — отговорил Дамиг.

Една слугиня съобщила в харема за пристигането на Гариб. Двете съпруги се зарадвали. Дошъл при тях и Дамиг, а Гариб разказал какво му се било случило в царството на джиновете. До призори той успял да преспи и с двете си жени и се сбогувал с близките си. Качил се на Куриджан. Още тъмнината не се била разпръснала, когато пристигнали в Оман. Ударили барабаните за сеч и бой. Неверниците също се подредили за битката.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб пръв излязъл на бойното поле, измъкнал поразяващия си меч и викнал:

— Който ме познава — знае какви злини правя, който не ме познава — ще му се представя: аз съм цар Гариб, цар на Ирак и Йемен! Освен това съм Гариб, братът на Аджиб!

Раадшах, синът на индийския цар, викнал Аджиб и му рекъл:

— Тази битка е заради тебе! Ето го брат ти! Излез срещу него и го плени — аз ще го вържа на една камила с главата надолу и ще го показвам всекиму, когато тръгна към Индия!

— Прати друг, аз се поразболях! — замолил се Аджиб.

Разгневил се Раадшах и изръмжал:

— Ако ти не излезеш срещу брат си, ще отсека главата ти!

С разтреперано сърце Аджиб повел коня си на бойното поле, излязъл срещу брат си и викнал:

— Ти, бедуинско куче, по-жалък от скъсана връвчица! Как смееш да се сравняваш с царете! Приготви се да умреш! Аз съм брат ти и днес е последният ти ден на този свят!

Гариб оставил меча си на Кулиджан, ударил Аджиб с копието си така, че едва месата не излетели от костите му, хванал го за полите на ризницата, дръпнал го, изтръгнал го от седлото и го съборил на земята. Спуснали се двата марида, завързали го и го отнесли като жалка дрипа.

Тогава Раадшах се метнал на коня си, сложил ризница и доспехи и викнал:

— Нищожен бедуин! Тъп дърварин! Как си позволяваш царе да пленяваш! Слез от коня, сам се вържи и крака в стремето ми целуни! Тогава ще ти простя и ще те направя шейх в моята страна!

— Ти, най-зло куче между кучетата, вълк окраставял! Ще ти покажа около кого се върти светът! — отговорил Гариб.

Двамата се сблъскали в жестока схватка, ту се приближавали един към друг, ту се изплъзвали под ударите, ту се сблъсквали отново, докато се стъмнило и барабаните били за отбой. Всеки се прибрал в шатрата си.

— Ти нямаш навик толкова дълго да се биеш, защо не свършваш по-бързо? — запитали мюсюлманите своя цар.

— Дружина! — отговорил той. — Все съм се бил с юнаци, но никой не се е бил по-добре от този! Дощя ми се по едно време да измъкна меча на Яфет бен Нух и да му разсека костите, но удължих битката, защото ми хрумна да го пленя, пък дано открие късмета си в исляма!

И Раадшах се върнал в шатрата си, запитали го същото за противника му индийските големци и той им казал:

— Кълна се в искрометния огън, през живота си такъв юнак не съм срещал! Утре ще го взема в плен!

На сутринта ударили барабаните, мечовете зазвънтели, гласовете заехтели. И пак пръв за бой излязъл най-личният рицар и най-кръвожаден тигър цар Гариб, който викнал:

— Кой ще посмее да се покаже!

Насреща му излетял пак Раадшах, възседнал този път слон като огромна кула. На слона имало покривка от копринени кенари, той бил седнал между ушите му, в ръката си държал бич, с който го подшибвал, и слонът се люлеел насам-натам. Конят на цар Гариб не бил виждал нещо подобно, изплашил се и изцвилил. Гариб слязъл, дал поводите на Кулиджан, измъкнал поразяващия си меч, пристъпил към Раадшах и застанал пред слона. А индиецът носел със себе си едно нещо, наречено вахак. То има форма на кръгла мрежа, широка отдолу и тясна отгоре, а на края е с отвор, затягащ се с копринен шнур. Използва се така: боецът се насочва към противника, мята го, дръпва шнура, събаря конника и го взема в плен. Когато Гариб се приближил, Раадшах метнал към него вахака, покрил го и Гариб се оплел в мрежата. Индиецът го издърпал на гърба на слона и го подкарал към войската си. Но Кулиджан и Куриджан спрели слона, Гариб опънал вахака и разкъсал въжетата му. Маридите вързали Раадшах и го повели към своите. Спуснали се двете войски една срещу друга, облак прах се вдигнал до небесата, битката се развихрила, кръв се запроливала, зазвънтели меч о меч, настанала жестока сеч, докато небето потъмняло. И на Гариб му домъчняло, разпоредил да се лекуват ранените, после запитал началниците:

— Вие какво мислите?

— Царю! — отговорили те. — Най-опасни са слоновете и жирафите! Отървем ли се от тях — ще ги победим!

Пристъпил напред старец от Оман — бил много мъдър и навремето в съветите му се вслушвал самият Джалнад.

— Царю! — казал той. — Тази войска може да бъде победена само ако ме слушате!

— Каквото ви каже този опитен мъж, подчинявайте му се! — заповядал Гариб.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че този мъж си подбрал десет началници, въвел ги в оръжейницата, дал на бойците им пушки огнебойни и им показал как се стреля с тях.

Когато изгряла зората, неверниците пуснали напред слонове и жирафи с воини върху тях. Метнал се Гариб на коня си, викнал онзи мъж на стрелците, загърмели пушките, полетели и стрелите. Стрели и олово се забили в телата на животните, те заревали и запопадали върху юнаци и войници, като ги мачкали с тела и крака, мачкали своите, те се разбягали и се пръснали из равнини и пустини. Въртели се мюсюлманските мечове от индийска стомана и малко останали живи слонове и жирафи. Починали пет дни, а на шестия Гариб седнал на царския си трон и наредил да му доведат Аджиб и Раадшах.

— Куче! — обърнал се той към Аджиб. — Колкото и царе да събереш срещу нас, Всемогъщият ще ми дари победа! Приеми исляма и аз ще ти простя смъртта на баща ми и на майка ми, ще те направя цар, а аз ще стана твой поданик!

— Няма да се откажа от вярата си! — казал Аджиб.

Царят наредил да го оковат в желязна верига. После се обърнал към Раадшах:

— А ти какво ще кажеш за ислямската вяра?

— Господарю, аз ще приема ислямската вяра! — отговорил царският син. — Ако тя не бе праведна, вие нямаше да победите! Ето, аз се заклевам, че няма бог освен Аллах и че Ибрахим Халил е пратеник на Аллах!

— Слушай, Раадшах! Ти ще се върнеш ли в твоето царство? — запитал зарадван Гариб.

— Нали баща ми ще ме убие, че съм напуснал вярата му! — възкликнал Раадшах.

— Аз ще дойда с теб! — възкликнал Гариб. — Ще подчиня страната ти и ще ти дам земята и поданиците й! — той наградил с много имане онзи опитен и мъдър мъж, който помогнал за победата, и се обърнал към Кулиджан и Куриджан: — Верни мои джинове! Искам да ме отнесете в Индия!

Куриджан понесъл Джамаркан и Саадан, а Кулиджан — Раадшах и самия Гариб. Летели до разсъмване и стигнали град Кашмир. Слезли пред двореца и тръгнали по стъпалата му…

… А вестта за поражението и съдбата на сина му била вече стигнала до цар Турканан. Мъка го обзела. Изведнъж някакви същества и хора застанали пред него, а синът му — сред тях. Раадшах му заговорил:

— Татко! Остави вярата на огъня, преклони се пред Аллах!

Бащата, който стискал желязно копие в ръка, го метнал в гнева си към него, но не го улучил — то се забило в ъгъла на двореца и откъртило от там три камъчета.

— Куче! — креснал царят. — Ти погуби войниците ми, изгуби вярата си и сега си дошъл да ме извадиш от вярата ми!

Застанал Гариб пред него, ударил го в гърдите, съборил го, Кулиджан и Куриджан го вързали. Седнал Гариб на царския трон и наредил на Раадшах:

— Сега съди баща си!

— Заблуден старец! — викнал синът. — Приеми исляма, за да се спасиш от мъката на ада и от гнева на Всемогъщия!

— Само с вярата си ще умра! — казал царят.

Гариб измъкнал поразяващия меч, ударил го и той рухнал, разсечен на две. Гариб наредил да вържат едната половина на десния створ на градските порти, а другата — на левия, а Раадшах да облече царското наметало. Той седнал на царския трон, Гариб застанал от дясната му страна и наредил на Джамаркан и Саадан:

— Който влезе тук, вържете го и не допускайте да избяга!

Първенците започнали да пристигат в двореца — всеки по службата си. Първият, който дошъл, видял цар Турканан закован на две парчета и се ужасил. Спуснал се Кулиджан, хванал го за полите, завързал го, повлякъл го в двореца и го оставил там. И още не било съмнало, когато триста и петдесет първенци били вързани и изправени пред Гариб.

— Хора, видяхте царя окован на портите на двореца! — викнал той. — Сторих това с помощта на Аллах! И който не ми се подчини, ще направя същото с него! Аз съм Гариб, царят на Ирак! Раадшах прие вярата на исляма и стана ваш повелител! Приемете исляма, за да се спасите.

Произнесли всички заклинанието за приемането на правата вяра и така влезли в редиците на ощастливените хора. Наредил Гариб да ги освободят и рекъл:

— Идете при племената си и им предложете исляма! Който приеме, ще го оставя жив, който откаже — ще го погубя…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че първенците се разотишли, събрали всички, които се намирали под тяхна власт, и им предложили да приемат исляма. Повечето го приели, малка част отказали и били погубени.

Гариб останал в индийския град Кашмир четирийсет дни, изгорил храмовете и олтарите на огъня, построил на тяхно място джамии и минарета. После се върнал в Оман, откъдето потеглил към Куфа. Там наредил да му доведат брат му Аджиб и заповядал да го заковат върху портите на града, а после — да го замерват със стрели. Влязъл в двореца, седнал на трона и до мръкване раздавал правосъдие. Вечерта посетил харема си. Сутринта узаконил и женитбата си с Махдия. Заклали три хиляди овце, две хиляди крави, хиляда кози, петстотин камили, четирийсет хиляди кокошки, безброй гъски и петстотин коня. Такава сватба дотогава ислямът не бил виждал!

Останал Гариб с Махдия в Куфа десет дни, после оставил чичо си да раздава справедливост, а сам, заедно с дружината си и с харема си, тръгнал с дарове към град Бабел. Дарил този град на брат си Сухейм ал-Лейл, направил го негов султан и останал негов гост. После пак потеглили за крепостта на Саадан Гула. Починали там пет дни и той наредил на двата джина:

— Идете в Асбанир ал-Мадаин, влезте в двореца на Хосроя и разберете как е Фахр Тадж!

Литнали те и видели под себе си огромна войска. Спуснали се, завъртели се около нея и видели, че са перси. Запитали един що за войска е това, и той рекъл:

— Отиваме към Гариб! Ще избием и него, и всички с него!

Двата джина отишли към шатрата на царя, който се казвал Рустум. Изчакали персите да си легнат. Заспал и Рустум. Те го грабнали заедно с паланкина, полетели и още преди да се съмне, успели да се върнат при цар Гариб.

— Кой е този? — запитал той.

— Един от персийските царе! — отговорили джиновете. — Предвожда голяма войска! Идвал да погуби тебе и племето ти!

— Измъкнете мечовете и застанете при главата на този персиец! — наредил Гариб на юнаците си.

Събудил се Рустум, отворил очи и видял над главата си навес от мечове. Затворил пак очи и възкликнал:

— Ама че противен сън!

Кулиджан го боцнал с острието на меча си, той скочил, седнал и запитал:

— Къде съм?

— Ти си пред цар Гариб, зетя на персийски цар! — казал маридът. — Как се казваш и накъде си тръгнал?

Щом чул името на Гариб, Рустум си помислил: „Сънувам ли, или виждам наяве?“ А двата джина се навели над него, озъбили му се и викнали:

— Абе ти няма ли да целунеш земята пред цар Гариб?

Уплашил се той, разбрал, че не сънува, целунал земята и рекъл:

— Огънят да ти продължи живота, царю!

— Персийско куче! — креснал Гариб. — Огънят не е божество! Той носи повече вреди, отколкото ползи, и е полезен тогава, когато човек готви ястия! Истинският бог е Аллах, който те е създал и ти е дал този образ!

— А какво трябва да направя, за да приема вярата ви?

— Кажи: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим Халил е пратеник на Аллах!“

Произнесъл персиецът заклинанието и станал един от ощастливените с праведна вяра. После заговорил:

— Господарю, твоят тъст цар Сабур иска да те погуби! Той ме изпрати начело на сто хиляди войници и ми нареди жив човек между вас да не оставя!

— Значи това е наградата му, че спасих дъщеря му от беда! — възкликнал Гариб. — А ти как се казваш?

— Рустум, царски първенец!

— Слушай, Рустум, кажи ми как е царкинята Фахр Тадж?

И Рустум заразказвал:

— Господарю, когато ти тръгна срещу брат си, при цар Сабур, твоя тъст, дойде една неволница и го запита: „Господарю, ти ли разреши на Гариб да влиза при дъщеря ти Фахр Тадж?“ „Не, кълна се в огъня!“, отговори той. Измъкна меча си, влезе в стаята на дъщеря си и кресна: „Развратнице, как така си позволила на този бедуин да влиза при тебе, без да е платил откуп или да е правил сватба?“ „Но нали ти му разреши, татко!“ каза тя. Той понечи да я посече, но скочи майка й, замоли се: „Не я убивай, царю, така позорът ще падне върху нас! Затвори я някъде, та да умре сама!“ Тогава той извика дванайсет стражи и им нареди: „Махнете я! Хвърлете я в река Джейхун и не казвайте никому!“ Те направиха каквото им нареди. Свърши се времето й, изчезна споменът за нея…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разказват, царю честити, че душата на Гариб се свила и той викнал:

— Кълна се в Ибрахим Халил! Още сега ще отида при цар Сабур и ще го погубя, градовете му ще разруша! — и се обърнал към Рустум: — Ти колко войници имаш?

— Двеста хиляди персийски конници!

— Вземи десет хиляди от моите, иди при своя народ и го вдигни на битка! Аз тръгвам след тебе!

Тръгнал Рустум с десет хиляди конници от мюсюлманските войници към дружината си. Стигнали около полунощ, обкръжили я, спуснали се срещу нея. Стреснали се персите от сън, завъртели се мечове, затъркаляли се глави. На разсъмване от тях били останали само убити, ранени и избягали. Настигнал ги Гариб. Огледал той какво бил сторил Рустум, останал доволен и казал:

— Рустум, ти разби персите, цялата плячка е твоя!

Рустум целунал ръка на царя. Починали си там един ден и после се запътили да търсят царя на персите. Но победените ги били изпреварили — стигнали при цар Сабур и му се оплакали.

— Кой ви разби? — запитал царят. — Кой ви разпръсна?

— Бе предводителят на твоята войска Рустум, защото е приел исляма!

Царят блъснал короната си на земята и викнал:

— Значи вече за пукната пара не струвам!

Но на сутринта видели, че облак прах покрива земята.

— Господарю, идва цар Гариб! — съобщили съгледвачите.

Сабур наредил да разпънат шатрите му пред града. Гариб разпънал своите срещу персийските и всички се прибрали. Така изчакали утрото. И когато изгряло слънцето, се метнали на конете и размахали копия — всеки воин напирал с нетърпение да прободе врага.

Смесили се араби и перси, кръв се поляла като река. Викнал Гариб, измъкнал се в предната редица, измъкнал поразяващия си меч, втурнал се, стигнал до знаменосеца им, ударил го по главата и той паднал на земята. Когато видели, че знамето им е отнето, персите хукнали да бягат към градските порти, тълпата се струпала пред тях, много хора били премазани. Не могла защитата да затвори портите, мюсюлманските юнаци се втурнали в града, кръв на потоци се поляла из улиците. Персите хвърлили оръжия и ризници и замолили за милост. Победителите ги повели към шатрите като овце на пазар. А Гариб вече се бил измил от кръвта, облякъл тържествени дрехи, седнал на трона и наредил да му доведат персийския цар. Изправили цар Сабур пред него и той му креснал:

— Персийско куче! Защо постъпи така с дъщеря си? Защо си решил, че не съм достоен да бъда неин господар?

— Царю! — отговорил Сабур. — Прости ми! Сам съжалих за това! Опълчих ти се, защото ме беше страх от тебе!

Тогава Гариб наредил да го проснат на земята и да го набият. Били го, докато престанал да охка, и го захвърлили при останалите пленници. Гариб събрал персите и им предложил да приемат исляма. Сто и двайсет хиляди го приели, останалите предпочели да сложат глава под меча. Гариб влязъл в Асбанир ал-Мадаин, седнал на трона на цар Сабур, разделил между всички плячката, дал дарове и на персите.

Тогава майката на Фахр Тадж обявила траур. Изпълнил се дворецът с плач и стенания. Гариб влязъл при нея и запитал:

— Какво се е случило?

— Господарю! — отговорила майката. — Ако дъщеря ми беше жива, как щеше да се радва, че си се завърнал!

Заплакал Гариб и се разпоредил пак да му доведат Сабур.

— Персийско куче! Кажи какво направи с дъщеря си!

— Предадох я на двама стражници — отговорил Сабур. — Наредих им да я удавят в река Джейхун!

Гариб извикал посочените мъже и запитал:

— Истината ли казва Сабур?

— Да! — отговорили те. — Но ние, царю, не я удавихме! Смилихме се, оставихме я край Джейхун и й казахме: „Бягай! Не се връщай, защото баща ти ще убие и тебе, и нас!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб извикал гадатели и им заръчал:

— Гледайте ми на пясък! Вижте жива ли е, здрава ли е Фахр Тадж!

— Царю на времената! — рекли му. — Виждаме, че царкинята е жива и е родила мъжко чедо! Живее у племе на джинове! Но ти няма да я видиш в течение на двайсет години!

Веднъж Гариб, както си седял в двореца, видял облак прах да се надига. Казали му, че това е Уарадшах, господарят на Шираз, който идвал да се бие с него.

Двата марида целунали ръцете на Гариб и го замолили:

— Господарю! Нека ние се бием с тази войска. Остави я на нашата грижа!

— Тъй да бъде! Правете с тях каквото искате! — наредил Гариб.

Полетели джиновете, извадили два меча и нападнали нападателите си. Отдалеч се виждало само как два меча блестят и секат мъжете като снопи по жътва. Неверниците изоставили шатрите си и се разбягали. Два дни ги преследвали маридите, много души отнели, после се върнали при Гариб, той им благодарил и рекъл:

— Плячката от врага си е само ваша!

Те събрали всичко и доволни го отнесли в родината си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че разбитите неверници бягали до Шираз. Градът обявил траур.

А цар Уарадшах имал брат на име Сиран. Нямало по-голям вълшебник от него. Той живеел отделно в някаква крепост на половин ден път от Шираз. Разгромените войници влезли при него, разказали му какво е станало и как два марида отвлекли брат му Уарадшах. Причерняло пред очите на Сиран и той възкликнал:

— Кълна се във вярата си, ще унищожа Гариб и хората му, няма да оставя и жив човек, който да разнесе вест за тях! — със заклинания призовал той цар Ахмар, от страната на джиновете, да се яви пред него и му рекъл: — Иди с дружината си и унищожи Гариб!

Полетял джинът и стигнал до цар Гариб. А той, щом зърнал неверниците, измъкнал поразяващия меч и го размахал, същото направили Кулиджан и Куриджан. Така избили петстотин и трийсет от воините на Ахмар, него самия жестоко наранили и той избягал, стигнал до крепостта на Сиран магьосника и му рекъл:

— Мъдрецо! Гариб носи омагьосания меч на Яфет бен Нух! С него са два марида от планината Каф, дадени му от цар Мараш! Той е убил Буркан, който избягал от него в планината Каф, убил е и цар Азрак, пък и колко още джинове е пратил на онзи свят!

— Махай се! — викнал магьосникът.

Той произнесъл заклинания и пред него се появил марид на име Заазия, дал му задушаващо омайно биле и му наредил:

— Иди в двореца на Гариб! Бъди в образа на птичка, изчакай той да заспи, пъхни билето в носа му и ми го доведи!

Маридът се промъкнал в двореца на Гариб в образа на птичка, изчакал да се мръкне и всички да се приберат. Заспал и Гариб. Джинът измъкнал омайното биле, напъхал го в носа му, увил го в чаршафа, полетял като буен вятър и още преди полунощ го отнесъл в крепостта на магьосника. Сиран понечил да го посече, докато бил упоен, но един от хората му го посъветвал:

— Мъдрецо! Ако го убиеш, джиновете ще дойдат и ще разрушат селищата ни! Цар Мараш е негов приятел — ще ни нападне с всичките си ифрити! Хвърли го в река Джейхун! Той е упоен! И никой нищо няма да разбере за него!

Сиран наредил на марида да хвърли Гариб в Джейхун. Маридът отнесъл Гариб, но му домиляло за него, събрал сал, вързал го за него и го пуснал по течението. Понесла го реката.

А неговите хора на сутринта не открили царя си. Само в постелята му била броеницата му. Претърсили всичко и привечер се събрали и заплакали. Народът се облякъл в черно.

А Гариб плувал самотен върху сала по течението на реката цели пет дни. То го довело до Солено море, вълните го заобръщали, докато омайното биле изпаднало от носа му. Отворил очи и видял, че е посред морето и че вълните си играят с него. Забелязал кораб. Замахал към него, там го забелязали и го качили. Донесли вода и храна, той дошъл на себе си и запитал:

— Хора, вие от кое племе сте? Каква ви е вярата?

— Ние сме от Карадж! — отговорили те. — Кланяме се на идол на име Минкаш!

— Горко ви заради този идол! — креснал Гариб. — Трябва да се кланяте на Аллах!

Спуснали се пътниците, заудряли го и го заподхвърляли един на друг. Четирийсет души го съборили, нахвърлили се върху му, вързали го и си рекли:

— Ще го убием, когато стигнем на наша земя! Но първо ще го покажем на царя!

Пътували, що пътували и стигнали до град Карадж…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че град Карадж бил построен от великана Синан. При всяка врата той бил поставил меден човек да я пази. Щом в града влизал чужд човек, този страж свирел с тръба, чували го в целия град, хващали го и ако не приемел вярата им, го убивали. Когато вкарали Гариб, този страж затръбил така силно, че смразил сърцето на царя. Скочил той, затичал се към своя идол и видял, че от устата, очите и носа му излизат огън и дим, защото дявол стоял във вътрешността му и говорел:

— Царю! Заловили са едного, на име Гариб, той е цар на Ирак! Той нарежда на хората да изоставят вярата си и да се кланят на неговия бог! Не го оставяй жив!

Въвели хората Гариб, изправили го пред царя и рекли:

— Царю, този момък е корабокрушенец. Спасихме го, а той ни рече, че не вярва на нашите богове!

— Отведете го в дома на Великия идол и го заколете, принесете го жертва! — разпоредил се царят.

— Царю! — намесил се везирът. — Ако го заколим, той ще умре начаса! По-добре ще е да го затворим, да натрупаме клада с дърва и да го изгорим върху нея!

Насъбрали дърва, запалили кладата и станала голяма жарава. Царят наредил да доведат Гариб. Отишли стражите, но не го открили. Върнали се и съобщили на царя, че е избягал.

— Как така е избягал! — възкликнал той.

— Намерихме веригите и оковите захвърлени, а вратите — затворени!

— Че той в небесата ли отлетя, или в земята потъна?

— Не знаем, царю!

— Ще отида при моя бог и ще го запитам!

Затичал се при идола си, но не го намерил.

— Везире, къде е моето божество! — запитал той. — Къде е пленникът? Ако ти не бе ме посъветвал да го изгорим, щяхме да го заколим! Той е откраднал идола ми и е избягал!

Измъкнал меча си и отсякъл главата на везира.

А за изчезването на Гариб си имало причина. Когато го затворили, той приседнал до кубето, където бил идолът, и започнал да призовава Аллах да го спаси. Чул го маридът, който пазел идола, изплашило му се сърцето и рекъл:

— Кой ще е този, който ме вижда, без аз да го виждам? — застанал пред Гариб и запитал: — Господарю, какво трябва да направя, за да приема твоята вяра?

— Кажи: „Няма бог освен Аллах и Ибрахим, възлюбления на Аллах!“

Маридът, който се казвал Зилзал бен Музалзил и бил син на един от царете на джиновете, произнесъл заклинанието и станал правоверен. После освободил Гариб от веригите, понесъл идола, качил пленника на гърба си и полетял.

А когато царят на Карадж убил везира си, царските войскари отказали да го почитат, измъкнали мечове, убили го, после се нахвърлили един срещу друг. Три дни продължила тази сеч и никой не останал жив.

През това време Зилзал бен Музалзил летял към родината си. Цар Музалзил си имал там шарен бик, обсипан със скъпоценности и накити от червено злато, когото бил избрал за свой бог[2]. Влязъл той при бика и забелязал, че е неспокоен.

— Боже, какво те безпокои? — запитал той.

— Музалзил! — викнал дяволът, който бил в утробата на бика. — Твоят син се приобщи към вярата на Ибрахим Халил с помощта на Гариб, владетеля на Ирак!

И му разказал всичко. Царят разказал на сановниците думите му.

— Какво ще правиш, царю? — възкликнали те.

— Когато синът ми пристигне и видите, че посягам да го прегърна, хванете го и го завържете! — наредил царят.

След два дни Зилзал пристигнал заедно с Гариб и идола на Карадж, тръгнал да прегърне баща си, стражите се нахвърлили върху него и Гариб, хванали ги и ги изправили пред царя. Гневно изгледал той сина си и креснал:

— Куче на джиновете! Как можа да се откажеш от вярата на твоите деди и прадеди!

— Аз приех вярата на истината, татко! — отговорил синът. — Приеми и ти исляма, за да се спасиш от гнева на всесилния господар, създателя на деня и нощта!

Царят наредил да го затворят, а после се обърнал към Гариб:

— А ти, човешки разбойнико, как така си объркал ума на сина ми!

— Аз го извадих от въжделенията на плътта и го вкарах в праведния път! — отговорил Гариб. — От неверието във вярата!

— Грабнете това куче — викнал царят на марида Саяр. — Оставете го в Огнената долина, нека загине там!

Всеки, който попадал в тази долина, умирал и не преживявал дори час поради огромната й горещина и пламтящите й въглени. Обграждала я висока хлъзгава планина без изход. Проклетият Саяр грабнал Гариб и полетял с него. Когато се уморил да го носи, кацнал в долина с дървета и потоци и заспал. Гариб разхлабил вървите, отвързал се, взел тежък камък и го стоварил върху главата му, смазал черепа му и маридът умрял…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така Гариб се оказал в долината, която била на остров сред морето. Този остров бил широк, на него се раждали различни плодове. Гариб започнал да се храни с тях и да пие вода от потоците, ловял и риба. Така останал там седем години.

Един ден от небето кацнали два марида. Всеки носел по един човек. Зърнали Гариб и го запитали:

— Ей, ти! Що за същество си? От кои племена си? — и когато той разказал какво му се било случило, те рекли: — Стой тук, докато занесем тези овце на царя ни — той ще обядва с едната и ще вечеря с другата! После ще се върнем и ще те отведем в страната си!

Той им благодарил и запитал:

— А къде са овцете, които носите? Не ги виждам…

— Ето ги — тези двама човеци!

След няколко дни единият се върнал, понесъл го и полетял с него. В небесата огнена стрела се насочила към марида и той се спуснал към земята да се предпази от нея. Ала не успял да я избегне и стрелата го пронизала. Маридът се превърнал в пепел. Гариб успял да скочи от гърба му и паднал в морето. Плувал два дни и две нощи, а на третия ден забелязал висока планина. Излязъл на брега, изкачил я, минал от другата й страна и се оказал пред град с градини, потоци, стени и кули. Пред портите му двама стражи го хванали и го отвели при царицата си. Тя се казвала Джаншах и била на сто и петдесет години. Гариб й се понравил и тя го запитала:

— Как се казваш? Каква е твоята вяра? От коя страна си?

— Казвам се Гариб! Цар съм на Ирак, а вярата ми е ислямът!

— Откажи се от вярата си, приеми моята и аз ще се омъжа за тебе и ще те направя цар! — рекла царицата.

Гневно я изгледал Гариб и възкликнал:

— Да пропаднеш дано! Никога няма да се откажа от вярата си!

Затворили го при кубето с идола й и заключили вратите. Гариб разгледал този идол от червен ахат и огърлиците от бисери и скъпоценности, окачени по него, вдигнал го и го строшил. После спал до сутринта. Тогава царицата наредила да й го доведат. Отишли стражите, отворили вратата и видели строшения идол. Скочили да го хванат, но Гариб ударил единия и той паднал мъртъв. Погубил и втория и така, докато повалил мъртви двайсет и петима стражи, а останалите избягали и се затичали към царица Джаншах.

— Какво се е случило? — запитала тя.

— Пленникът счупи твоя идол и уби стражите ти! — отговорили изплашените стражи.

— Значи тези идоли за нищо не струват! — възкликнала тя.

Тръгнала начело на хиляда юнаци към храма на идола. Гариб вече бил избягал навън с меч в ръка, изправил се срещу тях и започнал да избива войниците. Видяла тя какъв юнак е, и си рекла: „Нямам нужда от никакви идоли! Искам само този Гариб да ми стане съпруг!“

Произнесла заклинание, замръзнали ръцете му, сковали се краката му, мечът паднал на земята. Вързали го. Джаншах седнала на трона си и му викнала:

— Арабско куче! Как смееш да чупиш идола ми и да избиваш хората ми!

— Нещастнице, нали ако той бе бог, нямаше да се остави да го строша! — отговорил Гариб.

Взела тя тогава вода, произнесла заклинания над нея, напръскала го и той се превърнал в маймуна. Затворила го в подземие, там го хранили и поили цели две години. Един ден наредила да го доведат. Освободила го от магията, дала му храна. Била доволна, че е жив и здрав. Но Гариб използвал случая, скочил на гърдите й, хванал я за врата, прекършил го и я стискал, докато тя престанала да диша. Намъкнал се в отворената хазна, видял там скъпоценен меч и ризница от китайска стомана, облякъл доспехи и застанал пред вратата на двореца. Дошли емирите и везирите.

— Хора! — заговорил той. — Откажете се да се кланяте на идолите! Подчинете се на всемогъщия бог!

Неверниците се нахвърлили върху него, той се изправил насреща им и развъртял меча…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че точно тогава хиляда марида начело със Зилзал бен Музалзил с хиляда блеснали меча се втурнали срещу неверниците.

— Милост, милост! — завикали жителите на града и тутакси повярвали в Онзи, който е цар над всички вери.

Поздравил Зилзал Гариб, а той запитал:

— Кой ти съобщи къде съм?

— Господарю! — отговорил маридът. — Когато те изпрати към Огнената долина, баща ми ме запря и аз живях затворен две години. После ме пусна на свобода. Поживях така година, докато се посъвзема. После го погубих и ето че оттогава управлявам! Насън те видях как се биеш с племето на Джаншах, взех тези хиляда марида и долетях!

Гариб събрал богатствата на царицата, назначил управител на града и потеглили към Асбанир ал-Мадаин и още преди полунощ стигнали там. Гариб видял, че градът е обкръжен от безброй войници. Кацнали на покрива на двореца и Гариб се провикнал:

— Каукаб ас-Сабах! Махдия!

Събудили се учудени двете жени от сън и запитали:

— Кой ни вика по това време?

— Аз съм Гариб, вашият господар!

Влязъл при тях, те се хвърлили на шията му, завикали, запели така, че чак дворецът се затресъл. Наскачали стражите по постовете си:

— Какво е станало?

— Завърнал се е цар Гариб!

Гариб излязъл от харема при сподвижниците си, те зацелували ръцете и нозете му. Седнал той на престола, събрал всички. Запитал ги и каква е тази войска около града, а те отговорили:

— От три дни е тук, царю, и джинове има там, а не знаем какво искат. Царят им се казва Мурадшах! Той води сто хиляди конници, трийсет хиляди пешаци и триста джина!

— Утре ще пратя писмо да видя какво искат! — казал Гариб.

Нека припомним, че двамата стражи, които цар Сабур бил изпратил да удавят дъщеря му Фахр Тадж, не били изпълнили заповедта му. Тръгнала тя объркана, не знаела накъде да отиде. Стигнала до долина с дървета и потоци, а посред нея — крепост с високи стени и здрави темели. Запътила се към крепостта, влязла в нея, а вътре — сто неволници. Запитали я коя е, каква е, тя отговорила:

— Аз съм дъщеря на царя на персите. Кой е стопанинът на този дворец и ваш господар?

— Салсан бен Дал! Той всеки месец наминава за една нощ!

Пет дни останала Фахр Тадж при тях, а на шестия родила мъжка рожба, хубава като месечина. Отрязали пъпа му и го нарекли Мурадшах. Започнал той да расте в майчините обятия. Скоро пристигнал цар Салсан. Посрещнали го стоте неволници, Фахр Тадж била сто и първата. Забелязал я той и запитал:

— Коя тази?

— Това е дъщерята на Сабур, царят на персите, турците и дейлемите! — отговорили неволниците, разказали му историята й, а той се смилил над нея и казал:

— Изчакай да порасне синът ти! Аз ще отида в страната на персите, ще откъсна главата на баща ти и ще сложа сина ти върху трона на персите, турците и дейлемите!

Синът й растял заедно с царските синове. Момчето се научило как се ловят зверове и кръвожадни лъвове, хранело се с тяхното месо и сърцето му станало по-твърдо от камък. Когато стигнал петнайсет години, имал душа на възрастен мъж.

— А кой е баща ми, мамо? — запитал той един ден.

— Синко, баща ти е цар Гариб, царят на Ирак, а аз съм дъщеря на царя на персите! — отговорила тя.

— Нима дядо ми е наредил да убият тебе и баща ми! — възкликнал синът. — Кълна се във възпитанието, което си ми дала, ще ида в града на баща ти, ще откъсна главата му и ще ти я поднеса на тепсия!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мурадшах ставал все по-изкусен ездач. Заедно завардвал пътища, нападал кервани, покорил бил Шираз, Балх, Нуран, Самарканд и Ахлат, водел вече огромна войска, а каквито богатства вземал от градовете — разделял ги между хората си. При Асбанир ал-Мадаин той казал:

— Да изчакаме да се събере цялата ми войска — ще хвана дядо ми, ще го отведа при майка ми и ще му отсека главата!

Изпратил да доведат майка му. Точно тогава дошли Гариб, Зилзал и маридите, които носели богатствата и даровете и разпитвали какви са тези войски пред града.

Дошла Фахр Тадж, прегърнал я Мурадшах и казал:

— Ти стой в шатрата, пък аз ще доведа баща ти!

Когато се съмнало, Мурадшах яхнал коня си. Ударили барабаните за битка. Чул ги Гариб, метнал се на коня, изскочил и призовал хората си на бой. Излязъл напред Мурадшах в пълно въоръжение и викнал:

— Хора, нека само вашият цар излезе на бой с мене! Ако ме победи — той ще бъде владетел и на двете войски, ако го победя — ще го погубя, както съм правил с други преди него!

Втурнали се двамата един срещу друг, блъснали се копията едно в друго и се строшили. Сбили се с мечове — те се затъпили. Сближавали се и се отдалечавали. Изморили се конете, те се спешили и скочили един към друг. Втурнал се Мурадшах към Гариб, сграбчил го и го стиснал към гърдите си, понечил да го блъсне в земята, но Гариб го издърпал нагоре и го пленил.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Гариб седнал в шатрата си, наредил да му доведат Мурадшах, а той влачел вериги.

— Разбойническо куче! — викнал му Гариб. — Какво те накара да тръгнеш и с великите царе да се биеш?

— Господарю — отговорил Мурадшах, — ще извиняваш, ама трябва да ми е простено. Не от добро война водя. Тръгнал съм да отмъстя на Сабур, царя на персите, за баща ми и за майка ми, защото е искал да ги убие! Майка ми се е спасила, но не знам дали се е спасил баща ми! Баща ми се казва Гариб и е цар на Ирак, а майка ми се казва Фахр Тадж и е дъщеря на Сабур!

— За бога, наистина ти е простено! — възкликнал Гариб. — Нима ти си синът на Гариб от Фахр Тадж?

— Да! — отговорил момъкът.

— Ти си юнак и син на юнак! — възкликнал Гариб и се разпоредил: — Свалете веригите от чедото ми!

Сухейм освободил Мурадшах, царят прегърнал сина си, сложил го до себе си и запитал:

— Къде е майка ти?

— Тя е при мен в шатрата! — отговорил Мурадшах.

— Доведи я!

Метнал се Мурадшах на коня си, препуснал към шатрата си, отвел майка си при баща си, двамата се прегърнали. После Фахр Тадж и Мурадшах приели исляма, предложили го на войниците му и всички го приели. Довели и цар Сабур. Предложили му да приеме исляма, но той отказал и затова го заковали на градските порти. Сложили на Мурадшах короната на хосроите и той станал цар на перси, турци и дейлеми. И така те живели живот благодатен, докато дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва. Възвисен е онзи, чиято слава е вечна и чиято власт над всички създания е всевечна!

Приказка за Абул Хасан Гуляйджията, който станал халиф за един ден

Разправят също, царю честити, че по времето на Харун ар-Рашид живял много знатен търговец. Той имал син Абул Хасан. Живял търговецът до преклонни години, но дошла и при него смъртта — слава на онзи, който е безсмъртен! Синът му останал да живее с майка си, възрастна жена на преклонни години.

Бащата отгледал сина си в излишества. Абул Хасан наследил всичките му богатства, но той носел прякора Гуляйджията, защото от малък обичал да се весели. Докато бил жив, бащата го въздържал от глупости и му давал толкова пари, колкото му били нужни, с което слагал юзда на неговите гуляи и пиянства. Когато бащата умрял, Абул Хасан видял в ръцете си огромни богатства и възобновил приятелствата си с момци лентяи като него. Разделил парите на две половини. С едната половина купил ниви, къщи и земи, а втората обърнал на златни динари и започнал да ги харчи, като дал клетва, че няма да пипа печалбата от новозакупеното. Заживял във веселие, устройвал гуляи, събирал певци и свирачи, цялото му време минавало с чаша вино, в ядене, пиене и веселби, всеки ден харчел повече от предишния, а майка му го увещавала и му говорела:

— Чедо, онова, което постоянно тече, един ден пресъхва! Твоите приятели няма да ти помогнат, когато се разориш! Бъди внимателен в делата си и мисли за последствията!

Абул Хасан не й обръщал внимание. Накрая тя се уморила да го съветва и рекла:

— Синко, за последен път ти говоря за това! Чуй какво е казал поетът:

Дърветата напомнят за човешките съдби —

щом плодоносят — всички са към тях добри;

без плодове дървото загива в мъка тежка,

забравено остава в горещината жежка!

Във времето ни днешно дошли са нрави зли —

от днешните приятели ни, боже, опази!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така минала цяла година. Един ден Абул Хасан бръкнал в джоба си и усетил, че там няма нито дирхам, нито дори пукнат филс — стопила се била цялата половина от онова, което той бил превърнал в злато и харчел. Прибрал се тъжен вкъщи. Приятелите, щом видели, че се е разорил, го изоставили и се разпръснали, а ако някой го срещнел по улицата, минавал на срещната страна или обръщал лице, правейки се, че не го забелязва. Домъчняло му от тази работа и си казал: „Горко ми! Глупак и безумец съм аз! Защо не слушах майка си!“ А тя, като го видяла на какъв хал е, се натъжила и го запитала:

— Какво ти е, синко? Защо си тъжен както никога? Знам, че няма вече какво да харчиш, а десетимата ти приятели, щом разбраха, че си се разорил, вече нямат желание да те виждат! Не те ли съветвах, сине! Но не тъжи! Добре, че раздели парите си на две половини. Половината похарчи за гуляи, но за втората купи земи и те се запазиха! Бъди мъж!

— Ах, мамо — заплакал Абул Хасан, — сега разбирам колко е унизен онзи, който няма пукната пара в джоба си!

— Хвала на Аллаха, че си разбрал това, синко! — рекла тя. — Отсега ще знаеш как да цениш всеки дирхам. Бедността почерня лицето на бедняка в хорските очи, роднини се отричат от роднинството си с него, защото той тежи на всеки! Никой не иска да се сближава с него! Такава е съдбата на бедняка, синко! Поетът също казва:

Живя си леко ти, човек, щастлив ти бе животът!

Забрави за съдба и участ, за мъките, за злото!

Зловеща е нощта, макар окъпана от светлината —

че в нейната мъгла нерядко изчезва, губи се луната!

А ти ми повтаряше думите на поета:

Нека ръцете ми изсъхнат, нозете да се вцепенят!

Защо ми е богатство, щом и дирхам не мога да похарча?

Кой ще кори човека, който живял е щедър и богат?

Къде е славата на онзи, умрял като скъперник старче?

— Майко! — отговорил Абул Хасан. — Вярвам в думите ти, но искам да отида при моите десет приятели и да ги помоля да ми помогнат! Може би някой от тях ще се окаже добър човек! Нека да видя как ще постъпят с мене!

— Виждам, че още не си се вразумил и си останал глупак! — възкликнала майката. — Те дружаха с тебе само защото искаха да лапат покрай тебе, а после те изоставиха! Казвам ти, синко, надеждата ти е напразна! Но прави каквото искаш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на другата сутрин Абул Хасан отишъл при приятелите си. Намерил всички по къщите им, помолил ги за помощ и казал:

— Приятели, дойде време да покажете своята дружба и щедрост! Помогнете ми с нещичко, а когато работите ми потръгнат, ще ви върна в излишък даденото и пак ще се веселим заедно! Вие знаете как държа на вас, колко пари похарчих по вас — сега е ваш ред!

Нито един от тях не му отговорил. Всички го гледали така, сякаш никога не го били срещали. Той се върнал тъжен при майка си и рекъл:

— Майко, излъгал е онзи, който е казал:

В богатство щом живееш и къщата е пълна,

парите не жали ти, а щедро ги разхвърляй!

И как да ги не харчиш — от бога са ти дадени!

Не ги спестявай — те са за харчене създадени!

— Майко, мислех, че имам добри приятели, а те се оказаха хора, които не помнят стореното им добро!

— Синко! — отговорила майката. — Те не са твои приятели, а другари на чашата, шишето и дамаджаната!

И Абул Хасан си дал клетва повече да не другарува с никого от Багдад, а да проявява внимание към чужденците и всяка вечер да кани някой непознат, да го храни, да го пои, докато се напие, да го слага да спи, а на сутринта да го пуска да си върви, за да може вечерта да покани някой друг. И никого да не гощава два пъти, за да не се среща постоянно с едни и същи. После извадил сандъка с парите, които бил спестил от доходите от къщите и земите, и го оставил на такова място, че винаги да му е подръка. Всеки ден купувал сам всичко нужно, да не би слугата да похарчи повече, отколкото трябва, приготвял стаята, нареждал трапезата, тръгвал към градските порти и чакал да се появи някой чуждоземец. Щом видел такъв, го водел на гости, вечерял с него, пиел и се веселял, после го слагал да спи, а на сутринта му казвал: „Върви си с мир!“ Знаел разни смешни приказки, които и тухла можели да разсмеят. Никого не канел повторно, а ако срещнел чужденец, когото вече бил гощавал, минавал на другата страна на улицата, за да не го види.

Така живял Абул Хасан известно време. И ето че веднъж, както си седял пред портите на Багдад в очакване да мине някой чужденец, там се промъкнал не някой друг, а халифът Харун ар-Рашид, преоблечен в дрехи на чужденец.

Работата била там, че халифът постоянно се разхождал тайно из града, за да види как живеят поданиците му, как се държат управителите му, дали са справедливи. И ето че, когато халифът влизал в града в дрехи на мосулски търговец, Абул Хасан го забелязал и бързо тръгнал насреща му. Той замолил халифа да му дойде на гости:

— Слушай, чужденецо! Ще те приема с всякакво уважение и почит, но при едно условие: ще прекараш при мене днешната нощ, но утре ще си тръгнеш по пътя и никога повече няма да се връщаш при мен!

Дощяло му се на халифа да разбере защо този човек кани чужденците само за една нощ. Абул Хасан го въвел в богато подредената стая, пълна с китайски порцелан, копринени завивки, килими, обшити със злато молитвени килимчета и меки възглавници. Седнал халифът, Абул Хасан донесъл софрата с подредени ястия от домашни и диви гълъби и кокошки и други най-изискани яденета и закуски и седнал до госта си. Халифът се хранел с голямо желание. После Абул Хасан донесъл пресни плодове и семки, сладкиши и вино. Сложил дамаджаната пред халифа, напълнил чашата и възкликнал:

— Гостенино, тази чаша е за твое здраве! — и тъй като не можел без шега, добавил: — Искам, гостенино, да ти разкрия една тайна! Когато иска да се напие, петелът извиква своите кокошки и им говори: „От любов към вас, за ваше здраве!“ И аз ти казвам: „От любов към тебе, за твое здраве!“

— Пий, наздраве! — казал халифът и се разсмял, защото разбрал, че е гуляйджия.

Абул Хасан пак налял чашата, но видял, че халифът седи мълчаливо и не казва нито дума. Подал му я и рекъл:

— За какво си се замислил? Ти предполагаш, Господ разполага! Пийни си и ни отърви от онези, които вечно мислят и размислят, сякаш олово носят на раменете си! Забрави грижи и тревоги — те скъсяват живота! Пий и аз ще ти покажа в какво се състои щастието!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът изпил чашата, Абул Хасан я напълнил отново и рекъл:

— Щастлив е онзи, който излива тази чаша в гърлото си на един дъх!

Той излял чашата наведнъж в гърлото си, а халифът се развеселил от измислиците му и възкликнал:

— За бога, Абул Хасан, обичам да другарувам с такива като тебе, защото си човек весел, доволен и лекомислен! Налей ми да ти помогна да свършим с тази дамаджана!

— Ти също ми харесваш! — засмял се Абул Хасан, напълнил чашата, подал му я и рекъл: — Да знаеш, че тази чаша се нарича Чудотворната!

— Прекрасно, Чудотворната! — възкликнал халифът. — Ти знаеш с кого да другаруваш! Няма подобна на тази Чудотворна!

— Много съм щастлив с тебе, защото и ти обичаш да се веселиш, а не си като някои, които постоянно са мрачни! Днес имам истински сътрапезник!

Развеселил се халифът. Чашата затанцувала между двамата, ту празна, ту пълна и накрая махмурлукът ги ударил в главата. Но халифът имал здрава глава и все му се искало да разбере защо Абул Хасан кани чужденци само по веднъж. Изчакал виното да се разбушува в главата му и казал:

— Абул Хасан, кажи ми какъв е занаятът ти, чий син си?

— Виждам, че и ти не пропускаш случай да подърдориш празни работи! — възкликнал Абул Хасан. — Право казва пословицата: „Гост имаш — празни приказки имаш!“ Аз съм син на търговец, когото Аллах дари в излишък с много блага… — разказал му цялата си история и завършил с думите: — И живях така, докато тази вечер не се срещнах с тебе! Гощавал съм младо и старо, но нито веднъж не съм се срещал с такъв веселяк!

Харесали се на халифа думите му, неговото благоразумие и съобразителност и казал:

— Ти си извършил постъпка, достойна за разумен мъж, щом си спестил половината от парите си! Разбрал си, че не всички дни преминават еднакво, изоставил си глупостите и безпътния живот, тръгнал си по пътя на разума. Хвала на Аллаха, че поради глупост не си пръснал и втората половина на богатството си! За бога, твоето благоразумие ми харесва. За това наистина те чака награда, защото всеки ден виждаш в дома си хора с чуждестранни дрехи и се учиш от тях на ум и разум, които преди не си знаел! Те ти разказват за страните си и продължавайки пътя си, те прославят и ти благодарят за угощението!

— Май доста приказвахме и забравихме нашата Чудотворна! — възкликнал Абул Хасан. — Я ми я подай чашата!

— По-скоро пий и ми върни чашата! — отговорил халифът.

— Не съм срещал веселяк като тебе! За мене казват, че съм безпътен, но ти си още по-безпътен!

Двамата пак започнали да пият и се веселят до полунощ. Тогава халифът се престорил на изморен и рекъл:

— Дойде време да спим, Абул Хасан, но преди да сме легнали, да ти кажа, че искам утре да стана по-раничко, ти може би още ще спиш! Искам отсега да ти благодаря и да ти пожелая всичко най-добро. И аз, както и ти, цял живот съм живял в охолство. Сега ми се ще да ми кажеш нямаш ли някакво желание в душата си, което не можеш да осъществиш! Аз бих могъл в този град да направя много неща, които ти би поискал, но сам не би могъл да постигнеш! Какво да направя за тебе? За мен би било чест да изпълня твоето желание заради благодеянието към мен през тази нощ!

— Благодаря ти! — отговорил Абул Хасан. — Вярвам в искрената ти обич към мен, но аз не съм човек алчен, доволен съм от това, което ми е отредил Създателят! Нямам никакви желания! Както и да е, благодаря ти, че ме почете, че хапна от храната ми, влезе в дома ми, толкова беден за толкова висок гост! Аз ще ти кажа, гостенино, какво е желанието ми, макар че за изпълнението му е властен единствен Аллах! В нашата махала ми омръзна от четиримата пазачи на джамията! Ден не минава тези проклети старци да не се скарат с някого наоколо и да не го набият. И още — имаме си един имам в махленската джамия — проклет старец! Кажеш му: „Мир вам!“, а той: „Да ослепееш дано!“ Готов е да се скара със собствената си сянка и сам да си оскубе брадата! Пък и муцуната му е гадна, противна, сякаш маймунска мутра! По своите дела тези старци си приличат като капки вода, сякаш са овчи тор от една и съща купчина!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът се разсмял:

— И ти какво искаш да правиш с тези петима негодници?

— Моля Аллаха само за едно: да ми даде поне за ден да стана халиф вместо наместника на Аллаха, емира на правоверните Харун ар-Рашид!

— А ако станеш халиф, какво би направил?

— Ще възнаградя щедрите и великодушните, които като тебе оказват милост и благодеяние, после бих изпратил да ми доведат имама от махленската джамия и бих го натупал с четиристотин удара с камшик от слонска опашка, за да покажа на този проклетник как трябва да се държи! И още бих наградил и четиримата старци, пазачите, с по четиристотин удара и бих им наредил да не закачат хората и да не се бъркат, където не им е работа! Нека там си четат Корана, пък аз хляб ще им давам достатъчно!

Халифът останал доволен, тъй като той пожелал да стане халиф само за да раздаде справедливост на лоши хора.

— Абул Хасан! — казал той. — Ти разсъждаваш справедливо и правосъдно! Аллах може да ти дари това, което си пожелал! Възможно е емирът на правоверните, ако узнае, че искаш да станеш халиф, за да отмъстиш за обида, и от обич към справедливостта, да те остави да го заместваш за един ден! Аз ще му съобщя за желанието ти. Макар да съм мосулски търговец, познавам халифа и даже другаруваме!

— Ти сякаш се подиграваш над слабия ми ум! — разсмял се Абул Хасан. — Дори и да кажеш на халифа всичко, той само ще се присмее на моето малоумие! Но наистина, ако той разбере за тези хора, би им дал по заслуга!

— Пази боже, да се присмивам над такъв добър човек! — казал халифът. — И той не би ти се присмял, обратно — това би го позабавлявало! Но стига сме приказвали, че нощта вече мина!

— Ти си почти заспал! — казал Абул Хасан. — Но виж, в дамаджаната е останало още малко вино! Да я опразним и после да поспим! Но преди това искам да те помоля: утре, когато излизаш преди мене, затвори вратата след себе си!

— Дай на мен, аз да налея последните чаши! — халифът взел дамаджаната, налял си, изпил чашата, после я напълнил за Абул Хасан, пуснал в нея малко омайно биле, подал му я и рекъл: — Сега и аз малко да ти прислужвам! — Абул Хасан изпил чашата. Виното и омаята се объркали в главата му, той паднал на земята и заспал като мъртвец. Масрур вече стоял до халифа, който му казал: — Мятай го на гърба си и добре запомни тази къща, за да го върнеш обратно, когато ти наредя!

Излезли, но забравили вратата отворена. Халифът вкарал Абул Хасан в двореца и наредил на робините да го облекат в неговата нощница и да го сложат в неговата постеля. После събрал всички, които били при него на служба, и им казал:

— Утре си представете, че този човек съм аз, халифът, и го обслужвайте с почитта и уважението, което оказвате на мене. Всичко, което правите, когато ставам от постелята, правете и на него, сякаш той е халифът! — после изпратил да повикат везира му Джаафар, разказал му историята с Абул Хасан и рекъл: — Утре сутринта ела както обикновено в дивана с емирите и с царските първенци! Абул Хасан ще влезе, сякаш е халиф, а вие му оказвайте такива почести, каквито на мене! Съобщи за това на емирите и везирите! Нека всеки се преструва, че той — това съм лично аз! Правете всичко, каквото ви каже, пък ако ще да пръсне богатствата на цялата държава и да опразни хазната!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ПЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът извикал най-стария евнух, наредил и на него да проявява най-голяма почит към Абул Хасан, сякаш това е самият халиф, и добавил:

— Преди да го разбудите, събудете мене! Аз ще се скрия някъде, за да гледам какво ще прави!

После халифът си легнал. На сутринта евнухът го събудил. Станал той, измил си лицето и ръцете, помолил се, отишъл в стаята, където спял Абул Хасан, и се скрил в тайно ъгълче. Всички се събрали около Абул Хасан, наложниците седнали до главата му, евнусите застанали със скръстени ръце. Дали на Абул Хасан чаша с питие срещу омайно биле. Той повдигнал глава, полека-лека започнал да приотваря очи и видял, че лежи в копринена постеля, напълнена с щраусов пух, одеялото му — тъкано и обшито със златни нишки, а стаята му — сякаш е кътче от рая. Затъркал си очите, пак ги отворил и видял, че около него са се събрали неволници и наложници, в ръцете им — музикални инструменти, други черни неволници чакат неговата повеля, същото правят и евнусите. Загубил Абул Хасан ума и дума, започнал да се върти, главата му се объркала и той си помислил: „Сигурно спя! Така ще е — че какво друго може да бъде? Велики Аллах, какво е това? Какъв ти сън? Тези хора, дрехи и чалмата — всичко е халифско! И постелята е халифска! Ясно — станал съм халиф! Аз, Абул Хасан? Сигурно съм откачил! Ще ме затворят в лудницата! Ясно — всеки ден съм си повтарял, че искам да стана халиф, и ето че сега виждам такъв сън! Вчера разговарях за това с мосулския търговец и от приказките това ми се е присънило!“ Понечил отново да заспи, но главният евнух пристъпил към него и казал:

— О, емир на правоверните, вече е ден! Стани да се измиеш и да кажеш утринната си молитва!

— Каква е тази работа! — възкликнал Абул Хасан. — Спя или не спя? Да не кажат хората, че съм изгубил ума си!

Притворил очи, престорил се на заспал, но главният евнух пак го побутнал и казал:

— Не спи, о, емир на правоверните! Стани, измий се и кажи утринната си молитва! Слънцето вече изгрява, а твое величество няма навик да пропуща утринната си молитва!

— Всемогъщи Аллах! — възкликнал Абул Хасан. — Уж спя, но който спи, не вижда и не чува, а аз чувам, че някой ме вика!

Отворил очи и пак видял всички, които стояли и чакали, пак затъркал очи, огледал се, видял, че не сънува, засмял се, като се видял халиф. А халифът го гледал скришом и също се смеел. Неволниците, наложниците и евнусите пристъпили към него, поклонили му се, целунали земята пред него. Едни му засвирили на уд, други — на джанак, трети — на мизмар, всички му пожелали добро утро, поздравили го, както се поздравява халиф. Объркал се Абул Хасан, закрил очи с ръка и викнал:

— Какво става с мене! Господи, та това е халифският дворец! Че ти така съвсем ще откачиш, Абул Хасан! „Няма сила и воля освен у всемогъщия Аллах!“ — отново отворил очи, видял неволниците, всяка от които засенчвала с красотата си изгряващото слънце, и възкликнал: — Все пак — полудял ли съм, или онова, което виждам, си е самата истина!

И докато размислял, към него пристъпил главният евнух, поклонил му се, целунал земята пред него и рекъл:

— О, повелителю на правоверните! Твое величество няма обичай да спи до този час, ти нито за ден не си пропускал утринната си молитва! Вижда се, че тази нощ си страдал от безсъница, пък може и да не си се почувствал добре! Но време е вече да се открива диванът; сановниците чакат да отидеш там и да раздаваш присъди и повели!

Абул Хасан съвсем се разтреперил. Убедил се, че това не е сън, но не знаел какво да прави и говори. Навел се над евнуха и му пошепнал в ухото:

— Ти с кого говориш? Кого наричаш „емир на правоверните“? Че аз през живота си не съм те виждал!

— О, господарю! — отговорил евнухът. — Твое величество разговаря със своя роб не както обикновено! Ти сигурно искаш да ме изпиташ с такива думи! Че ти си моят повелител, емирът на правоверните, наместникът на Аллаха върху неговата земя, Харун ар-Рашид, петият от владетелите потомци на Абас, властител на земята от Машрика до Магриба, приемникът на пророка на Аллах, господарят на хора и джинове — Аллах да те благослови и възслави! А аз съм твоят слуга. Как мога да забравя своя господар, когато съм израснал под сянката на неговата милост! Надявам се да бъдеш снизходителен към мене! Сигурно някой подлец ти е нашепнал нещо лъжливо за мен и заради това твое величество ми говори така, сякаш не ме познава! Да не би да си видял някакъв лош сън, та така си изгубил покой?

Абул Хасан се разсмял, че паднал. Халифът, като чул неговия кикот, също се хванал за хълбоците от смях. Като се насмял, Абул Хасан се замислил и се обърнал към малкия слуга, който стоял до него:

— Ей, момче, кой съм аз?

— Господарю, ти си нашият повелител, емирът на правоверните, наместникът на пророка, владетел на суши и морета! — отговорил слугата.

— Лъжеш, проклетнико! — възкликнал Абул Хасан. — Макар че си малък, вече си лъжец и на всичко отгоре си по-черен от дъното на тенджера! — после привикал една от неволниците, протегнал й палеца си и наредил: — Ухапи ме за палеца, но по-силно, за да разбера бълнувам ли, или всичко е наяве!

Тя хванала пръста му, сложила го в устата си и впила зъби в него, а Абул Хасан изревал и викнал:

— Олеле! За бога, буден съм! Господарке на хубавиците, кажи ми кой съм, но без да ме лъжеш!

— Ти си нашият владетел, емирът на правоверните, повелителят на цялата земя от Машрика до Магриба! — отговорила тя.

— Господи! — възкликнал гуляйджията. — Абул Хасане, кой би могъл да помисли, че един ден ще станеш халиф! Ясно, прав е бил онзи, който е казал: „Какви ли не чудеса могат да станат между утрото и вечерта“.

— Владетелю наш, емир на правоверните, диванът отдавна се е събрал и те чака! — казал главният евнух.

Абул Хасан се надигнал, главният евнух подскочил, хванал го под мишниците, помогнал му да слезе от постелята, а всички в един глас завикали:

— Добро утро, о, емир на правоверните!

— Аллах, Аллах, как бързо се изменят нещата! — мърморел си объркано Абул Хасан. — Вчера бях Абул Хасан, днес станах емир на правоверните! Хубава е тази работа! И не бива да се чудим на онова, което е отсъдил Аллах!

Облекли Абул Хасан в халифските дрехи, измили му лицето, извели го от покоите и го довели до дивана. Там го предали на евнусите, а те го въвели в голямата зала, довели го до престола на халифа, повдигнали го и го сложили на него. А халифът бил дошъл преди това и приседнал на скришно местенце да погледа какво ще прави той. Видял, че гостът му тържествено седи на престола и се държи, сякаш наистина си е халиф. След известно време влязъл и везирът Джаафар, поклонил се дълбоко, пожелал му слава и вечно благоденствие и казал:

— О, емир на правоверните и дарител на блага! Аллах да погуби враговете ти и да ти дари победи над тях!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че при тези думи Абул Хасан се убедил, че наистина е станал халиф, и си помислил: „Помолих Аллах да ми дари власт за един ден, а той ми я дава за цял живот!“ После се обърнал към Джаафар:

— Кажи какво си намислил, Джаафар!

— О, емир на правоверните! — заговорил Джаафар. — Велможите стоят пред вратата и очакват от твое величество указание, какво трябва да изпълнят!

Абул Хасан наредил на старшия евнух да разреши на големците да влязат. Те се поклонили, целунали земята при нозете му, пожелали му дълъг живот и величие и рекли:

— О, емир на правоверните и наместник на бога, нека Аллах ти дари победи и погуби враговете ти!

Абул Хасан наредил да насядат и всеки седнал на място, отговарящо на сана му. Джаафар му доложил за всички близки, далечни и нужни дела, прочел му някои писма и послания по управлението на държавата. Абул Хасан забранявал и разрешавал, отнемал и награждавал като истински халиф, а Джаафар почтително стоял до него. После Абул Хасан се обърнал към валията, познал го и казал:

— Джаафар, аз имам една работа за валията и хората му! — валията бързо пристъпил напред и той му наредил: — Идете в еди-коя си махала, хванете там четиримата стари пазачи, после идете в тамошната, махленската джамия, хванете тамошния имам! На всеки ударете по четиристотин удара с бич от слонска опашка, качете всеки на камила, като държат камилите за опашките, и така ги прекарайте през града! Нека вестител върви пред тях и вика: „Ето най-малката награда на онзи, който се бърка в работи, които не го засягат, и сее клюки и свади между съседи!“ Когато ги опозорите, изгонете ги от града! Оставете ги в някоя джамия извън Багдад, нека хората си отдъхнат от злините им! После се върнете и ми разкажете!

Халифът се задавил от смях и си казал: „Този Абул Хасан не забрави за четиримата пазачи и имама! Той постъпи справедливо, те са си го заслужили!“

Абул Хасан продължавал да води държавните дела и да произнася присъди, когато валията се върнал, и той го запитал:

— Направи ли каквото ти заповядах?

— Да, емир на правоверните! — отговорил валията. — И като потвърждение ето свидетелство от жителите на махалата! Всички са щастливи от твоята повеля и желаят на твое величество вечна слава!

Валията измъкнал хартия, подал му я, той я прочел, познал онези, които я били подписали, и си помислил: „Ето онова, което желаеше, Абул Хасане, Аллах ти го дари!“ После наредил на Джаафар:

— Донеси кесия с петстотин динара, иди в същата махала, питай къде живее една стара жена на име Умм Абул Хасан. Синът й е известен из целия град. Дай й кесията!

Халифът се хванал за слабините от смях, а Джаафар начаса отнесъл на майката на Абул Хасан кесия с петстотин динара и казал:

— Емирът на правоверните ти праща тази кесия!

Майката взела кесията и много се зачудила, а везирът се върнал в дивана и рекъл:

— Изпълних повелята ти, о, емир на правоверните!

След малко главният евнух дал знак на везира, че е време да се закрие диванът. Сановниците веднага поискали разрешение и си тръгнали. На Абул Хасан му се прищяло да се отбие до онова място, където всеки ходи сам и никой не може да го замести, и по обичай му подали чехли, обшити със злато. Той не знаел какво да прави с тях, сложил ги на коленете си, но така го присвило, че изскочил бос с чехлите в ръка, а халифът така се разсмял, че паднал по гръб.

Абул Хасан си свършил работата, излязъл от онова място, слугите го отвели в покоите, където му приготвили обяд. Неволниците ударили по струните и запели. Когато Абул Хасан чул песните и видял колко са красиви неволниците, всяка от които можела да затъмни сияйното слънце, изгубил ума и дума и си помислил: „Как може да си помисля, че всичко, което виждам, е сън! И все пак как стана така, че вчера бях Абул Хасан, а днес станах халиф! Аллах, защити ме от този сън! Но нима всичко това е сън? Не мисля! Но нали за целия свят има само един халиф, пък аз виждам, че този халиф съм аз! Значи друг няма!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Накрая Абул Хасан изоставил тези мисли, седнал на трапезата и видял на нея златни тепсии с най-изискани блюда и богати гозби, а пред него — десетина неволници, коя от коя по-хубави. Заоглеждал се наляво-надясно, гледал себе си, пулел се пред нещата около себе си, сложил няколко неволници да седнат до него, а останалите стояли прави и размахвали златни ветрила. Нито една от седналите не хапвала нищо и той започнал да ги храни от ръка. Заразпитвал ги как се казват.

— Аз се казвам Даурат ал-Камр! — рекла едната.

— А аз Шамс ан-Нахар! — отговорила другата.

— Аз съм Суккария! — добавила третата.

— Малихат ал-Кад! — обадила се четвъртата.

— А аз съм Будур! — казала петата.

— Пък аз съм Насим ас-Сабах! — завършила шестата.

А халифът седял и гледал как Абул Хасан се отнася към неволниците. Когато видели, че Абул Хасан е свършил с яденето, викнали на главния евнух:

— Ей, ти, емирът на правоверните свърши с яденето!

Пристъпил главният евнух, хванал Абул Хасан за ръка, повдигнал го, сложил го да седне в креслото, донесъл тас и стомна и му измил ръцете. Една робиня държала стомната, друга носила кърпата, третата — кандилницата с алое и амбра. Завели го в друга стая и всичко в главата му се объркало — толкова била красива тя, подредена, разкрасена по стените с плетеници и постлана със скъпи копринени килими. Там той намерил много неволници, още по-красиви от онези, които бил видял, всяка държала в ръце някакъв музикален инструмент и когато той влязъл, всички като една се изправили и запели в един глас — а всяка можела с красотата си да превърне и най-вярващия в безбожник! Огледал се Абул Хасан и видял, че софрата е вече сложена, на нея — всякакви плодове, за каквито човек може да си помисли, и пречистено вино, чаши и ястия в златни съдини, украсени със скъпоценни камъни. Главният евнух наместил Абул Хасан, а той извикал неволниците, заразглеждал ги и умът му дотолкова се объркал, че сам не можел да разбере коя най-много му харесва. Започнал да си кусва от плодовете и ястията, една неволница хранел от ръка, на друга слагал право в устата.

Когато Абул Хасан свършил с яденето, въвели го в трета стая, още по-великолепна. Той все повече се чудел, особено когато и там видял неволници, още по-красиви от предишните. И в тази стая имало маса, на нея — съдини от чисто злато, пълни със сладости и прозрачни прецедени напитки.

После го въвели в четвърта стая, още по-разкошна. Слънцето вече клоняло към залез и той видял там три златни свещника, украсени със скъпоценни камъни, а в тях — камфорови свещи. И там имало неволници, всяка държала някакъв музикален инструмент и когато Абул Хасан влязъл, те се изправили, ударили по струните и запели песни. Абул Хасан видял пред себе си софра от чисто злато, басейн също от чисто злато, около него — чаши и всички пълни с прецедено вино. Зарадвал се той, развеселил се, приближил се до софрата, приседнал, като сложил неволниците около себе си, започнал да ги храни и кани и да ги разпитва как се казват.

— Аз се казвам Хабл ал-Лулу! — отговорила една от тях.

— Налей ми, Хабл ал-Лулу, чаша вино и аз ще пия за твое здраве! — възкликнал Абул Хасан.

Слушал халифът и примирал от смях. Неволницата послушно наляла чаша вино, почтително я подала на Абул Хасан, пък той й рекъл:

— Сега ще пия за твоето здраве, но искам и ти да си налееш и също да си пийнеш!

Когато Абул Хасан изпил чашата си, девойката я наляла за себе си, пила, взела уда и запяла. Абул Хасан започнал да подскача и му се струвало, че цялата стая подскача заедно с него, и не разбирал дали сънува, или всичко е наяве…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така Абул Хасан постъпил и с втората неволница, и с третата, после — с четвъртата и с всички останали, докато не минал край всички по реда им. А халифът го гледал и се смеел, особено когато виждал как той разговаря с неволниците и разпитва всяка за името й.

Когато Абул Хасан пийнал сам и напоил и неволниците, халифът пратил заповед на Хабл ал-Лулу да вземе чаша, да я напълни и да сипе в нея омайно биле. Тя изпълнила повелята му, подала чашата на Абул Хасан и му рекла:

— О, емир на правоверните, твоята неволница съчини днес хубава песен! Ще ми се твое величество да изпие тази чаша от моите ръце и аз ще ти изпея песента си!

Абул Хасан поднесъл чашата към устата си, а Хабл ал-Лулу взела уда и му изпяла следната песничка:

Човече! Колко нощи да не спя?

И колко дни тъгата да тая?

Иди и на любимия шепни,

че страшно дълги са без него мойте дни!

Абул Хасан изпаднал във възторг, надигнал чашата, изпил я и възкликнал:

— Пия тази чаша за твоите прекрасни очи!

И не успяло виното да стигне до корема му, когато заспал като убит.

Тогава халифът, който се превивал от смях, наредил на неволниците да съблекат халифските дрехи на Абул Хасан и да го облекат в дрехите, с които го били довели в двореца, изпратил да викнат роба Масрур и му казал:

— Качи го на гърба си, остави го на онова място, откъдето го взехме, и остави вратата отворена!

Масрур метнал Абул Хасан на раменете си, отнесъл го в дома му и го оставил там.

Много се зарадвал халифът за онова, което бил направил с Абул Хасан, отпуснала му се душата и той възкликнал:

— Утре той пак ще бъде Абул Хасан, но днес бе халиф и отмъсти на угнетителите си!

А Абул Хасан преспал цялата нощ, на сутринта се събудил, но очите му оставали здраво затворени от тежестта на омайното биле.

— Ей, Хабл ал-Лулу, ей, Наджмат ас-Субх, ей, Даурат ал-Камр! — повикал той. — Елате при мене, седнете до мене!

И така викал всяка от неволниците, докато майка му не дочула стоновете му. Станала тя, влязла при него и запитала:

— Какво става с тебе, синко? Сигурно бълнуваш!

Отворил Абул Хасан очи и видял пред себе си някаква старица.

— Проклетнице! — креснал той. — Коя си ти? Ей, палач, хвани тази старица и я обеси да не я виждат повече очите ми!

Затворил очи да не я вижда, а майка му рекла:

— Аллах да те пази! Какво става с тебе? Изглежда, вчера много си пил, че ти се привиждат такива кошмари! Синко Абул Хасан, нима си ме забравил? Аз съм твоята майка, жената, която те е родила! Що за палач викаш? Ставай, ей сега от джамията ще призоват за обедна молитва!

— Какви ги дрънкаш? — креснал Абул Хасан. — Какъв син съм ти аз, дъртачке? Ти ме наричаш Абул Хасан, а аз съм повелителят на правоверните, наместникът на Аллаха! Ей, Масрур! Я вземи тази старица и я удави в реката!

— Стига си крещял, сине! — зауспокоявала го майка му. — Ще чуят съседите и ще помислят, че бесове са се вселили в тебе!

Ядосал се Абул Хасан, викнал:

— В тебе са се вселили бесове, проклетнице! Казвам ти: не съм синът ти Абул Хасан, а повелителят на правоверните, пълномощникът на пророка, Аллах да го благослови и приветства!

— Синко! — възкликнала майката. — Какъв проклет бяс те е посетил през нощта? Спомени Всемилостивия, името на Аллах да те пази от капана, който ти е заложил шейтанът през нощта! Ти си моят син Абул Хасан, а аз съм старата ти майка! Отвори очи! Къде е дворецът, достоен за халифа? Тук си се родил ти, синко, тук си пораснал и от детските си години до сега не си напущал тази къща! Ела на себе си! Ако някой чуе думите ти, ще те запре в лудница като откачен!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан дошъл малко на себе си и отворил очи, огледал стаята си, погледнал себе си и казал:

— Права си, майко! Май че наистина съм Абул Хасан! Аллах да посрами шейтана!

Майката видяла, че Абул Хасан малко дошъл на себе си, и започнала весело да му бърбори:

— Помоли се на Всемилостивия, сине, благодари му, пък чуй да ти разкажа какво се случи вчера! Голяма история с имама и четиримата пазачи! — заразказвала тя. — Дойде валията, хвана ги, удари им по четиристотин удара със слонска опашка, после качи всеки на камила, прекара ги през града, а после ги изгони от портите му!

Още не била свършила думите си, когато Абул Хасан скочил, опулил й се и завикал:

— Как можеш още да твърдиш, че аз съм твоят син Абул Хасан! Аз съм емирът на правоверните, аз дадох на валията тази заповед! Сега още повече съм убеден, че не съм ти син! Бях щастлив, когато наказах тези мръсници и подлеци, а ти сега с думите си потвърждаваш, че аз съм емирът на правоверните и че валията е изпълнил това, което аз му наредих! Не ми казвай, че спя и сънувам!

Майката се объркала, не можела да разбере какво става с него, решила, че синът й е изгубил ума си, и рекла:

— Синко, чедо мое! Моли всевеликия Аллах за милост, дано той ти прости греха, който те е докарал до това нещастие! Моли го, нека ти върне разума и те върне в праведния път, чедо! Говориш така, сякаш бяс се е вселил в тебе! Опомни се, синко!

Но Абул Хасан не се успокоявал.

— Проклета старица! — възкликнал той. — Казвам ти, махай се от очите ми! Кълна се в Аллаха, аз съм емирът на правоверните! И ако още ми се мяркаш, ще стана и така ще те напердаша, че животът ти днес ще ти загорчее повече от смола!

Когато видяла, че той губи разум и продължава да твърди, че е халиф, майката на Абул Хасан заплакала, завайкала се.

— Аллах да те спаси от този бяс! Ти си ми умен! Какво стана, че си загуби и ум, и разум, мое разумно момче! Ах, ах, ах!…

Вместо да я съжали, Абул Хасан се разгневил още повече, грабнал тояга и започнал да я налага с нея, като повтарял:

— Хайде, проклета бабке, казвай кой съм аз? Абул Хасан съм бил, така ли, твоят син значи! Аллах да те погуби заедно със сина ти! Проклетнице, кой е този Абул Хасан?

— Чедо! — мълвяла майката. — Не може майка да забрави сина, когото е родила! Ти си моят син, ти си Абул Хасан! Как можеш да твърдиш, че си емирът на правоверните, когато това е Харун ар-Рашид, петият от потомците на Абас! Вчера той ми изпрати кесия с петстотин динара, да ни го пази Аллах завинаги!

Абул Хасан още повече се вбесил, гневът му прелял и той закрещял:

— Чернилка такава, проклетница! И ти пак смееш да твърдиш, че аз съм бил твоят син! Как може да не съм емир на правоверните! Че кой ти изпрати тази кесия? Аз ти я изпратих по моя везир Джаафар!

— Чедо, спомени името божие! — настоявала майката, но той започнал да сипе по нея удари и да повтаря:

— Как се казвам, а? Казвай, докато не съм те пребил до смърт! Емирът на правоверните Харун ар-Рашид, нали? Само не ми говори повече, че съм синът ти Абул Хасан!

Майката се убедила, че синът й е изгубил разума си и са го хванали бесовете. А той още по-силно я биел по гърба и крещял:

— Кажи, че аз съм емирът на правоверните, нищо повече!

Майката на Абул Хасан започнала да крещи и да вика хората и съседите, да дойдат и да я отърват от ръцете на сина й…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че съседите дошли, измъкнали майката от ръцете на сина й и завикали:

— Какво ти става бе, Абул Хасане? Ума си ли загуби? Страх пред бога ли нямаш? Че кой вдига ръка на майка си? Ти си син на почтени хора, как така посягаш на майка си, която така те обича!

Когато Абул Хасан видял, че всички съседи са се събрали и го ругаят с такива думи, той се обърнал към тях:

— Кои сте вие и кой е този Абул Хасан? С кого разговаряте сега? Аллах да ви погуби заедно с Абул Хасан!

— „Аллах е най-велик“! — възкликнали съседите. — Абул Хасане, нима си забравил своите съседи и приятели, с които си израснал, и тази жена, която те е родила и отгледала?

— „Свидетелствам, че няма бог освен Аллах“! — възкликнал Абул Хасан. — О, слепци, о, говеда такива! Така значи, аз съм се казвал Абул Хасан! Аз съм емирът на правоверните халиф Харун ар-Рашид! Ако още не сте разбрали това, ще ви покажа такива работи, че ще ви науча на ум и разум, развратници такива!

Съседите решили, че е полудял, хванали го, вързали му ръцете да не бие повече майка си, и изпратили да съобщят на началника на лудницата. Той веднага дошъл с хората си, които носели тояга, железни окови и волски въжета. Когато Абул Хасан ги видял, възкликнал:

— Нима Аллах ви позволява да правите това с вашия халиф? Нима посягате на емира на правоверните?

— Ние нищо не правим с емира на правоверните, а само с откачилия Абул Хасан! — отговорили те. — Нека той се откаже от безумствата си!

— Горко ви! — викнал Абул Хасан. — Кълна се, аз съм халифът, аз съм емирът на правоверните! Аллах да ви свести, хора, нима ослепяхте?

Началникът на лудницата се убедил в неговото безумие. Оковали ръцете и нозете му с железни окови и го отвели в лудницата. Щом стигнали там, началникът наредил да го бият. Били го с волски жили, докато потта му се превърнала в кръв, а той все викал:

— Хора, елате на себе си! Вие биете вашия халиф!

После Абул Халиф бил затворен в някаква килия вързан за верига, оставили го там и всеки ден му удряли по петдесет бича сутрин и вечер. Загубил Абул Хасан покой, така го измъчвали, че той не можел да легне на никоя страна. Но всеки път, като го питали „Кой си ти?“, той отговарял:

— Хора, нито бесове са ме обхванали, нито съм изгубил ума си! Аз думите си не меня: аз съм наместник на Аллаха и повелител на правоверните!

Продължавали да го бият, майка му всеки ден го молела да се вразуми, и да се откаже от думите си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят,. царю честити, че веднъж, когато майката дошла при сина си, го заварила в най-жалко състояние: тялото му било смачкано като кора хляб, кръв течала от хълбоците му, страшните мъки и липсата на покой го били превърнали в черна тояга. Заплакала тя, сълзите й затекли по бузите като вода в поток. Решила тя пак да провери дали той ще се вразуми и рекла:

— Как си, чедо мое, Абул Хасан?

А синът й, като чул, че тя го нарича Абул Хасан, едва не се спукал от яд и гняв и викнал:

— Махай се, трижди проклета, от очите ми! Аз съм емирът на правоверните!

Заскърбила още по-силно майката, заплакала още по-горчиво:

— Чедо мое любимо, престани да мислиш така! Може би си видял сън и си решил, че е истина. Как може да си бил емир на правоверните, пък да те затворят на това място при лудите и всеки ден да те измъчват? Съжали себе си, погледни тялото си, на него няма живо място без рани! Върни разума си, за да не умреш от мъченията!

Всеки ден тя идвала при Абул Хасан и му повтаряла такива думи, после се връщала тъжна, със сълзи по бузите, а Абул Хасан все си въобразявал как облича дрехите на халифа, как сяда на халифския престол, седи начело на дивана, а везири, емири и царски първенци стоят в очакване на заповедите му, спомнял си стаите, обкръжаващите го робини, наложници и слуги и останалите чудновати неща.

Но накрая след огромните мъки разумът му се върнал, той се замислил и си казал: „Ако онова, което казвам, бе истина, след като се събудих от сън, аз нямаше да съм облечен в дрехите на Абул Хасан. Не, щях да съм облечен в халифски дрехи! Сигурно тази старица говори истината, че е моя майка, пък аз съм Абул Хасан, синът й! Сигурно всичко това ми се е привидяло насън! Как може да съм емирът на правоверните Харун ар-Рашид, а да ме подложат на тези безжалостни изтезания? Но все пак аз съм заставен да отстъпя по принуда, не съм убеден в това! Истината може да се изясни само от едно — от случката с имама и четиримата махленски стражи!“

Извикал Абул Хасан стража, който трябвало да го пази, и го помолил да отиде и да викне началника си, за да си поговорят. Стражът отишъл, дошъл началникът и запитал:

— Какво искаш?

— Искам да запитам твое превъзходителство — заговорил Абул Хасан — за едно нещо, от което ще ми стане ясно дали съм халиф, или това съм го видял насън. Един ден преди да ме доведеш на това място, аз наредих на моя везир Джаафар да даде на една старица на име Умм Абул Хасан кесия с петстотин динара, а също така наредих на валията да натупа имама, който е в джамията, и четиримата старци, махленските стражи, с по четиристотин удара, после да ги прекара през града и да ги изгонят!

Когато началникът чул особено думите „аз наредих на моя везир Джаафар“, разбрал, че Абул Хасан си е на същия хал, и наредил на хората си да му ударят сто удара с волски жили. Набили човека така, че той загубил ума и дума от бой. След малко дошъл на себе си, заплакал, заговорил:

— Какво толкова съм направил на хората, че така ме измъчват? Защо ме свалиха и вече не съм халиф?

При тези думи началникът наредил пак да го бият. Ударили му още сто бича така, че костите му изпотрошили и той съвсем загубил здравето си. Тогава си помислил: „Слушай, момче, ще умреш! И да си бил халиф, покори се и се спаси!“

Ето че и майка му дошла да го навести и го заварила едва да диша от боя. Тя се разплакала, пристъпила към сина си, поздравила го, погледнала го дали е все както преди. Абул Хасан й отговорил на поздрава, тя се зарадвала, запитала го как се чувства, а той отговорил:

— Майчице, много ме е срам от тебе! Аз те бих и те оскърбих, никога по-рано такова нещо не съм правил! Моля те за прошка, а ти помоли и съседите да ми простят, че те унижих пред тях. Мамо, сигурно съм видял сън — Аллах да прокълне такива сънища и да прогони шейтана пред нас! Майчице, аз съм твоят син Абул Хасан! Но този сън, който ми се привидя… Кълна се в живота си, бях толкова уверен, че това е истина! Не знам… Всичко ми се обърка в главата, но онова, което е писано да стане — то непременно става! Сега ти казвам: Това е сън! Аз не съм емир на правоверните, а твоят син Абул Хасан, който винаги, и преди, и сега, е длъжен да те почита!

Огромна радост обхванала майката и тя заговорила:

— Синко, всевеликият Аллах чу молитвите ми и ти прати изцеление! Благодаря му, чедо, че те избави от капаните на шейтана! Онзи чуждоземен търговец, който нощува при тебе през нощта, когато ти се случи това… Нали ти му нареди, като излезе, да затвори вратата! А той си заминал и оставил вратата отворена! И ето че Иблис — Аллах да го посрами! — е влязъл при тебе и те е вкарал в беда! Нека Аллах го прокълне за нашите мъки!

— Майко! — заговорил Абул Хасан. — Ти си напълно права! Да, за бога, причината, че си загубих ума, е този търговец, който е оставил вратата отворена, макар че аз го посъветвах да я затвори, когато излиза! Но при нас в Багдад се знае: Иблис идва тъдява преди всичко от Мосул! И види ли, че нечия врата е отворена — хоп! — влиза в нея, за да донесе беда на хората в къщата, както донесе и на мене! Сега твърдо знам, че съм Абул Хасан, че ти си моята майка, че съм плът от твоята плът! Моля те, за бога, майчице, избави ме от тези мъчения! Ако до утре остана тук, ще умра и ти ще останеш без син!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Абул Хасан от радост едва не загубила ум. Тя веднага отишла при началника на лудницата и му казала, че нейният син е дошъл на себе си и се е избавил от лудостта. Началникът сам проверил Абул Хасан, разбрал, че той наистина си е възвърнал разума, пуснал го от лудницата, предал го на майка му, тя го взела и двамата се прибрали у дома. Там Абул Хасан поживял известно време, без да излиза навън, защото се срамувал и смущавал, а и трябвало да се поправи и да върне здравето си.

Минали няколко дни, стегнала се душата на Абул Хасан, омръзнало му от сутрин до вечер да седи сам у дома. Решил да възстанови предишния навик и всеки ден да кани при себе си по някой чужденец. Разтребил стаята, подредил плодове и цветя, приготвил изискани гозби, прецедил вино, подредил трапезата и излязъл да потърси сътрапезник чужденец, за да попируват двамата. Стигнал до градските порти, поседнал да изчака и по волята на съдбата се случило така, че през портата влязъл халифът, преоблечен, както му е обичаят. Когато го видял, Абул Хасан си помислил: „Правилно съм се опасявал — ето го проклетия търговец, който ме омагьоса!“ А халифът, щом го забелязал, пристъпил към него. Бил чувал, че Абул Хасан е откачил и че е в лудницата, знаел как го измъчвали, но нали обичал шегите и остроумието, пристъпил към него веднага щом го зърнал. Абул Хасан станал и понечил да се скрие, но халифът тръгнал след него и възкликнал:

— За бога, Абул Хасан, братко, ти ли си? Заклевам те във всевеликия Аллах, почакай, нека се поздравим и целунем, отдавна не съм те виждал, скъпи приятелю, кълна се в Аллаха, стана ми скучно за тебе!

Намръщил се Абул Хасан и възкликнал:

— Да, аз съм Абул Хасан, но защо съм ти нужен? Върви си по пътя! Не ми трябваш нито ти, нито поздравите ти!

— Скъпи мой, Абул Хасан! — заговорил халифът. — Ти си човек възпитан, пък толкова бързо си ме забравил! Ти ми оказа и благодеяние, винаги ще съм ти благодарен! Друг приятел ли си намери?

— Минавай и се махай! — изръмжал Абул Хасан. — Нито те познавам, нито ти искам да ме познаваш!

Халифът не се разсърдил, пък и знаел, че Абул Хасан е дал клетва да не угощава през живота си един и същ чужденец два пъти…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът заговорил на Абул Хасан:

— Скъпи мой, Абул Хасан! Не мислех, че веднага ще ме забравиш — нали се разделихме неотдавна! Но с тебе, мой приятел и сътрапезник, сигурно се е случило нещо, щом се криеш от мене и отричаш, че се познаваме! Аз предлагах на твоя милост — ако имаш някакво желание, нужда, която не успяваш да изпълниш — да ми направиш честта да ги изпълня! Нищо не пропуснах, а ти ме кориш и ругаеш!

— Я остави това „твоя милост“, „твоя милост“! — завикал Абул Хасан. — Никакви милости и благодеяния не си ми правил, няма между нас дружба, защото ти си син на греха! Ти позволи на хората да ме вържат и да ме затворят при лудите! Върви си по пътя, за бога, не ме ядосвай, не ме заставяй да си спомням какво ми се случи заради тебе!

— О, братко Абул Хасан, не мислех, че сърцето ти е толкова неблагодарно! — казал халифът. — Мислех те за добър човек, че дружбата ти е честна, а душата — откровена! Та нали се разделихме с добро! Моля те, бъди великодушен, нека и тази вечер се насладя на твоето приятелство, да се повеселим заедно! За бога, Абул Хасан, когато те виждам, забравям за грижите си! И щом Аллах ми оказа милост да те видя отново, бъди добър и ми позволи довечера пак да се насладя на твоята любезност! Каквото и да е било, дойдох сега от моя град само за да те видя, за нищо друго!

— Кълна се в Аллаха! — възкликнал Абул Хасан. — Малко ли ми бе онова, което ми се случи заради тебе, че и да те каня отново! Казано е: „Удряй по своя барабан и свири със своята свирка!“ Върви си по пътя! Стига ми, че заради тебе ме направиха веднъж на откачен. Не, втори път не ми се полудява!

— Скъпи мой, приятелю мой, братко, любими Абул Хасан! — заговорил халифът. — Не съм очаквал, че ще ме прогониш! Защо ме ругаеш с такива горчиви думи? Не мислех, че така ще се отнесеш с мене! За бога, разкажи ми какво ти се е случило! Ако наистина съм съгрешил, поне ми кажи в какво! Пък и заслужавам прошка! Знаеш, че те обичам и че ти желая всичко най-добро!

Чисто било сърцето на Абул Хасан, без всякакви задни мисли, затова той проявил дружелюбие и рекъл:

— Приятелю! Тъй като си чужденец, прощавам ти, седни тук до мене и ще ти разкажа какво ми се случи. Тогава ще разбереш дали наистина имам право да ти се сърдя или не! — и той разказал на халифа всичко, което му се било случило. А халифът не можел да сдържи смеха си. Тогава Абул Хасан му рекъл: — Не ти ли стига онова, което изтърпях заради тебе, та сега в лицето ми се смееш! Сигурно си мислиш, че се шегувам! Я ме виж на какъв хал съм, за да видиш колко истина има в думите ми и колко лошотии си ми сторил! — той оголил корема и бедрата си и показал на халифа следите от раните от побоите и мъченията.

Халифът разбрал, че е нанесъл вреда на този човек и че шегата, която си бил направил с него, му е донесла безброй беди. Той прегърнал Абул Хасан, целунал го и възкликнал:

— Хвала на Аллаха, Абул Хасан, че си останал здрав и жив! Не знаех, че това ще ти се случи заради отворената врата! Аллах да накаже Иблис, че ме накара да я забравя отворена! Да отидем в дома ти, скъпи мой, и ако Творецът ми даде власт, ще ти помогна да забравиш всички беди, които са ти се случили заради мене!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Абул Хасан видял как халифът го моли за прошка, той, макар че бил давал клетва да не гощава чуждоземец два пъти, отстъпил пред ласкавите му думи и му казал:

— Слушай, приятелю! Аз ще те угостя довечера, но при едно условие: на сутринта, когато излизаш, затвори вратата шейтанът да не се върне при мене и да не направи както предишния път!

— Бъди спокоен, Абул Хасан! — отговорил халифът. — Кълна се в Аллаха, от мене само добро ще видиш и ще забравиш всички беди, които си изтърпял заради мене!

— Аллах да умножи благата ти! — отговорил Абул Хасан. — Нищо не те моля, само затвори след себе си вратата! Но сега аз ти простих всичко, каквото направи с мене! С удоволствие тази вечер ще постоя с тебе, ще предложа на твоя милост месо, вино и хляб, само да не ме излъжеш сутринта и да оставиш вратата отворена!

Тръгнал си Абул Хасан към къщи, а преоблеченият като мосулски търговец халиф тръгнал след него. Масрур крачел подире им. Оказало се, че майката на Абул Хасан вече била донесла камфоровата свещ и я била запалила. Абул Хасан, халифът и робът Масрур влезли, Абул Хасан и халифът седнали и се заговорили, докато не сложили трапезата за вечеря. Яли те, докато се наситили. После майката на Абул Хасан прибрала трапезата и сложила плодове, сладкиши, шише с вино, чаши. Абул Хасан напълнил чаша, изпил я, напълнил я пак и я подал на халифа. Така те пили, докато виното не кипнало в главите им, Абул Хасан се поопил и когато халифът забелязал, че главата на приятеля му не е наред, запитал:

— Кажи ми, Абул Хасан, нима през целия си живот не си се влюбвал в някоя мома или жена?

— Кълна се в Аллаха, гостенино — отговорил Абул Хасан, — никога през живота си не съм мислил за жени! Само съм искал добре да похапна, да попийна и да се повеселя с добри хора, които, както и аз, обичат да се шегуват и не пропущат случай да опразнят някое шише! Ето я чашата, тя е моята възлюблена — пък каква полза въобще има от жените? Я да оставим този разговор, че ни пречи да обърнем внимание на виното!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан пак напълнил чашата, изпил я, напълнил я отново, подал я на халифа и рекъл:

— Вземи, пий, нека се повеселим с това шише!

— О, Абул Хасан — заговорил халифът. — В думите ми няма ни капка подигравка, това са неща от бога дадени! Мъжа все го дърпа към жената, а ако до него има хубаво момиче, му става по-приятно и по-весело! Заклевам те в живота си, кажи ми наистина никога ли не си обичал някоя жена!

— За бога, гостенино, няма да скрия от тебе! — казал Абул Хасан. — Когато с мене се случи онази работа и Иблис ме направи халиф, аз видях около себе си много наложници и сред тях една девойка, чиято хубост и красота вземат ума на всеки! Тя свиреше на уд и пееше така, че отне ума ми! Разбира се, всичко това са сънища, но ако тази девойка я има, бих се оженил за нея и бих сметнал, че съм достигнал висше благо! Само да бе чул гласа й, да бе видял лицето й, ти би полудял повече от мене! Ако все пак допуснем, че се намери такава, тя би била само в дома на халифа или у някой като Джаафар, везира му, или у някой царски сановник, който не знае броя на златото и среброто в ковчежетата си. А аз, загубеният гуляйджия, откъде да я взема? Затова пък си имам шишето. Хайде да оставим този разговор и най-добре ще е да му пийнем!

Абул Хасан напълнил чашата, изпил я, напълнил я отново, подал я на халифа и той му казал:

— За бога, мъчно ми е за тебе, приятелю Абул Хасан! Губиш си младостта, живееш си така, без млада жена и сигурно ще си умреш като дервиш!

— Гостенино! — отговорил Абул Хасан. — Най-добре е да се живее спокойно и безгрижно! Виждаш колко добре си живея и другарувам с това шише! Нима ще е по-добре, ако си взема жена, която няма да ми хареса или ще се окаже пакостна и с лош нрав? Тогава ще започна да се кая, но нищо вече няма да ми помогне!

Двамата пирували и разговаряли до полунощ, а когато забелязал, че на Абул Хасан му се доспало, халифът му казал:

— Ти си син на достойни хора и искаш да вземеш за жена хубава и благородна девойка! Но дай ми срок и ако е пожелал Аллах, ще те оженя по-добре, отколкото ти сам искаш! — той поел шишето с виното, напълнил чашата, сипал скришом в нея омайно биле и я подал на Абул Хасан: — Вземи, братко Абул Хасан, изпий тази чаша за здраве и в името на любовта към онази, която си видял насън и си обикнал! Нека Аллах да ти я изпрати и да живееш с нея цял живот в щастие и веселие!

— Щом така говориш — казал Абул Хасан, като взел чашата, — ще пия за нейно здраве, гостенино, защото аз, кълна се в живота си, много я обичам! От уважение към тебе ще пия за любовта си към нея!

Изпил Абул Хасан чашата и заспал като мъртъв. Халифът наредил на Масрур да го вземе на гръб, затворил вратата и тръгнали към двореца. Масрур го оставил в същата стая, където Абул Хасан бил, когато бил халиф. Халифът наредил да го съблекат, да го облекат в халифски одежди и да го сложат в постелята. Наредил на всички неволници и наложници, евнуси и слуги да обслужват Абул Хасан както предишния път, сякаш е халиф.

— Утре сутринта събуди първо мене, преди да правите каквото и да е, и преди да се събуди Абул Хасан! — наредил той на главния евнух…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на сутринта, когато зората зазорила, всички се приготвили да обслужват Абул Хасан. Главният евнух събудил халифа, а всички робини, наложници, евнуси и храненици се събрали при постелята на Абул Хасан. Насядали наоколо неволниците с музикалните инструменти и певиците с прекрасни гласове. Халифът се спотаил на скришно място, за да гледа какво ще прави Абул Хасан. След малко го поръсили с розова вода против омайното биле, той се събудил и кихнал. В същия миг засвирила музиката, запели певиците и Абул Хасан замръзнал, ококорил се и видял предишните неволници и наложници, всички стояли пред него с почит и уважение, готови да му служат. Познал ги, заоглеждал стаята, познал и нея. Въртял глава наляво-надясно, повтаряйки си: „Що за дивотия!“ Изкрещял от ужас и ухапал пръстите си така, че едва не ги откъснал, и възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния всевелик Аллах! Върнахме се към предишната история! Остава само да ме затворят пак при откачените! Защити ме, Господи, спаси ме от тази беда! Още не са зараснали раните от мъченията и побоите! Причина за всичко това е пак онзи проклет търговец — мосулецът! Обеща ми, проклетникът, да затвори вратата, но сигурно пак я е оставил отворена! Той иска да замъти главата ми, да смути разсъдъка ми! Три пъти бъди проклет, мосулецо! Идваш при мене в Багдад като търговец, а сам си шейтан, син на Иблис! Иблис идва в Багдад винаги само от Мосул, за да размъти разсъдъка на хората с проклетите си сънища! Аллах, накажи проклетия търговец, който ми гостува! Кълнеш се, о, най-долна твар, че ще затвориш вратата, а я оставяш отворена! Ти наистина си шейтан! Вчера ти ми се закле с името на Аллаха, че ще затвориш вратата, и не си я затворил! Вярно ми говори майка ми — всичко, което ми се случи в последно време, бе заради този най-проклет търговец!“

Слушал халифът как Абул Хасан говори сам на себе си, и се превивал от смях — нали точно това искал! А Абул Хасан пак се заоглеждал насам-натам, оглеждал тълпата от наложници, робини и слуги и видял сред тях именно девойката, за която бил разказал на халифа. Щом я зърнал, той призовал Аллах на помощ и възкликнал:

— „Няма сила и мощ освен у всевишния Аллах!“ Проклетнико, аз ще се скрия под завивката и ще остана там, докато не изчезнеш от очите ми! — покрил главата си със завивката и рекъл: — Този проклетник се е върнал при мене, защото виждам същото като предишния път! — после затворил очи и рекъл: — Аллах, на теб се уповавам в беда!

Но неволниците не го оставили на мира. Една от тях — на име Якутат ал-Калб — приседнала при възглавието му и му прошепнала:

— Владетелю наш, емир на правоверните, наместник на бога на световете, не спи повече, късно стана! Стани, измий се и се помоли, както ти е обичаят!

— Лъжеш, проклетнице! — креснал Абул Хасан. — Моето име не е емир на правоверните, моето име е Абул Хасан и аз не съм халиф! Уповавам се на всевишния Аллах за помощ против тебе, шейтан! Аз съм Абул Хасан! Ти искаш пак да ме пратиш в лудницата!

А халифът се смеел така, че едва не паднал в несвяст. Абул Хасан надигнал глава и видял неволницата Якутат ал-Калб, тя повторила предишната песен със същите думи и рекла:

— О, емир на правоверните, застави се да станеш, че слънцето се вдигна високо!

— Ти кого наричаш емир на правоверните? — запитал Абул Хасан.

— Твое величество е емир на правоверните! — отговорила тя. — Аз съм твоята неволница Якутат ал-Калб и мое задължение е да те вдигам от сън!

— За бога, красавица на красавиците, кажи ми кого наричаш емир на правоверните? — запитал Абул Хасан.

— Аз наричам емир на правоверните твое величество — отговорила неволницата, — защото ти си наместник на пратеника на Аллаха, Аллах да го благослови и приветства, владетеля на света от Машрика до Магриба и защитник на мюсюлманите!

— Сигурен съм, че грешиш! — възкликнал Абул Хасан.

— Опомни се, емир на правоверните! — възкликнала неволницата. — Кой освен тебе може да е халиф?

— Помогни ми, боже! — викнал Абул Хасан. — Аз се казвам Абул Хасан и не съм емир на правоверните!

— О, наместник на Аллаха, ти сигурно бълнуваш или се шегуваш, за да ни се надсмееш! — рекла неволницата. — Отвори очи и виж твоите роби, неволници и наложници! Снощи сънят те събори в тази стая, ти заспа и ние не искахме да те вдигаме и да те тревожим, като те местим в постелята ти! Решихме да преспим до коленете ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че накрая Абул Хасан отворил очи и извикал на Якутат ал-Калб:

— Ти си лъжкиня! Всичко това не е истина! Виждам и познавам себе си, аз съм Абул Хасан, не съм нито халиф, нито емир на правоверните!

— Кой е този Абул Хасан? — запитала неволницата. — Ти бълнуваш! Ти си емирът на правоверните Харун ар-Рашид, наместникът на Аллаха!

Абул Хасан пак започнал да си търка очите, умът му се объркал, не знаел какво да мисли. Обаче все пак решил, че това не е истина, а капан от шейтана.

А халифът гледал, слушал и се превивал от смях.

Абул Хасан затворил очи и се престорил на заспал, а Якутат ал-Калб му рекла:

— О, емир на правоверните, ние изпълнихме задължението си. Обаче диванът е пълен с везири, емири и царски сановници, всички чакат твое величество да каже волята си по държавните дела! Никой не може да заеме мястото на емира на правоверните!

Така неволницата заставила Абул Хасан да се изправи. Той поискал да поговори, да поразпита, но музиката и песните били толкова гръмки, че никой не чувал думите му. Той повикал с пръст Хабл ал-Лулу и Наджмат ас-Субх, защото седели почти до него, те се навели и той запитал:

— За бога, не лъжете и ми кажете истината! Кой съм аз?

— О, емир на правоверните, ти явно ни се присмиваш с такъв въпрос! — отговорила Наджмат ас-Субх. — Нима твое величество не знае, че е емир на правоверните? Ако не ни се присмиваш, като говориш така, значи виждаш сън, защото тази нощ спа по-дълго от обикновено! Не, не, сигурно ни се присмиваш! Спомни си, че вчера, когато влезе в дивана, ти нареди на валията да помъчи имама и четиримата старци пазачи в някаква махала! Ти нареди на своя везир Джаафар да вземе и кесия с петстотин динара и да ги даде на някаква старица на име Умм Абул Хасан в тази махала! А ти забрави ли как снощи седна, как ни сложи до себе си, как пи вино от ръцете ни, как ни напои всичките, а после заспа в тази стая. За целия си живот ти не си спал такъв дълбок сън! Виж, нямаш сили дори да отвориш очи!

Дошъл и главният евнух и казал:

— О, емир на правоверните, ако наместникът на Аллаха благоволи, дошло е време за молитва!

А Абул Хасан само клател глава, мислел на глас и говорел:

— Да, да, прави сте, аз съм емирът на правоверните! А, не, моля, за бога, вече не ми се ходи в лудницата!… Да, господине, прав си, аз съм емирът на правоверните!… Кълна се в Аллаха, това са си измислици! Аз си зная кой съм, а вие ме мамите! Сега вие пак искате да ме подлудите както преди! Вие сте лъжци и измамници! Мъчно ми е за вас, как можете да правите това с такава благородна външност, с такава хубост и красота! Ако бяхте чули и видели какво ми се случи тогава, как ме оскърбяваха и ругаеха, нямаше сега да постъпвате така с мене!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Наджмат ас-Субх казала на Абул Хасан:

— Кълна се в Аллаха, о, емир на правоверните, че ти от вчера не си излизал от тук, а заспа дълбоко и това те е заставило да виждаш подобни сънища! От вчера не си излизал от покоите си!

Абул Хасан се смутил, замислил се. Той вече не знаел на кое да вярва. Изправил се, оголил тялото си, видял белезите от побоищата и възкликнал:

— Гледайте, божи твари! Вие казвате: „Това ти се е случило насън!“ Не, аз не съм емир на правоверните, аз съм Абул Хасан! Ето белезите от мъченията в лудницата, те още ме болят! Затова не ми се сърдете, като казвам, че лъжете! А ако това ми се е случило насън, то е било чудо на чудесата, защото аз много добре си го знам, че бе наяве! — после викнал на момчето слуга, което стояло до него: — Ухапи ме за ухото, но по-силничко, та да видя спя ли, или бодърствам!

Момчето налапало ухото му в зъбите си и така го стиснало, че от силната болка Абул Хасан изкрещял така, че всички в двореца чули крясъка му. Неволниците ударили по струните и запели. Абул Хасан съвсем загубил ума и дума, ударил по халифската чалма на главата си, смъкнал я, съблякъл халифските дрехи и като останал по една долна риза и по бели гащи, скочил да поиграе с Наджмат ас-Субх, Якутат ал-Калб и Хабл ал-Лулу, които много харесал.

Когато видял какво прави Абул Хасан, халифът се разсмял, приповдигнал завесата да види отново Абул Хасан, но се изплашил да не би от толкова смях да му стане нещо, показал глава иззад завесата и викнал на Абул Хасан, като не преставал да се смее:

— Ей, Абул Хасан, Абул Хасан, ще ме умориш от смях!

Когато чули гласа на халифа, неволниците спрели да пеят и свирят, замълчали и послушно сложили ръце на гърди. Абул Хасан също замълчал, за да чуе чий е този глас. Обърнал се и видял халифа. Начаса проумял кой стои пред него, че именно той, преоблечен като мосулски търговец, е прекарал две нощи в дома му. Разбрал, че не спи, че всичко, което му се е случило, си е чиста истина, че това не е сън, а халифски измислици. Обърнал се сърдито към халифа и рекъл:

— Така значи, мосулският търговец! Сега ми казваш, че съм искал да те уморя от смях! Но нали ти си виновен за това, че вдигнах ръка срещу майка си, и ако не бяха съседите, тя можеше и да не е между живите! Ти си виновен, че ме затвориха в лудницата и ме измъчваха без жал, така че и сега усещам болката! Ти и днес пожела пак да изпитам същите мъчения! Направи ме на луд и стори така, че да се изпокарам със съседите си и напълно да се опозоря!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът седнал до Абул Хасан и казал:

— Да, Абул Хасан, ти казваш истината! Аз ти причиних тези нещастия, но призовавайки за свидетел всевишния Аллах, аз ще те възнаградя така, че всичко ще забравиш! — и той наредил да му дадат богати дрехи, подходящи на неговото достойнство, наредил на неволниците да го облекат, после рекъл: — Абул Хасан, искай от мене каквото щеш!

— О, емир на правоверните! — казал Абул Хасан. — Заклевам те пред всевеликия Аллах, кажи ми с какво съм съгрешил пред тебе, че ми развали разума и ми обърка главата? Кажи ми защо ме обърка да не знам кой съм — един ден халиф, един месец луд, два дена Абул Хасан!

Засмял се халифът на думите му и отговорил:

— Абул Хасан, аз имам навик от време на време да се преобличам и да се разхождам, особено нощем, да видя как върви животът в Багдад, какви ги вършат шейховете из махалите, как живеят хората из покрайнините. Онзи ден те срещнах при градските порти и ти ме покани да вечерям в твоя дом! Там аз те запитах какво би пожелал, а ти ми отговори, че искаш да станеш халиф за един ден, не повече, за да отмъстиш на имама и на четиримата пазачи в махалата. Реших, че причината е справедлива, и се съгласих да се позабавлявам, като ти даря онова, което молиш. По случайност носех със себе си омайно биле, сипах ти го в чашата, ти го изпи и заспа. По моя воля Масрур те доведе тук. Ти преживя цял ден като халиф, отмъсти на враговете си, неволницата те приспа с друго омайно биле, ти заспа, робът те отнесе обратно и аз му наредих да остави вратата отворена! Когато минах край тебе втори път и те поздравих, ти ми разказа какво ти се е случило, аз се натъжих, особено като видях по тялото ти белезите от побоищата, затуй реших да те възнаградя. Сега моля те, Абул Хасан, поискай каквото ти е на сърце!

— О, емир на правоверните! — заговорил Абул Хасан. — Кълна се пред твоя милост, всичко, което ми се случи, колкото и непоносимо да бе, вече е забравено, щом вече знам, че нашият владетел, емирът на правоверните, го е направил, за да се посмее с мене и да му се отпусне душата! Колкото до даровете, богатството и алчността винаги са ми били чужди, но щом твое величество милостиво ми разреши да моля всичко, което ми се иска, аз не желая пари и богатства, искам само да бъда близо до нашия владетел, емира на правоверните, да му служа и да бъда постоянен негов сътрапезник. Това са ми желанията!

— Кълна се във всевишния Аллах — възкликнал Харун ар-Рашид, — щом само това е молбата ти, ти се издигна в очите ми и сега те обичам повече, отколкото преди! — той наредил да се отдели в двореца стая за Абул Хасан, постлана с копринени килими и атлазени покривки. А за разходите му халифът му рекъл: — Слушай, Абул Хасан, искам да ти определя плата, но не искам да ти я дава хазнадарят. Не, ще ти ги давам сам, от моята ръка, както баща дава на сина си!

Абул Хасан целунал земята пред нозете му и пожелал на халифа дълъг живот и вечна слава. После отишъл при майка си, разказал й всичко, което му се било случило, обяснил й, че това не е било нито сън, нито бълнуване, нито Иблис, а че всичко наистина се било случило. Събрали се и съседите, той им разказал как е било, че всичко това му е разказал лично халифът, и накрая рекъл:

— Виждате, че съм говорил истината, а вие ме сметнахте за луд и толкова ме измъчвахте! Голям грях извършихте над мене!

И тръгнал сред хората разказът за Абул Хасан, как станал халиф за един ден. А той се върнал в двореца и заживял край халифа. Емирът на правоверните много го обикнал, защото бил весел човек и шегаджия и можел да развесели дори скала…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че любовта и щедростта на халифа към Абул Хасан растели ден след ден. Той започнал да го взема на всичките си срещи. Дори когато отивал при госпожа Зубейда, неговата братовчедка и съпруга, пращал да го викнат. Разказал на жена си Зубейда всичко, което се било случило с Абул Хасан, а тя много се смяла. Един ден казала на халифа:

— О, емир на правоверните, виждам, че не се грижиш достатъчно за Абул Хасан! Всеки път, като дойде при мене, той не откъсва поглед от моята неволница Наджмат ас-Субх. Струва ми се, че й е отдал сърцето си и иска да се ожени за нея!

— Възможно е да не си твърде далеч от истината! — казал халифът. — И той има право, защото аз му обещах да му дам за жена тази или всяка друга девойка, която си е харесал през нощта на своето халифство. Обещах онази, която му е на сърцето, и трябва непременно да изпълня обещанието си. Но ти бе така добра, че ми напомни — трябва да го оженим! Щом казваш, че си е харесал Наджмат ас-Субх, непременно ще го оженя за нея! Но трябва да сме сигурни, че точно тя му е на сърцето, а също и дали и нея я влече към него!

Този разговор станал в присъствието на Абул Хасан, който го чул целия, и когато халифът свършил, той се изправил, поклонил се, целунал земята пред халифа и съпругата му, поблагодарил им за голямата милост и рекъл:

— Щом емирът на правоверните ми оказва милост и госпожа Зубейда ми отстъпва неволницата си Наджмат ас-Субх, ще кажа, че я обичам от цяло сърце, но не знам дали и нея я влече към мене!

Изпратили да доведат девойката и я запитали харесва ли Абул Хасан. Пък тя не отговорила, само се усмихнала, засмяла се и лицето й така пламнало от срам, че станало алено като кръв и халифът и госпожата разбрали, че Абул Хасан й харесва. Тогава халифът наредил да се готвят за сватба.

Така и направили. Вдигнала се в двореца голяма сватба. Госпожа Зубейда щедро надарила Наджмат ас-Субх, дала й много злато и скъпоценности. А халифът натоварил Абул Хасан с купища пари. Събрали се прислужничките, взели Наджмат ас-Субх, украсили я и я отвели при ложето на Абул Хасан с пищно шествие, с песни, музика и танци. После Абул Хасан влязъл при съпругата си, отнел моминството й, а тя била много щастлива. Заживели двамата заедно от хубаво по-хубаво, весели и доволни. Когато хапвала с мъжа си, Наджмат ас-Субх вземала уда и пеела. Двамата толкова се обичали, че едва не политвали от щастие, като се гледали един друг…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан и Наджмат ас-Субх живели в доволство известно време, но и правели големи разходи, без да мислят за последствията, докато един ден парите им свършили. Останали с празни ръце, без нито един дирхам. Абул Хасан си спомнил думите на халифа: „Ще вземаш парите си от ръцете ми!“ Решил отначало да отиде и да го помоли за малко пари, но после се замислил и си казал: „Ами ако халифът си спомни колко ми е дал, нали ще му стане мъчно заради моето прахосничество!“ Побоял се Абул Хасан, досрамяло го да отиде при халифа и да го помоли. И Наджмат ас-Субх се притеснила и я било срам да помоли нещо от госпожа Зубейда. Тогава Абул Хасан й казал:

— Звездичке моя, нито аз мога да помоля халифа за пари, нито пък ти да се обърнеш към госпожа Зубейда. Вярно е, че халифът ми казваше: „Идвай всеки път, когато ти дотрябват пари, моли мене, а не хазнадаря!“ Но аз се боя, срам ме е да не си помисли: „Толкова пари му дадох и за късо време той е успял да ги похарчи!“

— И аз си помислих същото — казала Наджмат ас-Субх. — Боя се, че ако отида при госпожа Зубейда, тя ще каже: „Нима успя да пръснеш всичко, което ти дадох?“

— Слушай! — заговорил Абул Хасан. — Щом ни е трудно да ги молим, аз измислих една нелоша хитрина, една забавна шегичка, която ще ни помогне да получим пари от тях без срам и смущение! Но ти трябва да ми помогнеш да свърша тази работа!

— Винаги съм на твоите услуги, Абул Хасан! — възкликнала невестата. — Пази боже, да не те послушам за нещо!

— Много добре! — възкликнал Абул Хасан. — Виж каква шега съм измислил! Умри отначало ти, после и аз ще умра, всеки ще си умира по реда по смешен и забавен начин. Такава игричка ще развесели халифа и госпожа Зубейда и ще ни донесе пари!

— Слушай, Абул Хасан — възразила Наджмат ас-Субх. — Аз ти се подчинявам във всичко, но чак пък смърт — това е невъзможно! Щом искаш да умираш, умирай си, макар че на мен ще ми бъде много мъчно, но на мен не ми се мре!

— Твоят ум е женски, а на вас жените все нещо ви липсва в ума! — възкликнал Абул Хасан. — Затова не ти връзвам кусур! Горко ти! Какво помисли — че наистина ще умираме? Да не смяташ, че ще искам да се самоубиваме? Хитростта, която измислих, е друга! Слушай да ти кажа как ще скалъпя тази голяма шега и забавна хитрост!

— Щом е игра, в която няма смърт, аз съм на услугите ти! — рекла тя. — Не мисли, че съм се отказала да умирам, защото смятам себе си за по-добра от тебе! Пази боже! Но животът е скъп и ми домъчня, като чух, че искаш да умираш!

— Няма нужда от много приказки! — разпоредил се Абул Хасан. — Ще ти кажа какво мисля да направя! Аз ще легна тук, посред стаята, ти донеси голяма завивка, увий ме в нея, покрий ми лицето с кърпа и ме обърни към киблата, сякаш съм умрял. Като свършиш тази работа, облечи си някаква стара кърпена дреха, иди с плач при госпожа Зубейда, удряй се по лицето, късай си дрехите, кажи й, че съм умрял. Като чуе това, тя ще ти даде много пари за погребението и парче златоткан плат, за да го постелят на носилката с тялото ми. Тогава ние ще имаме парички, а ти ще имаш и прекрасна дреха вместо старата, която ще си разкъсала!

— За бога, много хитро си го измислил! — възкликнала Наджмат ас-Субх…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абул Хасан се проснал посред стаята и се престорил на умрял. Наджмат ас-Субх го увила в постелката и направила онова, което той й повелил. После облякла траурни дрехи, разпуснала косите си, заразкъсвала дрехите си, заплакала и се завайкала. Така отишла при госпожа Зубейда. Когато видяла хала й, господарката й възкликнала:

— О, мъко моя, Наджмат ас-Субх! Какво се е случило?

— Горко ми, господарке, горко ми! — завикала Наджмат ас-Субх. — Ах, Абул Хасан, любими мой! Току-що ти се радвах, а ти умря и ме остави сама, нещастница! — и тя пак заплакала и заридала.

Зубейда много се натъжила, заоплаквала Абул Хасан, започнала да утешава Наджмат ас-Субх и да й говори:

— Дъще, от плач полза няма! Който е умрял, вече няма да се върне! За бога, така ми е тежко, ти не успя да му се нарадваш! А какъв добър човек беше — простодушен, забавен, веселяк, шегаджия! И за тебе пък ми е особено мъчно! Ти, нещастнице, не успя да му се насладиш изцяло! Но, дъще, каквото е отсъдено и писано, от него не можеш с никаква хитрост избяга! Стига си плакала!

И госпожа Зубейда се разпоредила на хазнадарката да даде на Наджмат ас-Субх хиляда златни динара за погребението на Абул Хасан и парче скъп копринен плат да покрият носилката. Наджмат ас-Субх взела парите и плата и си тръгнала. Върнала се при мъжа си и му разказала всичко. Изправил се Абул Хасан от доволен по-доволен и казал:

— Сега е твой ред! Лягай като мене и се престори на умряла!

Легнала Наджмат ас-Субх, Абул Хасан я увил с покривалото, обърнал й лицето към киблата и я нагласил така, сякаш е умряла, после взел една кърпичка и се запътил към халифа. По това време при него бил везирът Джаафар. Когато Абул Хасан влязъл с плач и рев, като се удрял по лицето, с разкъсани още преди това дрехи, халифът се зачудил на хала му и запитал:

— Какво е станало, Абул Хасан?

— О, емир на правоверните! — отговорил Абул Хасан. — Може ли да се случи нещо по-лошо, отколкото ми се случи? Нека твоят живот да бъде дълъг, предълъг, а не като на Наджмат ас-Субх, емир на правоверните! Ах, Наджмат ас-Субх, душице моя, не можах аз да се насладя до насита на щастието с тебе! Не, не знам какво й стана, емир на правоверните, та ей сега се гътна и умря!

И той пак заплакал. А халифът много се натъжил от тази новина, започнал да го утешава, везирът Джаафар — след него:

— Няма полза, Абул Хасан, да тъжиш и да се печалиш! Няма съмнение — който е умрял, няма да се върне! Така било отсъдено и писано, не можеш да избегнеш онова, което е речено в книгата на съдбата! Абе да не си й направил нещо, което не бива? Но ти си добро момче, не вярвам да си й сторил такова нещо!

— О, емир на правоверните! — възкликнал Абул Хасан. — Кълна се в живота си! Ти знаеш, че тя ми бе по-скъпа и от очите не само заради своята хубост, знания, благоразумие и ум, но и защото бе най-милата неволница на госпожа Зубейда, а и ти, емир на правоверните, много я обичаше! Кълна ти се, че я пазех повече от очите си!

Халифът наредил да му дадат кесия с хиляда златни динара, за да може да устрои тържествено погребение на жена си, дал му още хиляда динара за утешение и парче златоткан копринен плат, за да загърне покойницата. Абул Хасан целунал земята пред халифа, възхвалил го, взел парите и плата и се върнал радостен вкъщи. Там той разказал на младата си съпруга Наджмат ас-Субх за станалото и възкликнал:

— Виждаш ли колко съм хитър! Но, Наджмат ас-Субх, нашата игричка още не е свършила! Чакай да видиш какво още ще ти покажа!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Абул Хасан излязъл, халифът се обърнал към везира си Джаафар и рекъл:

— Джаафар, Зубейда обичаше неволницата си Наджмат ас-Субх и сега, като е узнала за смъртта й, сигурно плаче и ридае! Затова трябва да отидем при нея и да я утешим. Ела с мене да й поговорим! Ти ще кажеш нещо, аз ще кажа нещо, пък дано да разтопим тъгата й! Иди и разпусни дивана! Кажи им: „Халифът си има работа в двореца и днес диван няма да има!“

Отишъл везирът, разпуснал дивана и се върнал. Халифът пратил слугата си Масрур да види къде е госпожа Зубейда, после заедно с везира Джаафар влязъл в покоите й. Видял, че тя седи натъжена и сълзи текат по бузите й.

— Госпожо Зубейда! — заговорил той. — Знам защо си се натъжила, и затова дойдох при тебе с везира Джаафар да те утешим. За бога, много ми е мъчно за тебе, защото ти обичаше това момиче Наджмат ас-Субх и тя ти бе по-скъпа от всяка друга неволница. А тя, Аллах да я прости, бе любимка на всички! А още и на мен ми е мъчно за нещастния Абул Хасан, който не успя да й се нарадва до насита! Той плаче за нея като малко дете, току-що дойде при мене, ридаеше от тъжен по-тъжен. Няма полза, Зубейда, от плач и мъка! Който е умрял, умрял. Тая чаша всички ще я изпият! От онова, което ти е писано, не можеш да избягаш и ние няма да избягаме от смъртта!

Госпожа Зубейда чула тези думи на халифа, благодарила за любезните думи, но речта му я учудила и тя рекла:

— О, емир на правоверните, твоите думи съвсем ме объркаха! Но ти каза за моята неволница „Аллах да я прости“, сякаш е умряла и ти скърбиш заради мъката ми по нея! А аз тъжа за Абул Хасан, тъй като ти много го обичаше — нали ти ме запозна с него! А той, нещастният, Аллах да го прости, бе добър, весел и забавен човек, ние толкова време сме се забавлявали и развеселявали с него, неговите шеги отпускаха сърцата ни. Знам ти как обичаше Абул Хасан, и си казах: „Сигурно емирът на правоверните сега седи и тъжи за него!“ Нека животът ти бъде вечен, емир на правоверните, но не моята наложница е умряла! Сигурно твое величество нещо греши, когато казва, че е умряла моята неволница, а всъщност работата е точно обратната — умрял е Абул Хасан!

Когато чул тези думи, емирът на правоверните, макар и да бил тъжен, се разсмял.

— О, емир на правоверните! — възкликнала Зубейда. — Значи си дошъл да ми се подиграваш! Защото, кълна се във всевеликия Аллах, умрял е наистина Абул Хасан!

— Казано е в пословицата: „Женският ум е мъничък!“ — възкликнал на свой ред халифът. — Какво ще кажеш, Джаафар? Не видя ли ти с очите си, че Абул Хасан дойде при мене, като плачеше, и когато го запитахме за причината, той отговори: „Моята жена Наджмат ас-Субх умря!“

— Така е! — отговорил Джаафар, а халифът продължил:

— Не си права, Зубейда! Твоята неволница е умряла, а не Абул Хасан! Той току-що дойде при мене, аз му дадох хиляда динара и парче коприна, за да увие покойницата! Ти трябва да плачеш за своята неволница, която е умряла, защото много я обичаше и защото си я възпитавала като родна дъщеря! А Абул Хасан — не плачи за него, той си е жив и здрав!

— О, емир на правоверните! — рекла Зубейда. — Виждам, че продължаваш да се шегуваш! Ти много добре знаеш, че оплаквам именно Абул Хасан! Той си заслужава да плачем за него, защото ни забавляваше, веселеше сърцата ни и неговото присъствие ни беше приятно!

— Зубейда! — възкликнал халифът. — Кълна се в живота ти — а ти знаеш колко ми е скъп той!, — не Абул Хасан е умрял! Не се шегувам, истината ти казвам — починала е твоята неволница Наджмат ас-Субх!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че госпожа Зубейда много се обидила на халифа заради приказките му и рекла:

— Кълна се във всевеликия Аллах, о, емир на правоверните, че не моята неволница Наджмат ас-Субх е умряла! Ако ти бе малко позакъснял и не бе дошъл при мене, аз самата щях да ти пратя някой да те утешава за смъртта на Абул Хасан! Той е умрял, а моята неволница е жива! Наджмат ас-Субх току-що бе при мене! Тя дойде тъжна, косите й бяха разпуснати, падаха на раменете й, бе облечена в траурни дрехи заради смъртта на мъжа си Абул Хасан! Дадох й кесия с хиляда динара за утешение и достойно погребение на мъжа й! И тъгата, която си забелязал по лицето ми, бе за Абул Хасан!

Обидил се халифът и викнал:

— Драга Зубейда, друг път не си се инатила така и не си ме обвинявала в лъжа! Аз пък наистина ти казвам, че Абул Хасан току-що излезе от мене! И Джаафар беше там! Пък ти ми казваш, че бил умрял!

— Нека твое величество да не си въобразява, че ще повярвам в приказките му, че моята неволница Наджмат ас-Субх е умряла! — викнала и госпожа Зубейда. — Обратно, кълна се в Аллаха, всевишния и всевеликия, че е умрял Абул Хасан! Аллах да пази неволницата ми! Защо искаш да я умориш насила?

Още повече се разгневил халифът, викнал слугата си Масрур и му наредил:

— Иди в стаите на Абул Хасан и научи кой от двамата е умрял — той или Наджмат ас-Субх! Аз твърдо знам, че е умряла неволницата, но нека и госпожа Зубейда се увери и престане да се инати!

— Защото със сигурност знам, че е умрял Абул Хасан! — настояла на своето госпожа Зубейда.

— Ако думите ти са истина, ще ти дам всичко, което поискаш, пък ако ще и половината царство да е! — креснал халифът. — Хващам се на бас, че Абул Хасан е жив и здрав и че е умряла твоята храненица Наджмат ас-Субх!

— Аз също се хващам на бас, че любимката ми Наджмат ас-Субх си е жива из здрава и че е умрял именно Абдул Хасан! — възкликнала госпожа Зубейда.

— Добре, хайде на бас! — рекъл халифът. — Ако съм прав и Абул Хасан е жив, ще ти взема големия дворец! Ако пък ти си права и неволницата ти е жива и здрава, ще ти подаря двореца в градината Бустан ал-Хулд!

Халифът и госпожа Зубейда се съгласили на това условие, дали клетви и обети. През това време Абул Хасан скрито слушал какво става между тях. Когато халифът изпратил Масрур да види каква е работата, Абул Хасан побързал да сложи неволницата легнала посред стаята, завил я с покривалото, обърнал лицето й към киблата и започнал да плаче и да се бие по лицето. Заплакал евнухът заедно с него и рекъл:

— Наистина няма нищо по-лошо от женския инат!

— Защо говориш така, Масрур? — запитал Абул Хасан.

— На госпожа Зубейда й е станало нещо! — отговорил Масрур. — Тя спори с емира на правоверните, упорства и му казва, че ти си бил умрял, а Наджмат ас-Субх е жива и здрава, а моят господар, халифът, й казва: „Стига си се инатила! Абул Хасан току-що бе при мене и оплакваше жена си!“ А тя му отговаря: „Не, моята неволница е жива и здрава, а е умрял Абул Хасан!“ Емирът на правоверните се обиди на нейния инат и ме изпрати да видя кой от двама ви е умрял!

— О, Масрур, как бих искал да съм умрял вместо нея! — възкликнал Абул Хасан и заплакал, а Масрур го зауспокоявал:

— Ех, Абул Хасан, братко, утеши се, всички сме смъртни, а умрелите с плач няма да върнеш…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур се върнал при халифа и госпожа Зубейда и им разказал, че неволницата Наджмат ас-Субх е умряла, че Абул Хасан плаче до главата й.

— Хвала на Аллаха, Масрур — му казал халифът. — Ние спечелихме баса! Е, госпожо Зубейда, какво ще кажеш? Ще ми се инатиш ли още? Големият ти дворец е вече мой, така се договорихме!

— О, емир на правоверните! — възкликнала Зубейда. — Ти да не си мислиш, че си спечелил баса по свидетелството на един роб и лъжец? Как да повярвам на него, а не вярвам на очите си — нали току-що видях неволницата!

— Господарке! — възкликнал Масрур. — Кълна се в живота на емира на правоверните и в твоя живот, господарке, а ти знаеш, че той ми е по-скъп от всичко на света, че Наджмат ас-Субх е умряла, а Абул Хасан седи и плаче при нея!

— Проклетник! Дъно на казан! — завикала Зубейда. — Почакай, дебелобърнесто чудовище, ще видиш как ще те засрамя! — и тя захлопала с ръце. Събрали се всички неволници, които били при нея, когато Наджмат ас-Субх с плач съобщила, че Абул Хасан е умрял. — Кажете, кого утешавах аз и кой е умрял? — викнала тя.

— Ние видяхме как дойде Наджмат ас-Субх, която плачеше и казваше, че е умрял мъжът й Абул Хасан! — отговорили те.

— Проклетнико! — креснала Зубейда на Масрур. — Как така не можеш да отличиш живия от умрелия? Виж колко момичета разобличават лъжата ти!

— За бога, женският разум ту изчезва, ту се появява пак! — възкликнал халифът и се обърнал към жена си: — Този роб току-що дойде от Абул Хасан и видя, че неволницата е умряла. Той се закле в твоя и в моя живот, а знае, че ако даде лъжлива клетва, ще му отсека главата! А ти пак се инатиш и ми говориш, че Абул Хасан бил умрял!

— Ти сигурно си се договорил с твоя роб да ми възразява! — възкликнала Зубейда. — Но не мога да повярвам, че е умряла моята неволница — малко преди да дойдеш, тя бе тук и ми говореше, че мъжът й е умрял!

Извикала една от възрастните неволници и й наредила:

— Иди в двореца на Абул Хасан и виж кой от двамата е умрял — моята неволница Наджмат ас-Субх или Абул Хасан! И се връщай по-бързо да ми донесеш вестта!

А Абул Хасан чул целия разговор и веднага се престорил на умрял, а Наджмат ас-Субх започнала да го оплаква. Старата неволница видяла това и започнала да я утешава:

— Дъще, никой не може да избяга от смъртта! Но нека Аллах да прокълне евнуха Масрур! Той каза на халифа, че ти си умряла, а Абул Хасан е жив! И между емира на правоверните и съпругата му избухна кавга! Халифът твърди, че ти си умряла, госпожата твърди противното. Свадата стана голяма и Зубейда ме прати да видя каква е работата!

— Ах, защо не умрях аз вместо моя възлюблен Абул Хасан! — възкликнала неволницата.

Старата неволница излязла бързо и се радвала, че носи истинската новина. Когато Зубейда я видяла така радостна и засмяна, й рекла:

— Казвай какво видя? Кой от двамата е умрял?

— Кълна се в живота ти, господарке! — отговорила неволницата. — Аз видях, че Абул Хасан е умрял, той лежи на земята с лице, обърнато към киблата, очите му са покрити, а твоята неволница Наджмат ас-Субх седи и плаче над него!

Масрур чакал неволницата да донесе същата вест за това, което бил видял сам, и това да го оправдае пред госпожа Зубейда, но когато старицата се заклела в живота на емира на правоверните за онова, което била видяла, Зубейда се обърнала към него и креснала:

— Проклетнико, ти си се научил да лъжеш, за да угодиш на своя господар! Видя ли сега как си опозорен!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур се ядосал и викнал:

— Че аз с очите си видях, че Абул Хасан е жив! И емирът на правоверните го видя! Значи и двамата сме лъжци, така ли? Ха-ха! Владетелю, тази проклетница заслужава да й се отреже носът! Тя зъби няма хляб да яде, че откъде може да различи жив от умрял?

— Проклет роб такъв! — креснала и старицата. — Някой ти е залепил дебелите бърни да не казваш истината!

Хванал го яд халифа. И той се объркал в тази история — нали сам бил видял Абул Хасан жив и здрав, нали той бил дошъл при него, оплаквайки смъртта на жена си! А пък госпожа Зубейда била видяла всичко по друг начин! Тогава халифът рекъл на жена си:

— Излиза, че всички сме лъжци! Нищо друго не ни остава, освен да отидем заедно и да изясним истината!

— Ето, това е правилно решение! — възкликнала Зубейда.

Тръгнали всички, Масрур вървял пред тях, сякаш отвътре го изгаряло, и не се стърпявал да отвори вратата. Докато вървели, кавгата между него и старата неволница продължавала и двамата се хванали на бас, че ако е умрял Абул Хасан, той ще й даде парче златоткано платно, а ако е умряла Наджмат ас-Субх, тя ще му даде такова платно.

Когато Абул Хасан и жена му видели, че всички идват при тях, Наджмат ас-Субх рекла:

— Ти ни направи лъжци пред халифа! Аллах, спаси ни от тази беда!

— Не бой се! — рекъл той. — Който е успял да качи магаре на минаре, той ще успее и да го свали от там! Само слушай и прави каквото ти кажа! — бърз като мълния, той се престорил на умрял и й казал: — И ти като мене се престори на умряла, легни до мене, обърни се към киблата, покрий си лицето и прави това, което правя и аз!

Масрур отворил вратата, всички влезли и видели, че са умрели и двамата. Изтръпнали, объркали се, а Зубейда, завикала от мъка по своята неволница, занареждала:

— Вие непрестанно пророкувахте зло за моята неволница и я уморихте! Нещастницата е умряла от мъка по мъжа си!

— Това не е истина! — възразил халифът. — Как може да говориш такива работи? Абул Хасан е умрял от обич по Наджмат ас-Субх! Аз спечелих големия дворец, както се бяхме хванали на бас!

— Лъжливи са думите ти, истината не е с тебе! — възпротивила се Зубейда. — Абул Хасан е умрял първи, а моята неволница — след него от мъка и плач по мъжа си!

Така между халифа и жена му отново възникнал спор. Същата свада избухнала между Масрур и старата неволница и те без малко да се сбият. Така спорили и се препирали. Разсърдил се халифът, разгневил се, ярост изпълнила душата му, той пламнал и викнал:

— Кълна се в най-великото име на Аллах и в гроба на Абас! Ако се намери човек, който да ми каже истината, кой е умрял първи, аз ще му дам награда от две хиляди динара!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато чул клетвата на халифа, Абул Хасан с един скок скочил на крака, махнал савана от лицето си и викнал:

— Давай ми две хиляди динара, емир на правоверните! Аз умрях първи!

А Наджмат ас-Субх също скочила на крака, затичала се към своята господарка Зубейда и се хвърлила в обятията й. Когато видяла, че неволницата й е жива и здрава, възкликнала:

— Нещастнице, как ме огорчи и натъжи! Но, хвала на Аллаха, че не си умряла!

А халифът, като видял как и двамата скочили от смъртното ложе и как Абул Хасан протяга ръка да си получи двете хиляди, паднал на гръб от смях и заговорил:

— Абе, Абул Хасан, ти май искаш да ме умориш от смях със своите измишльотини! Не ти ли стига онова, което ми се случи по време на твоето халифство! Тогава едва не умрях от кикот! Ами и тази шега накрая ми изигра!

— О, емир на правоверните! — заговорил Абул Хасан. — Благостта и прошката са качества на благородните! Ще ти кажа какво ме застави да скалъпя тази шега. Знаеш, че по природа обичам веселията, забавите и наслажденията! А твое величество ми даде за жена Наджмат ас-Субх, която обича да се весели и забавлява повече и от мене! А за забави са нужни пари! И ето че днес, като пъхнах ръка в джоба си, тя излезе празна — нито дирхам не намерих там! Реших да устроя тази шега, като исках да ви разсмея, пък и да получа малко пари, без да се моля и да се смущавам!

Халифът и госпожа Зубейда така се разсмели, че загубили ум и разум, а халифът после дал на Абул Хасан двете хиляди динара, за които се бил заклел, че ще даде на онзи, който му каже кой пръв е умрял, а после му определил плата по хиляда динара на месец. И госпожа Зубейда дала на неволницата си хиляда динара. Така те живели дълго, весело и щастливо, народили им се деца, весели и шеговити като тях, докато накрая не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва, пък Аллах знае повече!…

Приказки кратки за мъже славни и жени сладки

Приказка на Абдуллах бен Муаммар ал-Кайси за Утба бен Хабаб

Разправят, царю честити, че веднъж Абдуллах бен Муаммар ал-Кайси разказал следната история:

Една година отидох на хаджилък. После отидох при гроба на пророка. Вечерта, като седях между гроба и минбара на джамията, чух как нежен глас произнася тихо стенание:

Нима плачът на гълъбите толкоз натъжи те?

Нима и славеите с мъка изпълниха гърдите?

Лице прекрасно те обърка, изпълни те с омая —

за своята жестокост дива не се ли ти разкая?

Гласът прекъсна. Не разбрах откъде дойде. Седях си объркан, но ето че той произнесе:

Зовях в нощта, проклинах тъмнината,

тя блъсна ме като море вълната.

„О, нощ, иди си! Мъката горчива

във утрото утеха си намира!“

Чух глас: „Не гледай — дълги са нощите,

а надзърни на любовта си в дълбините!“

Още когато започнаха стиховете, тръгнах към гласа и видях изключително хубав момък. Брадата му още не бе покарала, а от очите му се стичаха две сълзи…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Муаммар ал-Кайси:

* * *

— Бъди благословен, момко! — поздравих аз момъка.

— Какво искаш от мене? — запита той.

— Бях седнал в градинката, но гласът ти ме доведе през нощта при тебе — нека с душата си откупя това, което ти тежи!

— Седни! — каза той и когато седнах, продължи: — Аз съм Утба бен Хабаб ал-Ансари! Сутринта отидох към джамията. Бях се уединил да се помоля, когато се появиха няколко моми, а сред тях — неволница с невиждана красота. Тя спря до мене и произнесе: „Абе, Утба, какво се жалиш, коя мома няма да се омъжи за тебе?“ Остави ме и си отиде. Нищо не знам за нея, никаква следа не съм открил! Ето ме сега, не мога място да си намеря!

Изохка, а лицето му сякаш бе боядисано с жълт шафран. Той произнесе следните стихове:

Където и да си ти, сърцето ми те вижда!

Дали във твоя взор и аз ти се привиждам?

Душата и сърцето за тебе все тъгуват,

че споменът е с тебе, че споменът ликува

у мен… Живот аз нямам за миг, ако не видя

лицето ти прекрасно на ангел чуден, свиден…

Останах с него до зори и накрая му рекох:

— Хайде да отидем до джамията!

Седнахме в джамията. Около обедната молитва дойдоха тълпа жени, но онази неволница не бе между тях.

— Утба — заговори една от тях, — какво ще кажеш за онази неволница, която те заговори завчера.

— А къде е тя? — запита той.

— Взе я баща й и отпътуваха за Самауа!

Запитах как се казва въпросната неволница, а те ми отговориха:

— Рая, тя е дъщеря на благородния Сулейман!

Момъкът надигна глава и произнесе следните стихове:

Възлюблен аромат… Отлитна младостта

и тръгна към земята на Самауа хубостта!

Възлюблена, от плач аз свърших си сълзите!

И от кого да взема назаем, ми кажи ти!

— Утба! — казах му. — Аз наследих много пари и искам с тях да помагам на честните хора! Ето, слагам ги в ръцете ти, за да постигнеш чрез тях щастието си! Да отидем при бени ансар[3]!

Отидохме в съвета на бени ансар. Поздравих събралите се, те любезно ми отговориха.

— Уважаем съвет! — заговорих аз. — Какво ще кажете за Утба и неговия род?

— Те са сред най-достойните и почитани бедуини! — отговориха ми.

Аз им разказах какво става в душата на Утба, те ми дадоха подкрепата си от тяхно име да поискам Рая от баща й за жена на момъка.

Тръгнахме заедно с воини от бени ансар и стигнахме до стана на бени салим близо до Самауа. Бащата на момичето бе чул за пристигането ни и дойде да ни посрещне.

— Привет, благородни синове! — поздрави ни той.

— Привет и на теб! — отговорихме. — Идваме ти на гости!

— За мен това ще бъде най-щедрият и най-приятен ден! — отговори той и когато насядахме в стана му, викна: — Слуги, елате тук!

— Няма да хапнем ни хапка, преди да си свършим работата! — казахме ние.

— И каква е тя? — запита той.

— Дошли сме да поискаме благородната ти дъщеря Рая за съпруга на Утба бен Хабаб ал-Ансари, високопоставен младеж с блага душа!

— Абе, хора, вие я искате, но това си е нейна работа! — възкликна той. — Ей сега ще отида при нея и ще я питам!

Надигна се разгневен и влезе при Рая в шатрата.

— Татко! — рекла му тя. — По лицето ти виждам, че си ядосан!

— Дойдоха тук хора от бени ансар да те искат от мене!

— Те са хора благородни, пророкът е молил специална прошка за тях от Аллах! Но за кого ме искат?

— За някакъв момък на име Утба бен Хабаб!

— Чувала съм за този Утба! — рекла тя. — Бил верен на дадената дума и винаги много честен!

— Пък аз се кълна, че никога няма да те омъжа за него! — възразил той. — Тук-там се е поразчуло, че си разговаряла с него!

— Такова нещо не е имало! — рекла тя. — Но, татко, заклевам те: хората от бени ансар с лош отговор не бива да се връщат! По-добре ще е да им дадеш добър отговор! Раздуй откупа за мене и те ще си отидат!

— Май това ще е най-добрият отговор! — казал бащата, после излезе при нас и рече: — Момичето е съгласно, но иска откуп, който да й подхожда! Аз искам за нея хиляда гривни от червено злато, пет хиляди дирхама ковано сребро, сто везани дрехи и пет толума с амбра!

— Ще имаш всичко! Съгласен ли си?

— Ами щом го дадеш, съгласен съм!

Изпратих дружина от бени ансар в Пресветлата Медина и те донесоха всичко, което бях обещал. Събраха се хората на пир, който продължи четирийсет дни. Накрая бащата каза:

— Вземете си момата!

Натоварихме момичето в паланкин върху камила и четирийсет камили с дарове, сбогувахме се и тръгнахме. Но ето че скоро срещу нас се втурнаха воини конници, мисля, че бяха също от бени салим. Застана срещу тях Утба бен Хабаб, уби няколко, но го прободоха и той падна на земята. Надойдоха ни на помощ хора от онази земя, изгониха нападателите, но Утба изпусна последната си въздишка.

— Ех, Утба! — викнахме ние.

Неволницата чу нашия вик, втурна се по склона, отпусна се върху него, завика горещо и произнесе следните стихове:

Смирих се не защото съм смирена,

но че душата ми отива си смутена!

Че ние сме в една душа неразделима,

без теб за мен живот не ще да има!

След теб — и аз! Пак ще си бъдем двама!

Сама без теб живот за мене няма!

Въздъхна дълбоко и душата й отлетя. Изкопахме им общ гроб и ги заровихме. Аз се върнах при своето племе и останах там седем години. После посетих пак Пресветлата Медина и минах на връщане край гроба им. Видях, че над него е израснало голямо дърво, чиито листа бяха червени, жълти и зелени.

— Що за дърво е това? — запитах тамошните хора.

— Това е Дървото на младоженците! — отговориха ми те.

Останах до този гроб един ден и една нощ и последното, което направих, преди да си тръгна, бе да отправя молитва към Аллах да ги прости…

Първа приказка за Хинд, дъщерята на Нуаман

Разправят също, царю честити, че Нуаман бен Мундер, цар на арабите, имал дъщеря на име Хинд, която била най-хубавата жена на своето време. Описали на Хаджадж хубостта и красотата й и той я пожелал за жена. Тя поискала откуп от двеста хиляди дирхама, но той ги платил и се оженил за нея. Така живели доста време. Веднъж я намерил в стаята й, когато тя гледала лицето си в огледалото и произнасяла стихове, с които му се надсмивала:

Хинд е арабска кобила прекрасна,

но я оправя днес муле ужасно!

Защо не бе ат тя — сама да избира!

Че муле на мулето само напира!

Хаджадж повече не престъпил прага й. Бил решил да се разведе с нея и пратил като посредник Абдуллах ибн Тахер. Той влязъл в стаята й и рекъл:

— Хаджадж бен Мохамед ме упълномощи от негово име да ти кажа, че сте разведени!

— Ех, Бен Тахер! — рекла тя. — Бяхме ние заедно с него, но, за бога, нито за ден не съм била щастлива! Никога няма да ми домъчнее за него! Ти ме отърва от едно грамотно куче!

Научил емирът на правоверните Абдул Малик бен Маруан какво се е случило с Хинд. Описали му нейната красота и той пратил хора да я поискат за него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хинд се срещнала с пратениците на халифа, тя не можела да му откаже, но му пратила писмо, в което се казвало: „Знай, емир на правоверните, че едно куче вече е лочило от тази копанка!“

Той се засмял и отговорил: „Щом куче е лочило от нечия копанка, пък да си я измие седем пъти с пясък! А на тебе ти стига да избършеш прахта от мястото, където те е близало!“

Хинд не можела да не се подчини, но му пратила ново писмо: „Благодаря на Аллах и ти казвам, емир на правоверните: Ще се омъжа за тебе, но при условие: Нека носилката ми към твоя град я докара Хаджадж и нека той да бъде бос!“

Разсмял се високо Абдул Малик, наредил да извикат Хаджадж и му прочел писмото. Той се подчинил на волята му.

Изпратил Хаджадж до Хинд заповед да подготви носилката. После лично се появил пред вратата й със свитата си. Тя се качила на нея, неволниците и слугите й възседнали конете, а Хаджадж тръгнал пеша и бос, като водел поводите на конете. Тя започнала да му се присмива и да му се подиграва, после наредила на една от слугините си:

— Я отвори завесата да ми види лицето за последен път!

Слугинята отворила завесата и лицето й застанало току до неговото. Тогава той произнесъл следното двустишие:

Смей се, Хинд, над нашата разлъка —

после има да ревеш от мъка!

А тя му отговорила:

Нищо не губя с раздяла такава —

пари и богатства със мене остават!

Пари се печелят, а слава се връща,

щом болест изгониш от своята къща!

Доближили града на халифа. Тя хвърлила един динар на земята и викнала:

— Камило, изтървах един дирхам! Виж къде е, и ми го дай!

Огледал Хаджадж земята и видял динара:

— Но това е динар! — казал той.

— Не, дирхам е! — настояла тя. — Хвала на Аллаха! Той ми връща златен динар вместо падналия сребърен дирхам и аз си го вземам!

Много се притеснил Хаджадж, но все пак я довел до двореца на Абдул Малик бен Маруан. Тя влязла там и станала негова наложница…

Втора приказка за Хинд, дъщерята на Нуаман

Разправят също, царю честити, че това се случило, след като халиф Абдул Малик се прибрал в лоното на Аллаха, а Хинд, дъщерята на цар Нуаман, останала вдовица и се върнала при баща си. Други разправят, че се е случило още преди това, когато Хинд била единайсетгодишна и била красавица, каквато нямало по света. Веднъж тя излязла на християнския празник Великден да се причести в Бялата църква.

Същия ден в Хира дошъл Айдди бен Зейд, който носел дарове от Касри за Нуаман. Влязъл той в Бялата църква да се причести — бил с висока снага, приятни черти, хубави очи и чисто лице. Там била и Хинд заедно със своята неволница Мария. Тя харесала Айдди и щом го зърнала в църквата, прошепнала на Хинд:

— Виж този момък! По-хубав от него не съм виждала!

— А кой е той? — запитала Хинд.

— Айдди бен Зейд! — отговорила Мария.

Доближила се Хинд до Айдди, а той се шегувал с момците. С богатите си дрехи, с хубостта си, с отбраните си приказки той изпъквал сред останалите. Царкинята изпаднала в изкушение, пребледняла цялата. Минала покрай него, поздравила го и си тръгнала към двореца. Щом Айдди я зърнал и чул гласа й, също изпаднал в изкушение, сърцето му трепнало, побледнял и всички момци разбрали, че нещо му има. Той пошепнал на един да тръгне след девойката и да разбере коя е. Когато се върнал, казал, че това е Хинд, дъщерята на цар Нуаман. Когато Айдди излязъл от църквата, от силна страст дори и пътя не можел да улучи. Тогава произнесъл следните стихове:

Приятели, в мъката ми помогнете

и в земя зад моретата ме отведете!

Тя Хинд се нарича, неповторима,

там дано и за мене привети има!

Прибрал се у дома си. Прекарал неспокойна нощ. На сутринта срещнал Мария. Погледнал я приветливо, макар че преди това не я бил поглеждал. Тя го поздравила.

— Какво искаш? — запитал той.

— Имам нужда от тебе! — отговорила тя.

— Няма нещо, което да ми поискаш и аз да не ти го дам!

Мария му признала, че иска да остане насаме с него. Айдди се съгласил, но при условие тя да намери после начин да му уреди среща с Хинд. Тя се съгласила, той я отвел зад някаква кръчма в забутан сокак и там я оправил. Тя се върнала при Хинд и й рекла:

— Нали искаш да се срещнеш с Айдди?

— А как да го направя? — запитала Хинд. — Страстта ме гризе, от вчера нямам покой!

— Ами ще го доведа, а ти ще го видиш от балкона!

Когато Айдди се появил и Хинд го зърнала, тя едва не паднала през прозореца, а после рекла:

— Марийо, не ми ли го доведеш довечера, пиши ме за умряла!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мария забързала при цар Нуаман и му съобщила за станалото. Тя рекла, че ако той не омъжи Хинд за Айдди, дъщеря му ще се затъжи и ще умре от любов, а това ще бъде позор пред всички араби и че няма друг избор, освен да му я даде за жена. Навел Нуаман глава, дълго мислил и възкликнал:

— Как да я омъжа за него? Не мога аз първи да започна подобен разговор!

— Ама и той е влюбен в нея и я желае не по-малко! — възкликнала Мария. — Аз ще измисля нещо такова, че той да не разбере, че ти знаеш каква е работата!

Върнала се при Айдди, взела си пак своето, разказала му какво се е случило с Хинд и с царя, и го посъветвала:

— Ти приготви вечеря и покани царя! Удари ли го виното в главата, поискай дъщеря му за жена и той ще се съгласи!

— Да не би това да го разгневи и между нас да избухне вражда! — усъмнил се Айдди.

— Идвам при тебе, след като току-що съм разговаряла с него! — рекла тя, а после се върнала при Нуаман и го посъветвала: — Поискай Айдди да те покани на вечеря!

Три дни след този разговор цар Нуаман изразил желание да обядва у Айдди. Поетът се съгласил. Нуаман ял, пил и когато виното го ударило в главата, Айдди поискал дъщеря му за жена. Царят се съгласил, дал му я и след още три дни той я притиснал до гърдите си. Така те живели три години весели и честити.

Но се случило така, че веднъж Нуаман се разгневил на Айдди за нещо и го погубил. Хинд дълбоко заскърбила за мъжа си. Тя му построила манастир близо до Хира, станала сама монахиня в него, дълго плакала и го оплаквала, докато накрая сама умряла. Този манастир се намира близо до Хира и е известен и до ден-днешен…

Приказка за багдадеца, който видял сън

Разказват също, че в Багдад живял човек, който имал огромно богатство, но се случило така, че парите му се свършили и той започнал да си изкарва хляба с голям труд. Една нощ той чул насън глас:

— Твоят късмет е в Кайро, потърси го!

Тръгнал човекът за Кайро. Когато пристигнал, вече се било мръкнало. Заспал в джамията. До нея имало една къща, а именно тогава банда разбойници влезли в джамията, за да се промъкнат оттам и да ограбят къщата. Но хората в къщата се събудили, завикали, дошъл валията с войниците и крадците избягали. Влязъл валията в джамията, видял човека от Багдад, хванал го, бил го до смърт с камшици и го затворил. Три дни лежал човекът в затвора, после валията го извикал и го запитал:

— Откъде си?

— От Багдад! — отговорил човекът.

— А по каква работа си дошъл в Кайро?

— Чух насън глас, който ми каза: „Твоят късмет е в Кайро, иди там!“ — отговорил човекът. — А когато дойдох, видях, че късметът, за който ми е говорил, са камшиците, с които ти ме възнагради!

Засмял се валията и възкликнал:

— Абе, глупак такъв! Аз три пъти чух насън глас, който ми казва: „В Багдад, в еди-коя си махала има такава и такава къща, пред къщата има ей такава градина, там има езерце, а под него — безчет пари! Иди и ги вземи!“ Аз не тръгнах, а ти поради късия си ум си пътувал от град в град заради някакъв сън! — после му дал малко пари и му казал: — Това ти е, за да се завърнеш в къщата си!

Човекът взел парите и се върнал в Багдад. А къщата, която бил описал валията, била неговата собствена. Той се върнал у дома, покопал под езерцето и намерил там много пари. Така Аллах увеличил състоянието му, а това е чудо на чудесата!

Приказка за Дибил и Муслим бен ал-Уалид

Разправят също, че Дибил ал-Хузаи разказвал:

Седях си веднъж пред портите на махалата Ал-Карх. Край мене мина неволница. Тя стъпваше кръшно и пленяваше всички, които я гледаха. Овладя ме изкушението и за да й обърна внимание, произнесох следното двустишие:

За таз, която погледът обикна,

са малко днес сълзите ми обилни!

Тя ме погледна и произнесе:

Ще се смили ли силната царица,

щом види тя чий поглед я пронизва?

Изненада ме с бързия си отговор и красноречие и аз произнесох ново двустишие:

Желанието ми ме изненада,

сънят ми в сълзи е, безкрайно страдам!

И тя ми отговори в същия миг:

Знай, любовта е дълг, не сън безбрежен,

дом силен в бури, не рибарска мрежа!

Реших да променя стихотворния ритъм и казах:

А може времето със безпределна власт

да ни зарадва и да слее страст със страст?

Тя се усмихна и бързо, без да чака, произнесе:

Защо пък трябва време да изчакваш?

Ти сам си време — щастието тласкай!

Надигнах се, зацелувах ръцете й и казах:

— Не съм смятал, че съдбата ще ми дари такъв случай! Върви след мен, но не по принуждение, а по своя воля!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Дибил:

* * *

Тръгнах аз напред, тя вървеше след мене. Но по онова време нямах къща, в която да приема жена като нея. А Муслим бен ал-Уалид ми бе приятел и имаше хубав дом. Тръгнах към него. Почуках на вратата, той излезе и аз му казах:

— Приятелите ги пазят за добри времена!

— Бъди добре дошъл и влизайте! — рече той.

Когато влязохме, разбрах, че е в притеснено материално положение. Той ми подаде везана кърпа и рече:

— Иди на пазара, продай я и вземи това-онова за хапване!

Отидох на пазара, продадох кърпата, взех каквито гозби ни трябваха, но като се върнах, видях, че той вече се е уединил с нея в спалнята. Когато ме чу, той се затича към мене и възкликна:

— Да ти върне Аллах милостта, която ти ми оказа!

Грабна ястията и напитките от ръцете ми и тресна вратата под носа ми. Ядосах се, не знаех какво да правя, а той зад вратата трептеше от щастие. След време, като разбра на какъв хал съм, той каза:

— Не помня, приятелю, кой бе казал следното:

До нея легнах — и без нея той остана

с неосквернено тяло и сърце в измама!

Още повече се ядосах и му отговорих:

— Ами той е същият, който е казал:

Най-велик рогоносец е тоз на земята,

който сам си полива — да раснат рогата!

Започнах да го ругая и псувам, а той мълча, мълча и каза:

— Глупак такъв! Ти дойде в моя дом, продаде моята кърпа, похарчи моите пари! На кого се сърдиш, сводник такъв?

Остави ме, а аз си казах: „За бога, колко е прав, като ме нарече сводник и глупак!“ До ден-днешен следата на нейния образ не е изчезнал от душата ми, но аз нито някога си получих тази жена, нито чух нещо повече за нея…

Приказка за Хаким би-Амриллах и един търговец

Разправят също, че един ден Хаким би-Амриллах яздел някъде със свитата си, минал край някаква градина и видял там човек. Помолил го за чаша вода, онзи му подал и казал:

— Дано емирът на правоверните ми направи чест и да поспре при мен в тази градина!

Слязъл царят от коня, спешила се и свитата му. Човекът подредил сто килима, сложил сто кожени постилки, сто възглавници, сто подноса с плодове, сто подноса със сладки и сто подноса със сладък шербет. Учудил се Хаким и рекъл:

— Човече, що за чудесия вършиш? Нима знаеше, че ще дойдем, за да приготвиш всичко това?

— Не, за бога, о, емир на правоверните! — отговорил човекът. — Не знаех, че ще дойдете! Аз съм търговец и имам сто неволници. Когато ти ми стори чест да спреш при мен, бях пратил всяка да донесе нещо за ядене, което сама е приготвила. Всяка всеки ден ми праща поднос с ястие, стомна с нещо разхладително, поднос с плодове, поднос със сладкиши и кана с вино. Това ми е храната всеки ден, нищо повече не съм ти предложил!

Халифът направил метан пред Всевишния и рекъл:

— Хвала на Аллах, който е направил толкова добро за нашите поданици, дал им е толкова, че да могат да нахранят халифа си и войската му, без да се подготвят предварително, и цялата храна да бъде от хубава по-хубава!

Той наредил да донесат при него всички пари, които нея година били отсечени в монетарницата му — а те били седемстотин и три хиляди. Дал ги на човека и рекъл:

— Помогни си с това, макар че твоето достойнство струва повече!

После яхнал коня и си заминал…

Приказка за Хосров, Ширин и рибаря

Разказват също, че Хосров, който бил цар на някаква страна, много обичал риба. Един ден той си седял с жена си Ширин, когато при тях дошъл рибар и донесъл голяма риба, която му подарил, а той наредил да му дадат четири хиляди дирхама.

— Ще съжаляваш! — рекла Ширин. — Ако дадеш после на някого от свитата си толкова пари, той няма да ги вземе, ще каже: „Даде ми колкото на някакъв рибар!“ А дадеш ли му по-малко, той ще рече: „Той ме е намразил и ми дава по-малко, отколкото на някакъв рибар!“

— Така е! — съгласил се Хосров. — Но пък не е хубаво царете да си искат обратно дара! Станалото — станало!

— Ще измисля нещо, за да си върнеш парите! — рекла Ширин. — Викни рибаря и го запитай дали тази риба е мъжка или женска. Ако каже, че е мъжка, му кажи, че си искал женска, а ако ти каже, че е женска, му кажи, че си искал мъжка!

Пратил царят да викнат рибаря и той се върнал от пътя си. Но този рибар си имал ум и разум.

— Тази риба мъжка ли е, рибарю, или женска? — запитал царят.

— Тази риба е хермафродит, нито е мъжка, нито е женска! — отговорил рибарят.

Засмял се Хосров и наредил да му дадат още четири хиляди дирхама.

Рибарят взел осемте хиляди дирхама и си ги прибрал в торбата. Понесъл я на гръб, но като тръгнал да излиза, от нея паднал един дирхам. Снел я от плещите си, навел се и взел дирхама. А царят и жена му го наблюдавали…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ширин казала на Хосров:

— Царю, видя ли колко е алчен този старец? Един дирхам само беше паднал — нямаше ли да е по-добре да го остави на някой царски слуга да си го вземе!

Намръщил се царят и рекъл:

— Права си! — после наредил да върнат рибаря и му викнал: — Ти съвест нямаш! Как можа да снемеш такъв товар от гърба си, за да вземеш един паднал дирхам, вместо да го оставиш да го прибере някой?

Целунал рибарят земята пред него и отговорил:

— Царю! Не вдигнах този дирхам от земята, защото така ми се е дощяло. Вдигнах го, защото от едната му страна е изобразен царят, а от другата — неговото име! Побоях се да не би някой да го настъпи — това би било унижение за образа или за името на царя! Пък после мене ще нарочат за виновен!

Учудил се царят на тези умни думи и наредил да му платят още четири хиляди дирхама. Освен това заповядал глашатаите да възвестят из царството му:

— Никой не бива да слуша женски думи! Който ги слуша, за един спечелен дирхам два ще загуби!…

Приказка за Яхия, сина на Халид ал-Бармаки, и един бедняк

Разправят също, царю честити, че Яхия, синът на Халид ал-Бармаки, веднъж излязъл от дома на халифа и се запътил към дома си. Видял, че пред портата му стои човек. Той се изправил на крака, поздравил го и рекъл:

— Яхия, имам нужда от онова, което имаш сам!

Яхия наредил да му отделят стая в дома му, да му дават всеки ден по хиляда дирхама и храна като неговата. Така човекът поживял цял месец и събрал трийсет хиляди дирхама. И тъй като му се видели много, той се изплашил да не би Яхия да си ги поиска обратно и скришом се измъкнал от къщата. Когато съобщили за това на Яхия, той възкликнал:

— За бога, цял живот да беше живял при мене, нищо не бих му отнел и никога не бих прекратил своята щедрост!

Въобще, царю честити, достойнствата на Бармакидите са неизброими! Това особено се отнася за Яхия, човек изпълнен с похвални качества, за когото поетът е казал:

Запитах щедростта дали е тя свободна.

„Не, роб на Яхия бен Халид съм!“ — отвърна.

"А купи ли те той?" „Не! — отговори гордо. —

Той наследи ме от дедите непокорни!“

Приказка за Джаафар Бармаки и продавача на бакла

Разказват също, че когато Харун ар-Рашид заковал Джаафар Бармаки на градските порти, той наредил да бъде закован и всеки, който посмее да го оплаква. Но се случило така, че някакъв бедуин, който живеел в далечната пустиня, всяка година носел по една касида на Джаафар и той го награждавал с хиляда динара за нея, а те стигали за цялото му семейство до следващата година. И този път бедуинът дошъл при Джаафар с касида. Отишъл бедуинът там, където бил окован везирът, поставил камилата си на колене, заплакал горчиво, прочел касидата си и заспал. Насън видял Джаафар Бармаки, който му казал:

— Иди в Басра, потърси такъв и такъв търговец и му кажи: „Джаафар Бармаки ти праща поздрави и каза да ми дадеш хиляда динара в името на баклата!“

Събудил се бедуинът, отишъл в Басра, срещнал се с посочения търговец и му разказал какво му рекъл Джаафар насън. Търговецът се разплакал, приел го в дома си и го настанил в отделна стая. А когато той решил да си тръгне, търговецът му дал хиляда и петстотин динара и му рекъл:

— Хиляда ми бе наредено да ти дам, петстотин са от мене и всяка година ще имаш още по хиляда!

— За бога, моля те, разкажи ми каква е тази история с баклата! — помолил бедуинът.

— Живях аз отначало в бедност и търгувах с варена бакла по улиците на Багдад, за да преживея! — разказал търговецът. — Един хладен дъждовен ден излязох на улицата, но нямах свястна дреха. Треперех от големия студ и се мокрех под дъжда. А през този ден Джаафар си седял в двореца до прозорец с лице към мегдана, а около него били насядали близките му. Погледът му попаднал върху мене и той пратил един от хората си да ме извика. Изправих се аз пред Джаафар и той ми каза: „Продай баклата си на моите приятели!“ Аз започнах да меря баклата с мярката, която носех, а всеки, който си вземеше, я връщаше пълна със злато. Накрая баклата ми се свърши. Събрах златото, а Джаафар запита: „Остана ли ти още някоя и друга бакла?“ Отговорих: „Не знам!“ Затърсих из кошницата — намерих само едно зърно. Взе го Джаафар, раздели го на две, взе едната половина, другата даде на една от любимите си неволници и я запита: „За колко ще купиш това половин зърно бакла?“ А тя отговори: „За два пъти повече, отколкото тук има злато!“ Не знаех какво да кажа! И докато се чудех, неволницата нареди на една от слугините си и тя донесе златото — два пъти повече, отколкото вече имах! А Джаафар каза: „Аз пък ще купя половинката, която си взех, за два пъти повече злато, отколкото се е събрало тук!“ А после се обърна към мене: „Сега вземи цената на баклата си!“ Взех кошницата си и си тръгнах. После дойдох в Басра, търгувах с тези събрани пари, Аллах увеличи имането ми! И като ти давам всяка година по хиляда динара, аз вреда няма да имам, защото това ще е частица от милостта на Джаафар!

Ето, царю честити, какви са били достойнствата на Джаафар, хвала му, жив или мъртъв, и милостта на Аллаха да бди над него!

Приказка за Мохамед Амин, сина на Зубейда, и Джаафар, сина на Муса Хади

Разправят също, царю честити, че Джаафар, синът на Муса Хади, имал неволница певица на име Бадр Кабир. Нямало навремето по-хубава от нея в лице, по-кръшна в снага, по-приятна в разговор, по-сладкогласна в пеене, по-изкусна в свирене. Чул за нея Мохамед Амин, синът на Зубейда, и започнал да дотяга на Джаафар да му я продаде.

— Абе нали знаеш, че не ми подхожда нито да продавам, нито да се пазаря за неволници! — казал Джаафар. — Ако не бе отраснала в моя дом, бих ти я пратил в дар, без да се скъпя!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че веднъж Мохамед Амин отишъл да се повесели в дома на Джаафар. Той наредил на неволницата си Бадр Кабир да му попее и посвири. Опънала тя струните и му изпяла най-хубавите си песни. Мохамед Амин започнал да налива повече вино на своя приятел, за да го напие. В края на краищата отвел наложницата у дома си.

На сутринта наредил да викнат Джаафар, налял му вино и наредил на неволницата да попее зад завесата. Вслушал се Джаафар в гласа й, познал го, но не показал гнева си и мъката си поради чувство за чест. Когато веселбата свършила, Мохамед Амин наредил на един от хората си да натовари лодката, с която бил дошъл Джаафар с хиляди бисера, всеки по двайсет хиляди дирхама. Товарили, докато лодкарите не викнали:

— Стига! Лодката не може да побере повече, ще потъне!

Мохамед Аман наредил да отнесат всичко това в дома на Джаафар.

Ето така се помирявали някога големците, Аллах да ги прости!

Приказка за това, как една жена надхитрила мъжа си

Разправят, че една жена скроила на мъжа си следната хитрина:

Мъжът й донесъл в петък една риба, наредил й да я изпържи за обяд и отишъл да си гледа работата. Но ето че се появила някаква нейна приятелка и я поканила да отидат на сватба. Жената сложила рибата в съдина с много вода, тръгнала с нея и се върнала чак следващия петък. През това време мъжът й я търсил по чужди къщи, но никой нищо не знаел за нея. Тя се върнала след седмица и измъкнала от водата все още живата риба.

— Къде беше цяла седмица? — викнал мъжът й.

— Тук си бях! — отговорила тя. — Каква седмица? Ти преди малко ми донесе рибата — ето я, още мърда!

— Не, нямаше те!

— Не, тук си бях!

Викнал той съседите да им се оплаче, че жена му я нямало цяла седмица, но те не му повярвали:

— Не може риба толкова време жива да стои!

Решили, че е полудял, затворили го и го опозорили…

Приказка на Саид бен Салим ал-Бахили за Фадл и Джаафар — синовете на Яхия бен Халид ал-Бармаки

Разправят също, че Саид бен Салим ал-Бахили разказвал:

Веднъж, по времето на Харун ар-Рашид, се разболях. Идвах в дивана, а кръстът ме боли, не мога да следя разговорите! Видях, че работата става дебела, халът ми — от лош по-лош. Тогава се обърнах към Абдул Малик Хузаи и го помолих да ми даде съвет, как най-леко да се отърва.

— Никой не може да те отърве от мъката и теглилата освен Бармакидите! — отговори ми той.

Дигнах се и отидох при Фадл и Джаафар, синовете на Яхия бен Халид, разказах им какво ми е, а те отговориха:

— Аллах ще те направи щастлив и ще ти помогне, той ще ти предостави лековете, които е създал!

И толкова. Изслушах ги, оставих ги, върнах се притеснен при Абдул Малик, разказах му каквото ми казаха, а той рече:

— Я остани тук, пък ще видим какво ще направи Аллах!

Останах там някой час. Появи се слугата ми и каза:

— Господарю, пред нас са спрели много натоварени мулета. Води ги един човек, който казва, че го пратили братята Фадл и Джаафар, синовете на Яхия!

— Май че избавлението ти е дошло! — каза Абдул Малик. — Я иди и виж какво е станало!

Бързо се върнах у дома. Пред портата ме чакаше човек с писмо в ръка, а в него пишеше: „След като ти ни посети и ние те изслушахме, отидохме начаса при халифа Харун ар-Рашид и му предадохме молбата ти. Той нареди да ти изпратят от хазната три хиляди дирхама. Тогава ние му казахме: «Той ще похарчи тези пари да си върне дълговете, но с какво ще се издържа после?» Тогава той нареди да ти се дадат още триста хиляди дирхама. Така че трите хиляди са за дълговете ти, а тристате хиляди — да си оправиш здравето и да живееш с тях“.

Ето колко щедри са били тези благородни мъже, Аллах да ги прости!

Приказка за това, как Маамун, синът на Харун ар-Рашид, поискал да разруши пирамидите

Разправят също, че Маамун бен ар-Рашид, след като влязъл в богозащитения град Кайро, поискал да разруши пирамидите и да вземе всичко, което е в тях. Опитал се, но не успял. След доста усилия успял да изсече неголям отвор само в една[4]. Казват, че в откритото от него помещение намерил толкова богатства, колкото бил похарчил за отварянето му — ни повече, ни по-малко[5]. Учудил се Маамун на видяното, взел каквото намерил, и се отказал да рови по-нататък.

Трите пирамиди са между чудесата на света. Няма по лицето на земята подобни на тях нито по здравина, нито по съвършенство, нито по височина. Те са построени от огромни скални блокове. Строителите дълбали дупки в камъка, разтваряли и сипвали там олово, редели камъните в редици, докато накрая строежът бил завършен. Височината на всяка пирамида е сто лакътя според мерките за лакътя от онова време[6]. Те са с правоъгълни основи, четирите им стени са триъгълни и се спущат от горе на долу. Всяка страна в основата е дълга до триста лакътя. Древните разказват, че в западната пирамида[7] имало трийсет помещения от здрав разноцветен камък, пълни със скъпоценни камъни и неизброими богатства, странни статуи, прибори, великолепни оръжия. Стените им са украсени от художник, който е притежавал мъдрост, и рисунките му няма да се заличат до деня на Страшния съд[8]. По стените има образи като идоли, които носят в ръцете си всякакви сечива и според тях имат различни санове. Там е имало стъкло, което се огъвало, без да се чупи, разни готови лекарства и най-чисти води. Във втората пирамида[9] жреците са изписали сведения върху кремъчни стели. Всеки жрец си имал своя стела на мъдростта и разписвал върху нея тайните на своя занаят и делата си. Всяка пирамида си има страж пазител. Стражите са там непокътнати от времето на променливите събития[10].

Чудесата на пирамидите са вълнували разума и взора на велики хора. Много стихове са написани за тях. Нека тук споменем някои. Един поет е казал:

Мечтаят царете навек да ги споменават

и за спомен градежи огромни оставят.

Виж тез пирамиди! В безкрайното време

от хора превратности не са променени!

А друг е казал:

Нима ще срещнеш нейде сграда под небето

със пирамидите в Египет да се мери!

Живота сякаш плашат с обем и съвършенство

и от живота никак самите не треперят!

Градежа гледам — сякаш духът се извисява,

но пък такъв дом, смятам, душата отвращава!

И още един е казал:

Строители на пирамидите! Къде сте?

От кой народ сте? Как сте живели и умрели?

Те си стоят… Отдавна са ви надживели,

А вие, умните строители, сте неизвестни!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Приказка за крадеца и търговеца

Разправят, царю честити, че някога живял един търговец, който имал добро сърце. Отворил дюкян за платове и там си работил. Един ден затворил дюкяна си и се прибрал у дома. Дошъл през нощта ловък крадец с дрехи като неговите и измъкнал от джоба си ключове. Крадецът се обърнал към пазача на пазара:

— Я ми запали тази свещ!

Поел пазачът свещта, запалил я, крадецът отключил дюкяна, запалил там втора свещ. Пазачът надникнал, видял го да седи в дюкяна с тефтера със сметките. После казал:

— Я ми доведи един камилар да пренесе някои стоки!

Довел му пазачът камилар с камила. Крадецът взел четири топа плат и ги натоварил на камилата. После заключил дюкяна, дал два дирхама на пазача и тръгнал зад камилата.

Когато се съмнало, стопанинът на дюкяна дошъл на пазара и чул, че пазачът го благославя за двата дирхама. Той отрекъл да му е давал нещо, отворил дюкяна, забелязал капките от свещта и видял, че четири топа плат липсват.

— Какво е станало тук? — запитал той пазача. Оня му разказал всичко, което се било случило през нощта. — Я ми доведи камиларя, който е пренесъл плата! — пазачът довел камиларя и търговецът го запитал: — Къде отнесе стоката ми през нощта?

— На еди-кой си кораб, на еди-кой си пристан!

— Заведи ме там!

Камиларят го завел на мястото и казал:

— Ето, това е корабът, а този е стопанинът му!

— Ти къде откара търговеца с платовете? — запитал търговецът стопанина на кораба.

— Еди-къде си! — отговорил той. — Там ги качи пак на някаква камила и замина нанякъде.

— Доведи ми камиларя, който натовари платовете от тебе!

Довел капитанът камиларя и търговецът го запитал:

— Ти къде отнесе платовете, които онзи търговец ти даде от кораба?

— На еди-кое си място! — отговорил той.

— Ела с мен и ми покажи!

Тръгнал с него камиларят, стигнали до някакъв отдалечен хамбар. Търговецът го отворил и намерил четирите топа плат непипнати. Натоварил ги върху камилата. А крадецът бил оставил и дрехите си върху топовете плат. Търговецът взел и тях. След това затворил хамбара и тръгнал след камилата. А насреща му — крадецът. Той тръгнал след него и когато търговецът натоварил платовете си на кораба, го заговорил:

— Братко, ти си самата божия кротост! Взе си платовете, видя, че нищо не липсва, но поне ми върни дрехите!

Разсмял се търговецът, върнал му дрехите, никому нищо не казал и всеки си тръгнал по пътя…

Приказка за валията Хусам ад-Дин

Разказват също, че в крепостта Искандария имало валия на име Хусам ад-Дин. Една вечер при него влязъл един войскар и казал:

— Владетелю! Снощи влязох в този град, спрях в тоя и тоя хан, спах почти до полунощ и когато се събудих, открих, че дисагите ми са отрязани и от тях липсва кесия с хиляда динара…

Валията пратил за стражите, наредил им да доведат всички, които били в хана, и да ги затворят до сутринта…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, валията наредил да донесат всички оръдия за измъчване, извикал задържаните хора и понечил да ги измъчва в присъствието на войскаря с дисагите, когато отпред пристъпил човек, застанал пред двамата и рекъл:

— Пусни тези хор, емире, те са несправедливо обвинени! Аз взех парите, ето кесията, която взех от дисагите! — и измъкнал кесията от ръкава си.

— Хайде, вземи си парите, войнико! Ти повече вземане-даване с тези хора нямаш! — рекъл валията.

И всички започнали да благославят крадеца. А той казал:

— Валия, не е майсторлък да дойда при тебе и да ти върна кесията! Майсторлък е втори път да взема кесията от този войскар!

— А как ги взе, джебчия такъв! — запитал валията.

— Бях на пазара при сарафите и видях там този човек, който смени златото си за пари и ги сложи в кесия. Вървях след него от сокак на сокак, от град в град, какви ли не хитрости не измислях и все не можех да му взема парите. Когато дойде в този град, той се настани в хана, аз успях да седна до него, поизчаках да заспи, полека протегнах ръка, изрязах дисагите ей с този нож и взех кесията — и докато говорел, протегнал ръка, взел кесията, която стояла пред войскаря и валията, и се дръпнал назад. Изведнъж скочил в близкото езеро.

— Дръжте го! — викнал валията.

Втурнали се те след него, но не успели дори да се спуснат по стъпалата, когато той вече бил изчезнал. Върнали се, без да го уловят, а валията рекъл на войскаря:

— Хората повече не са ти длъжни нищо! Ти получи парите си, но не успя да си ги запазиш!

Войскарят си отишъл посрамен, изгубил чест и пари, а хората се разотишли…

Приказка за цар Насир и тримата валии

Разправят също, че султанът цар Насир извикал един ден тримата валии — на Кайро, на Булак и на Стария Миср, и им казал:

— Искам всеки от вас да ми разкаже най-удивителното, което му се е случило, когато е бил валия!

Валията на Кайро заразказвал:

Приказка на първия валия за двамата свидетели

В града ми имаше двама заклети свидетели, които свидетелстваха при всички случаи на побоища и кръвопролития. Те се отдаваха на разгулен живот, пиянство и разврат. Аз все не можех да ги разоблича и да ги обвиня — бях просто безсилен пред лъжесвидетелствата им. Тогава наредих на кръчмарите, на зеленчукарите, на свещарите, на собствениците на домове за разврат да ми дават сведения за тях — къде и кога ще пият или ще развратничат, заедно или поотделно. Един ден при мен дойде някакъв човек и ми каза:

— Господарю, онези ги заварили в къщата на еди-кой си да вършат такава и такава лоша работа!

Скочих аз, отидох сам заедно със слугата си. Стигнах посочената врата. Почуках. Излезе неволница и запита:

— Кой си ти?

Но аз влязох, без да й отговоря, и заварих стопанина с двамата свидетели да си седят с развратни жени и много вино. Те скочиха да ме посрещнат, оказаха ми почит, сложиха ме без страх и уплаха на челно място и рекоха:

— Добре дошъл, скъп наш гост и остроумен събеседник!

Стопанинът изчезна за малко, после се върна в ръка с триста динара и те ми рекоха:

— Господарю, имаш власт да направиш нещо повече от нашия позор, но пък той ще ти създаде трудности! Я по-добре вземи тези пари и смотай работата! Аллах обича рабите си, които са скрити и скромни!

Помислих си: „Я да взема златото и да потуля работата, пък нали имам достатъчно власт — и втори път ще мога да им отмъстя!“ Прелъстих се за парите, взех ги, отидох си и никой нищо не разбра. На другия ден дойде при мене страж, пратен от кадията, и ми рече:

— Иди да поговориш с кадията, вика те!

Отидох при кадията и заварих там двамата свидетели заедно със стопанина на онази срамна къща, който ми бе дал парите. Той си поиска тристате динара, които ми бил дал в дълг, а онези двамата свидетели потвърдиха, че наистина съм получил триста динара. Нямах начин да отричам. Кадията ми нареди да върна парите. Не можах да изляза, преди да броя триста динара! Това е най-удивителното нещо, което ми се случи, когато бях валия!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла.

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че се надигнал валията на Булак и заразказвал:

Приказка на втория валия за неговия дълг

Събра ми се, господарю султан, дълг от триста хиляди динара. Продадох всичко, каквото имах, и събрах сто хиляди, не повече, и не знаех какво да правя. Една нощ някой почука на портата.

— Иди виж кой е! — казах на един от слугите.

Излезе той и след малко се върна пожълтял, пребледнял, коленете му трепереха.

— Пред вратата стои полугол мъж с кожена дреха! — каза той. — Препасал е меч, с нож в пояса, с него — дружина мъже, подобни на него. Иска да те види!

Взех меч в ръка и излязох да видя кой е. Всичко бе така, както ми го бе описал слугата.

— Какво ви трябва? — запитах аз.

— Ние сме крадци! — отговориха ми те. — Днес спечелихме голяма плячка и я нарекохме на тебе, за да си помогнеш и да си върнеш дълга, който ти тежи!

— А къде е плячката? — запитах аз.

Донесоха голям сандък, пълен със златни и сребърни съдини. Аз се зарадвах и си казах: „Ще си върна целия дълг и ще ми остане още толкова! Но няма да е щедро, ако ги пусна да си ходят без нищо!“ Взех онези сто хиляди динара, дадох им ги и им благодарих за благодеянието. Те взеха парите и изчезнаха в тъмнината, никога повече не узнах нищо за тях. А когато се съмна и погледнах в сандъка, оказа се, че всичко е от мед, само позлатено и посребрено, дори калайдисано, и не струва повече от петстотин дирхама! Тежко ми стана, че парите ми си отидоха и към грижите ми се прибавиха нови. Ето най-удивителното нещо, което ми се случи, когато бях валия!

Приказка на валията на Стария Миср за десетте обесени крадци

Надигнал се валията на Стария Миср и заразказвал:

* * *

Обесих аз веднъж десет крадци, всеки на отделна бесилка, и наредих на стражите да ги пазят и да не позволяват никой да открадне трупа на някого. На другия ден отидох и видях на една бесилка да висят двама обесени.

— Кой е направил това? Къде е бесилката на другия обесен? — викнах аз. Отначало стражите отричаха, но когато казах, че ще ги пребия от бой, си признаха:

— Емире, снощи бяхме позаспали, а като се събудихме, видяхме, че някой е откраднал обесения заедно с бесилката, на която висеше. Изплашихме се от гнева ти и не щеш ли, видяхме фелах, който вървеше към нас с магаре. Хванахме го и го обесихме вместо откраднатия!

— А този фелах какво имаше? — запитах учуден аз.

— На магарето имаше дисаги!

— А какво имаше в дисагите? Я ми ги донесете!

Донесоха дисагите, заповядах да ги отворят и що да видя — човек убит и нарязан на парчета! Зачудих се и възкликнах:

— Този фелах е бил обесен заради това, че е убил този човек! Аллах не позволява да се наказват невинни!…

Приказка за крадеца и сарафина

Разказват също, че някакъв сарафин имал кесия със злато. Веднъж той минал край няколко крадци и един от тях казал:

— Аз мога да му взема тази кесия! Гледайте!

Той тръгнал зад сарафина до къщата му. Сарафинът влязъл и оставил кесията на скамейката. Дощяло му се да пусне една вода, свършил нуждата си и рекъл на неволницата да му подаде ибрика. Неволницата му го занесла. Вратата останала отворена. Крадецът влязъл, грабнал кесията, отишъл при приятелите си и им разказал какво му се случило.

— За бога — рекли те, — онова, което си направил, е ловка работа и не всеки го може. Но ей сега сарафинът ще излезе, няма да намери кесията и ще започне да бие неволницата. Значи не си направил работа, за която да те хвалим! Щом наистина си толкова ловък, спаси момичето от бой!

— Ако е пожелал Аллах — казал крадецът, — хем ще отърва момичето, хем ще си взема кесията!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че крадецът се върнал в къщата на сарафина и го заварил да измъчва девойката. Почукал на портата.

— Кой чука? — запитал сарафинът.

— Аз съм калфата на твоя съсед на пазара! — отговорил крадецът. — Господарят ми каза да ти кажа: „Ти да не си променил навиците си? Как може да оставиш кесия като тази до дюкяна, да тръгнеш и да я забравяш?“ Ако той не я бе видял и запазил, пиши я похарчена!

Показал кесията и сарафинът възкликнал:

— Това е моята кесия! Същата е!

Протегнал ръка да си я вземе, но крадецът рекъл:

— А, не, за бога, няма да ти я дам, докато не подпишеш разписка и не сложиш печат, че си я получил!

Сарафинът влязъл в къщата да напише разписката, но крадецът си тръгнал, а неволницата се отървала от наказание…

Приказка за жената с отсечените ръце

Разказват също, че един цар на царете казал на поданиците си:

— Който от вас даде милостиня, ще му отсека ръката!

Хората започнали да се въздържат да дават милостиня. Но се случило така, че един просяк, измъчван от глад, отишъл при една жена и помолил:

— Дай ми нещо!

— Как ще ти дам, щом царят отсича ръката на всеки, който даде милостиня! — отговорила тя.

И все пак, когато той помолил пак в името на Аллаха, тя се осмелила да му даде две питки хляб. Вестта за това стигнала до царя, той наредил да й отсекат двете ръце и тя се прибрала саката у дома.

След известно време царят казал на майка си:

— Искам да се оженя!

— Тук наблизо живее жена, по-хубава от която не може да се види на света, ала има голям недостатък — тя е без ръце! — отговорила майката.

— Искам да я видя! — настоял царят.

Майката я довела при него и когато той я зърнал, начаса я харесал, оженил се за нея и тя заживяла в харема му. Това била същата жена, която била дала на просяка двете питки.

Когато царят се оженил за нея, другите му жени й позавидели, написали му писмо и я наклеветили, че е разпътна. А тя по това време му родила син. Царят наредил на майка си да я отведе в пустинята и да я изостави там. Майката изпълнила повелята му и се върнала. Жената заплакала. Вървяла, що вървяла, детето висяло на шията й. Минала край поток, коленичила, за да се напие, че била много жадна. Но когато се навела, детето паднало във водата. Седнала жената и горчиво заоплаквала детето си. Наблизо минали двама души и я запитали:

— Защо плачеш?

— Детето ми падна във водата!

Двамата мъже се помолили на Аллах и водата докарала детето при майката живо и здраво.

— Искаш ли Аллах да ти върне ръцете? — запитали те.

— Как да не искам! — отговорила жената.

И те пак се помолили на Аллах и ръцете й се върнали на мястото си по-здрави от преди. После те запитали жената:

— А ти знаеш ли кои сме?

— Аллах най-добре знае! — отговорила тя.

Тогава двамата мъже рекли:

— Ние сме онези две питки, които ти даде на просяка и заради които царят ти отсече ръцете! Възхвали Аллаха, който ти върна и сина, и ръцете!

И тя възхвалила и прославила всевишния Аллах…

Приказка за Харун ар-Рашид и Бен Кариби

Разправят също, че една нощ емирът на правоверните Харун ар-Рашид рекъл на везира си Джаафар:

— Тази нощ ми се стегна душата! Какво да правя? — а в това време Масрур стоял пред него и се хилел. — На какво се хилиш? — креснал му халифът. — На мен ли се присмиваш, или си полудял?

— За бога, не, о, емир на правоверните! — отговорил Масрур. — Направих това не по своя воля! Вчера излязох пред двореца, стигнах до брега на Тигър и видях там събрали се хора и някакъв човек, който ги разсмиваше. Казва се Бен Кариби. Спомних си негови думи, та ме напуши смях. Моля те, прости ми!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът наредил на Масрур:

— Да ми доведеш този човек начаса!

Излязъл бързо Масрур, намерил Бен Кариби и му рекъл:

— Идвай веднага при емира на правоверните! Но при едно условие… Щом той ти подари нещо, ти ще вземеш четвъртинка, а останалото ще е за мен!

— Нека да е наполовина! — настоял човекът.

— А, не! — възразил Масрур.

— Тогава нека на тебе да е две третинки, а на мене — една!

С големи усилия Масрур се съгласил на това. Влязъл Бен Кариби при халифа и го поздравил, както се полага.

— Ако не ме разсмееш, ще те ударя три пъти ей с тази торба! — казал халифът.

„Абе то ще е по-добре да ме удари с тази торба, отколкото с камшик!“, си помислил човекът, защото си въобразявал, че торбата е празна. Започнал да му приказва смешки, които разсмиват и най-гневните, казал някакви остроти, но емирът на правоверните дори не се усмихнал. Бен Кариби затреперил, изплашил се.

— Сега си заслужи боя! — казал халифът.

Грабнал торбата и го ударил отзад. Но в нея имало четири едри чакъла, всеки тежал по два ратла. Ударът попаднал по врата му, той изкрещял високо, спомнил си за условието с Масрур и викнал:

— Прощавай, емир на правоверните, но нека ти кажа две думи!

— Казвай! — запитал Харун ар-Рашид.

— Масрур ми постави условие! — казал Бен Кариби. — Договорихме се, че една третина от дара, който ще получа от халифа, ще бъде за мене, а двете третини — за него! С голям труд се съгласи на това! Сега моята награда е бой! Този удар беше моят дял, останалите два са за него! Аз си взех моето, а той, ето го къде е застанал — дай си му неговия дял!

Халифът се разсмял, викнал Масрур до себе си и го цапардосал веднъж с торбата, а той му викнал:

— О, емир на правоверните, достатъчно ми е и едната третинка, дай на него останалото, не го ща!

Още по-силно се разсмял халифът и наредил да дадат и на двамата по хиляда динара. Те си отишли предоволни от халифския дар…

Приказка за Абдул Рахман Мароканеца, с прякор Китаеца

Разказват също, че някакъв мароканец пропътувал много страни и веднъж съдбата го довела на някакъв остров. Когато се върнал в страната си, донесъл от там тръба от перо на птицата Рух, докато тя още не се била измъкнала от яйцето. Тази тръба била куха и събирала девет меха вода. Дължината на крилото при излюпването на пилето била хиляда баа.

Този човек се казвал Абдул Рахман Мароканеца, но бил известен и с прякора Китаеца, защото често ходел в тази страна. Много чудесии разказват за него, ето и една от тях.

Веднъж, като плавал по Китайско море с дружина, видели далечен остров. Наближили и хвърлили котва. Слезли да натоварят вода и дърва, носели брадви, въжета и ножове. Видели насред острова голямо бяло блестящо кубе, високо сто лакътя. Доближили го и разбрали, че е яйце на птицата Рух. Заудряли го с брадви, камъни и дървета. Кората му била като здрава скала, но накрая от нея изпаднало самото пиле. Заскубали перата от крилете му и това им се удавало само с общи усилия, макар че още не били съзрели. После взели колкото могли от месото му и го отнесли с тях. Насекли перата като тръби. Вдигнали платната и пътували цяла нощ до изгрев-слънце — вятърът бил добър и корабът се движел бързо.

Но ето че се задала птицата Рух. Била огромна като буреносен облак. В ноктите й — скала като планина, много по-голяма от самия кораб. Тя го настигнала и метнала скалата върху него. Той плавал бързо и я изпреварил, тя рухнала в морето и вдигнала огромна вълна, която хвърлила хората в ужас. Аллах ги спасил от гибел. Сготвили онова месо и го изяли. Сред пътниците имало няколко белобради шейхове. Когато се съмнало, брадите им били почернели. Впоследствие никой от хората, които били хапнали от това месо, дори не посивял. Казват, че причината да върнат младостта си била в това месо.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Приказка за Иса бен ар-Рашид и неволницата Киррат ал-Айн

Иса, син на Харун ар-Рашид и брат на Маамун, пожелал да си вземе за жена Киррат ал-Айн, която била неволница на Али бен Хишам Абул Хасан, но с никого не споделил тайната си, защото се притеснявал, пък и бил порядъчен мъж. Все се стараел по всякакъв начин да я купи от господаря й и все не успявал. Накрая търпението му се изчерпало, влязъл при Маамун и му рекъл:

— О, емир на правоверните! Ти би трябвало да проверяваш своите приближени, да видиш кой не си гледа работата, да отделиш достойните от недостойните и всеки да заеме заслуженото си място!

По този начин Иса искал да посети някак си дома на господаря на Киррат ал-Айн и да поседи до нея.

— Правилно си го намислил! — рекъл Маамун.

Наредил той да приготвят кораба „Таяр“. Двамата братя се качили заедно с няколко души от царската свита. Първият дворец, който посетили, бил на Хамид Тауил ат-Тауси. Влезли точно когато бил най-неподготвен. Поседели малко, той им поднесъл ястие от солено месо. Маамун не докоснал нищо, а Иса му рекъл:

— О, емир на правоверните! Дошли сме в този дом, когато стопанинът му не ни е очаквал и не е бил подготвен. Хайде да отидем на място, което е подготвено!

Отишли в дома на Али бен Хишам. Той ги посрещнал от щедро по-щедро, въвел ги в гостната, където подът, таванът и стените били облепени с разноцветни мраморни плочи, по тях — издялани гръцки украси с многобройни инкрустации. Поседял Маамун и рекъл:

— Подай нещо за хапване!

Начаса донесли сто вида ястия от кокошки и други птици и още — разни попари, студени и топли меса. Изнесли студено вино, примесено с плодни и други аромати, в златни, сребърни и порцеланови съдини.

— Ей, Абул Хасан! Я да чуем сега някоя весела песен! — рекъл халифът.

Али бен Хишам наредил да доведат певиците. Десет слуги подредили десет златни кресла. Влезли десет неволници, хубави като цъфнали градини, в дрехи от черно кадифе, а на главите им — златни коронки…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволниците седнали в креслата и запели различни песни. Огледал Маамун една от тях, харесали му външният й вид и държанието й и я запитал:

— Как се казваш, неволнице?

— Казвам се Суджах, о, емир на правоверните!

— Попей ни, Суджах!

Неволницата засвирила и запяла:

Оттеглям се — два лъва на гости са дошли!

Как искам да се скрия от ноктите им зли!

Покорен ми е мечът, обича ги сърцето,

но се боя от уроки на врагове проклети!

— Хареса ми как пееш! От кого са тези стихове[11]? — запитал Маамун.

— От Амру бен Муадди Кариб аз-Зубейди! — отговорила тя. — А песента се казва „На храма“!

Отишли си тези неволници, влезли десет други, те запели други песни. Изгледал Маамун една от тях, сякаш от мрамор издялана, и я запитал:

— Как се казваш, неволнице?

— Забия, о, емир на правоверните! — отговорила тя.

— Попей ни, Забия!

И тя извисила глас:

Тополки във коприни, богато натъкмени,

капани за газели очакват ви в хареми!

— От кого са тези стихове? — запитал Маамун.

— От Джарир! — отговорила тя. — А музиката е стъкмена от Ахмед бен Сурейдж!

Отишли си тези неволници, появили се нови десет. Те изпели няколко песни. Изгледал Маамун една като слънце в ясен ден и я запитал:

— Как се казваш, неволнице?

— Фатин, о, емир на правоверните! — отговорила тя.

— Попей ни, Фатин!

Тя засвирила, изпяла една песен.

— А от кого са тези стихове, Фатин? — запитал халифът.

— От Айдди бен Зейд, а мелодията е от древността!

Накрая халифът поискал да си тръгне с кораба си, а Али бен Хишам му рекъл:

— О, емир на правоверните! Имам аз една неволница, купих я за десет хиляди динара и искам да я покажа. Ако тя зарадва Иса и той я хареса — нека да е негова, пък ако ли не — поне ще чуете песен и от нея!

— Доведете я! — разпоредил халифът.

Довели неволницата. Била гъвкава като вейка, на главата й — корона от червено злато, дрехата й — обсипана с бисери и скъпоценности. Вървяла като страхлива газела. Седнала в креслото…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато видял неволницата, Иса загубил ума и дума, побледнял.

— Какво ти е, Иса? Защо се промени така? — запитал Маамун.

— Понякога ме обхваща такава слабост, о, емир на правоверните!

— Познаваш ли тази неволница отпреди?

— Нима може луна да бъде скрита?

— Как се казваш, неволнице? — обърнал се Маамун към нея.

— Киррат ал-Айн, о, емир на правоверните! — отговорила тя.

— Попей ни, Киррат ал-Айн!

И неволницата запяла:

Отива си, избяга любовта!

Тя тръгва призори, дори в нощта!

Хаджии в шатри свилени я скриха,

с коприни тежки бързо я покриха!

— Аллах да те възнагради! А от кого са тези стихове?

— От Дибил ал-Хузаи, а мелодията е от Зарзур ас-Сагир!

Загледал се Иса в нея и хлъцнал.

— О, емир на правоверните, ще позволиш ли да изпея още една песен? — запитала тя.

— Пей каквото ти се иска! — отговорил Маамун.

Тя опънала струните и запяла:

Ако те той харесва, ако го ти харесваш,

не скривай любовта си, а я показвай с песен,

пък нека да говорят клеветници лъжливи,

пък нека крият завист чрез думи най-красиви!

Уж близостта от обич ненужно ни вълнува

или раздяла дълга уж болката лекува,

но всичките лекарства, събрани по земята,

не ще да излекуват те любовта в душата!

Раздяла? Не!… Но близост?… От близост полза няма,

кога в душата няма я любовта голяма!

Когато неволницата спряла да пее, Маамун се качил на „Таяр“, но Иса се позабавил. Той си бил взел Киррат ал-Айн, бил я отвел у дома и сърцето му се отпуснало.

Ето колко щедър е бил Али бен Хишам!…

Приказка за момъка, неволницата и Абдуллах бен Муаммар

Разказват, че някакъв момък от Басра си купил хубава неволница. Гледал си я, изучил я от добре по-добре и много я обичал. Похарчил цялото си имане за веселби с нея, нищо не му останало и изпаднал в голяма бедност.

— Господарю! — рекла му веднъж тя. — Ти имаш нужда от пари! За тебе ще е по-добре да ме продадеш, отколкото да остана при тебе, когато и ти няма какво да ядеш!

Натежало му на момъка, но се съгласил. Извел я на пазара и чрез посредник я предложил на емира на Басра, който се казвал Абдуллах бен Муаммар ат-Тини. Харесала му тя и той я купил за петстотин динара. Но когато господарят й прибрал парите и понечил да си тръгне, неволницата заплакала и изпяла следния куплет:

Честито ти парите, които ти заключи,

а мен остави само с тъга и мисли тежки.

Душата утешавам — тя с малко се научи,

но пък за него моля обилие безбрежно!

Господарят й въздъхнал тежко и изпял следните стихове:

Измисли ти самичка таз жестока хитрост дива!

Прости ми! Чувствам — мъка се във думите ти скрива!

Аз тръгвам, заминавам… Но споменът остана

и във сърцето мисъл горчива е изляна.

И няма вече срещи — остава ни страдание!

Прощавай! Нежни срещи от днеска ще зависят

от Бен Муаммар, само добро той да поиска!

Абдуллах бен Муаммар чул стиховете им, усетил мъката им и възкликнал:

— За бога, няма аз да стана причина за раздялата ви! Човече, вземи и парите, и неволницата си, пък дано Аллах ти даде щастие с нея! Трудно е да бъдат разделени двама, които живеят в съгласие!

Двамата целунали ръката му, отишли си и останали заедно до деня, когато ги разделила смъртта! Хвала на Онзи, който не може да бъде достигнат от нея!

Приказка за Муталаммис и жена му

Разказват, че Муталаммис избягал от двора на Нуаман бен Мундер. Нямало го дълго и помислили, че е умрял. А имал хубава жена на име Амима. Близките й настоявали да се омъжи повторно, но тя отказвала. Множество сватовници идвали да я искат и накрая я принудили пряко волята й да я омъжат за някой от нейното племе. Но тя много обичала мъжа си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато настъпил денят, в който Амима трябвало да се омъжи, се върнал съпругът й Муталаммис. Чул той в махалата свирене на мизмари и думкане на барабани и разбрал, че някъде има сватба. Запитал едно момче кой се жени, и то отговорило:

— Амима, жената на Муталаммис! Ще я омъжват!

Муталаммис се изхитрил да се вмъкне с женски дрехи в женската стая. Видял жена си на високо кресло, въздиша дълбоко и пее:

И тази моя песен не дава ми покой!

Къде си, Муталаммис, къде си, мъжо мой?

Муталаммис бил голям поет и отговорил със стих:

Наблизо съм до тебе, любима ми Амима!

Страстта ми ме убива, щом на света те има!

Чул отнякъде младоженецът този разговор в стихове, влязъл бързо при двамата и казал на свой ред:

— Добро очаквах, то изчезна, скри се в мигновение, пак съберете своя дом след дългото търпение!

Оставил ги и си отишъл. А Муталаммис живял с жена си щастливо и честито, доволно и богато, докато не ги разделила смъртта.

Приказка за мелничаря и жена му

Разправят също, че някакъв човек си имал мелница и магаре, което въртяло мелничния камък. Имал и зла жена. Той я обичал, а тя го мразела, харесвала си един съсед, който пък я ненавиждал. Веднъж насън мъжът чул глас:

— Иди и копай под кръга, в който се върти магарето! Там ще намериш съкровище!

Мелничарят споделил за чутото с жена си, като й наредил да пази тайна. Тя пък го разказала на съседа, като се надявала да смекчи сърцето му, а той й обещал да я посети през нощта. Дошли посред нощ, копали на посоченото място и открили съкровището. Съседът го измъкнал и рекъл:

— Какво ще правим сега с това?

— Ще си го разделим поравно! — отговорила тя. — Ти ще се разделиш с жена си, а аз ще направя нещо, за да ме остави мъжът ми! После ще се ожениш за мене! Тогава цялото богатство ще си остане у нас двамата!

— А да не би дяволът да те подмами и да вземеш някой друг! — възразил съседът. — Златото в една къща е като слънце посред бял ден — всякой посяга да се сгрее с него! По-добре ще е всичко да остане у мен, пък ти, като се разделиш с мъжа си, ще дойдеш при мен!

— И аз се боя от същото! — рекла тя. — Не ти давам моя дял от парите!

Омразата заставила съседа да я убие и той я хвърлил в дупката, където било съкровището. Но утрото вече се сипвало, нямал време да я зарови, взел парите и избягал.

Мелничарят се събудил и не намерил жена си. Влязъл в мелницата и впрегнал магарето. То тръгнало, но спряло. Заудрял го мелничарят, но то не тръгвало, защото се бояло от мъртвата жена пред себе си. Мелничарят не знаел защо е спряло, извадил ножа си и го мушнал в хълбока, но то пак не мръднало. Ядосал се, мушнал го пак, този път в слабините, и то рухнало мъртво.

Вече се било съмнало и едва тогава той видял, че жена му и магарето са мъртви — тя лежала на мястото, където било съкровището. А това станало само защото той бил споделил тайната с жена си!…

Приказка за глупака

Разправят също, че някакъв глупак си вървял по пътя, държал поводите на магарето си и го влачел след себе си. Видели го двама хитреци и единият рекъл на другия:

— Аз ще взема магарето на този човек!

Пристъпил зад магарето, снел му тихомълком юздата, дал го на приятеля си, сложил юздата на собствената си глава и тръгнал зад глупака. Обърнал се той и видял, че юздата е на главата на човек.

— Ти какво си? — запитал той.

— Аз съм твоето магаре и историята ми е една чудесия! — отговорил хитрецът. — Имах праведна стара майка. Един ден се върнах пиян у дома и тя ми каза: „Синко, покай се пред всевишния Аллах за този грях!“ Грабнах една тояга и я ударих. Тя ме прокълна и Всевишният ме превърна в магаре. Така попаднах в ръцете ти. Но сигурно днес сърцето на майка ми се е смилило, помолила се е и Аллах ми върна човешкото лице!

— Ти, братко, трябва да ми простиш за всичко, което правех с тебе, когато те възсядах и те впрягах! — възкликнал глупакът.

Пуснал го да си ходи и се върнал у дома, изгубил ума и дума от вълнение.

— Къде е магарето? — запитала жена му.

Глупакът й разказал какво било станало с магарето. После постоял няколко дни без работа, но накрая тя му викнала:

— Докога ще стоиш без работа вкъщи? Я иди на пазара, купи ново магаре, за да има с какво да ни вадиш хляба!

Отишъл човекът на пазара и що да види — магарето му изложено за продан! Познал го, пристъпил към него, навел се над ухото му и прошепнал:

— Горко ти, проклетнико! Сигурно пак си започнал да пиеш и да биеш майка си! Но, за бога, за нищо на света вече няма да те купя!

Оставил го и си тръгнал по пътя…

Приказка за хаджията и старицата

Разправят, че един хаджия заспал и когато се събудил, не намерил и следа от кервана с останалите хаджии. Тръгнал без път, заблудил се. Забелязал някаква шатра. Пред нея седяла стара жена, до нея спяло куче. Приближил се и я помолил за нещо за ядене.

— Иди в онази долина! — посочила тя. — Там има змии, хвани си някоя, изпечи я и я изяж!

Човекът бил много гладен и ял, както го посъветвала старицата. После ожаднял, поискал от старицата вода да си пийне, а тя рекла:

— Ей там има изворче, иди и пий!

Отишъл човекът до изворчето и открил, че водата му е горчива, но тъй като нямал какво друго да пие, а и жаждата му го мъчела, пил. Върнал се при старицата и рекъл:

— Чудна работа, бабо! Седиш си на това място, живееш, без да мръднеш, ядеш тази храна, пиеш тази вода!

— А как е във вашата страна? — запитала старицата.

— В нашата страна има широки просторни дворове, сладки зрели плодове, обилни сладки води, прекрасни храни, тлъсти меса, много овце, такова можеш да видиш само в рая!

— Но ти ми кажи имате ли си султан да ви притиска с властта си, да сте все в ръцете му, ако обвини някого — да вземе имането му, ако пожелае — да ви изгони от домовете или да ви изтръгне от корен? — попитала старицата.

— Имаме го, как да го нямаме! — отговорил човекът.

— Тогава храната ми е добра и животът ми е приятен! — рекла старицата. — Приятните удоволствия, съчетани с гнета и игото, са смъртоносна отрова. А когато човек живее свободно, това е сигурна противоотрова. Основата на благоденствието са здравето и спокойствието! А те се пораждат от справедливостта на султана! Не е правилно всеки султан да вселява страх така, че поданиците му да се боят от него! В наше време султанът иска по-голяма власт, желае хората да се боят, защото те не са като някогашните! В наше време са на власт достойните за порицание! Големите приказки са признак за слабоумие и глупост, те пораждат омраза и вражда! Ако онзи, който е станал султан, не всява страх, това ще доведе страната му до разруха. Казано е в една пословица: „Насилието на един султан може да трае и сто години, но за насилието на хората един срещу друг и година е много!“ Щом хората се отклонят от правия път, Аллах им слага начело жесток цар. В летописите се говори, че на Хаджадж бен Юсеф му занесли писание, в което пишело: „Бой се от бога и никога не гнети божиите твари!“ Той се качил на минарето и извикал с висок глас: „Хора, всевишният Аллах ми е дал власт над вас заради вашите грехове! Ако не съм аз — ще имате друг, още по-жесток, още по-лош, както е казал поетът:

На Аллах ръката щом там се стовари —

значи гнета ние сами си го правим!“

Гнетът се бои от злината, справедливостта е най-праведното дело и нека молим Аллах да се смили над нас!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Приказка за овчаря и отшелника

Разправят, царю честити, че в някаква планина живял овчар с дълбока вяра и остър ум. Пасял си овцете и се препитавал с млякото и вълната им. Нищо не смущавало щастието му, а бог приемал молитвите му.

Случило се веднъж да се разболее силно и влязъл в една пещера сред скалите. През деня овцете му пасели по поляните, а вечер се прибирали в пещерата. Прищяло се на Аллах да постави овчаря на изпитание. Изпратил при него ангел, който му се явил в образа на жена хубавица. Тя приседнала до постелята му. Видял я до себе си, събудила се плътта му и той рекъл:

— Жено, какво те е довело тук? Нямаш работа при мене и между нас няма нищо общо!

— Човече! — отговорила тя. — Нима не виждаш моята хубост, нима не усещаш как ухая! Нима не знаеш какво правят мъжете с жените! Какво ти пречи и ти да прекараш добре с мен?

— Нямам такова желание! — възкликнал овчарят. — Ти си подла измамница! Колко злини си скрила под хубостта си? Колко праведни души си отклонила от правия път, а после те, наказани, са съжалявали! Махай се, съблазнителка такава!

Той хвърлил абата си върху лицето й, за да не го гледа, и почнал да повтаря името на Аллах. А ангелът, като видял колко е праведен, отлетял към небесата.

Недалеч от пещерата имало селце. Там живеел един праведен мъж, но двамата не се познавали. Привидяло му се, че някой му говори насън:

— Недалече от тебе, в тази и тази пещера живее един праведен човек! Иди при него и изпълнявай повелите му!

На съмване той тръгнал към пещерата на овчаря. Но горещината го налегнала и той спрял под едно дърво, край което течал бистър извор. Седнал да си почине. А при извора дошли птици и зверове да пият вода. Щом видели седналия до него човек, те се разбягали, а той си помислил: „Дойдох да си почина, а ги разтревожих! Заради мене те побягнаха от водата си и тревата си! С моята почивка им нанесох вреда!“ Станал и въздъхнал дълбоко.

Стигнал до пещерата, влязъл при овчаря, прегърнал го и заплакал.

— Какво те е довело до това място, където друг човек не е влизал? — запитал овчарят.

— Видях насън как някой ми го описа и ми нареди да дойда при тебе! — отговорил отшелникът.

С помощта му овчарят бързо оздравял. Праведникът останал да живее при него в планината. Там упорито и достолепно двамата оказвали почит на Аллах. И така живели и се молели, чужди на всякакво желание за богатство и дом, докато ги настигнало предначертаното. Това е приказката за тях!…

Приказка за Харун ар-Рашид и арабската мома

Разправят също, че един ден Харун ар-Рашид се разхождал заедно с Джаафар Бармаки и видял няколко моми да си наливат вода. Отбил се към тях да пийне. Една от момите се обърнала към двамата и изпяла:

Любими, наведи се, погледни ме, като спя,

че огънят пламтящ в плътта ми да угасне!

Ръката ти под моето възглаве е стрела!

Видях те! Но дали ще имам вечно с тебе щастие?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът харесал хубостта и красноречието на момата и я запитал:

— Благородна девойко, тези думи сама ли ги измисли, или от друг си ги научила?

— Мои са си! — отговорила тя.

— Ако ми казваш истината, сега трябва да запазиш смисъла, но да кажеш същото с други думи!

И тя рекла:

Любими, наведи се и погледни ме в дрямка,

че огънят пламтящ в сърцето да заглъхне.

Ръката ти под мене на мъката е сянка!

Видях те — но дали от скръб ще ме измъкнеш?

— Последното си го откраднала от някого!

— Не, мое си е! — настояла тя.

— Добре! Запази отново смисъла и смени думите!

И тя запяла:

Любими, наведи се и виж ме как почивам,

че пламъкът горящ в сърцето да загине!

Ръката ти под мене безсъница е жива!

Видях те! Но за тебе какъв ли смисъл има?

— Не, последното си го откраднала! — настоял халифът.

— Не, мое си е! — отново твърдяла тя.

— Тогава хайде отново запази смисъла и смени думите!

И тя отново запяла:

Любими, наведи се и виж ме как те чакам,

и огъня задавящ в душата да задавиш!

В ръката ти под мене сълзите са печални!

Видях те! Ще те видя отново! Но кога ли?…

— От коя махала си? — запитал той.

— От средния дом, който е с колона на върха! — отговорила тя.

Разбрал Халифът, че е от благороден дом.

— А ти от коя конюшня си? — запитала го тя.

— Аз съм от дървото, което раздава плодове на всички! — отговори Харун ар-Рашид.

Разбрала момата кой стои пред нея, целунала земята и рекла:

— Аллах да ти помага, емир на правоверните! Прибрала се тя у дома заедно с останалите моми.

— Трябва да я взема за жена! — казал халифът на Джаафар.

Отишъл везирът при бащата на момата и му казал:

— Емирът на правоверните иска дъщеря ти за жена!

— С любов и желание! — отговорил той. — Аз дарявам тази неволница на нашия владетел, емира на правоверните!

Приготвил я, пратил я на халифа, той я взел за жена. Тя станала една от любимките му. А на баща й дал блага, които го въздигнали над останалите.

Но ето че баща й отпътувал в лоното на Всевишния. Халифът научил новината и влязъл тъжен при нея. Щом забелязала тъгата по лицето му, тя отишла в стаята си, съблякла богатите дрехи, облякла се в траур и казала, че ще приеме съболезнования.

— Каква е причината? — запитали я.

— Баща ми умря! — отговорила тя.

Отишли при халифа и му казали какво прави жена му. Той отишъл при нея и запитал:

— Кой ти съобщи тази новина?

— Лицето ти, емир на правоверните! — отговорила тя. — Откакто живея с тебе, за пръв път те видях така тъжен! А се боях само за баща си, защото е възрастен! Ти да си ни жив!

Очите на халифа се напълнили със сълзи и той й изразил съчувствието си. Така тя заживяла в тъга. Накрая всички тях ги прие лоното на Аллах!…

Приказка на Асмаи за жените и техните стихове

Разправят също, че една нощ Харун ар-Рашид много се изпотил, станал от постелята си, разходил се из стаята, но на душата му все било тягостно. На разсъмване той наредил:

— Доведете ми Асмаи! — появил се Асмаи, халифът го поздравил и рекъл:

— Асмаи, искам да ми разкажеш най-забавното от всичко, което си чувал за жените и техните стихове!

— Много неща съм слушал, но двустишията на три девойки ме плениха! — отговорил Асмаи.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът рекъл на Асмаи:

— Разкажи ми за стиховете на тези три девойки!

И Асмаи заразказвал:

Ти знаеш, о, емир на правоверните, че цяла година съм живял в Басра. Един ден ми стана много горещо, потърсих местенце да си почина и забелязах наблизо веранда в градина за почивка подметена, с врата отворена, земята с вода напръскана, в нея — дървена скамейка, а от околните прозорци лъха на мускус. Влязох, седнах на скамейката и реших да си подремна. Тогава чух нежен глас на неволница, който каза:

— Сестри, хайде да заложим триста динара! Всяка от нас ще каже по едно двустишие и онази, която съчини най-звучния стих, ще ги спечели!

Съгласиха се и трите и най-голямата произнесе следното двустишие:

Тъй хубаво ми бе! Насън видях го, че пристигна!

Но още по-добре било би той будна да ме стигне!

Средната произнесе следното двустишие:

Насън дойде не той, желаният! То бе мечтата ти!

„Здравей! — й казах. — И постой! Добре си ми дошла ти!“

Накрая и третата, най-малката, каза своето двустишие:

Аз всяка нощ насън го виждам! Той толкова е близко!

На мускус ложето ухае… До себе си го искам!…

Казах си: „Все стихове за пример — добре са ги съчинили!“ Понечих да си тръгна, но вратата се отвори и излезе неволница.

— Поседни, шейх! — каза тя.

Отпуснах се отново на скамейката. Тя също седна и ми подаде лист хартия.

— Шейх, Аллах да продължи живота ти! — заговори тя. — Ние сме три сестри, сложихме залог от триста динара и условието ни е да ги вземе онази, която съчини най-хубавото двустишие! Тебе те обявявам за съдия!

— Дай ми дивит и перо! — помолих аз девойката.

Тя донесе посребрен дивит и позлатени пера и аз написах следните стихове:

Това е разказ за девойки, които са ми близки,

и в труден избор всяка аз да надделее исках!

Във ранна утрин три звездици насън любим видяха,

той появи се като призрак, дълбоко като спяха.

В постелята си всяка прелест видя ги отдалече —

(което наяве не могат — насън не скриват вечер)!

На стихове избраха те играта благодатна —

да изразят в слова изящни кое насън видяха.

Започна първата да шепне слова прекрасни, чудни —

изляха се във стих най-нежен вълшебните й думи:

„Тъй хубаво ми бе! Насън видях го, че пристигна!

Но още по-добре било би той будна да ме стигне!“

Тя свърши, тайната й скри се в престорена усмивка.

Въздъхна средната, изля и тя чувствата във стиха:

„Насън дойде не той, желаният! То бе мечтата ти!“

„Здравей! — й казах. — И постой! Добре си ми дошла ти!“

Най-малката за миг събра в стиха си мисли чудни

и бързо, чисто ги изля в най-сладки нежни думи:

„Аз всяка нощ насън го виждам! Той толкова е близко!

На мускус ложето ухае… До себе си го искам!…“

Аз стиховете чух, а после прочетох ги с наслада,

присъдата си произнасям и истината казвам:

На малката отсъждам аз наградата богата!

Не само че видях — усетих на мускус аромата!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Асмаи:

* * *

Подадох листчето на неволницата. Тя го взе и влезе в дома. Чух пляскане с ръце, песни, шум. Понечих да си тръгна, но неволницата ми викна:

— Поседи, Асмаи!

— Кой ти каза, че съм Асмаи? — запитах аз.

— Познахме го по стиховете!

Вратата се отвори и излезе първата неволница, в ръцете й — поднос с плодове и сладкиши. Хапнах от плодовете, подсладих се, благодарих й, понечих да си тръгна, но вдигнах поглед и видях розова ръка в жълт ръкав, изпод фереджето — лицето свети като луна. Тя държеше кесия с триста динара.

— Това е мое, дарявам ти го заради добрия избор! — каза най-малката…

* * *

— А ти защо отсъди наградата на нея? — запитал Харун ар-Рашид.

— О, емир на правоверните! — отговорил Асмаи. — Най-голямата каза, че любимият я посетил насън, но всичко е неясно, тя го свързва с редица условия, които може да бъдат, а може и да не бъдат! Средната е била докосната насън от видение, тя само го поздравява. А малката вижда сън наяве, тя усеща в него въздишката, която е по-сладка от мускус, той е до нея, докосва я, най-близък й е!

— Прав си, Асмаи! — казал Харун ар-Рашид и му платил за хубавия разказ триста динара — колкото му дала и девойката…

Приказка за бедуина, неговия съперник Маруан бен Хакам и халиф Муауия

Разправят също, царю честити, че емирът на правоверните Муауия един ден седял пред прозореца на двореца си в Дамаск. Стаята била отворена към четирите посоки, за да влиза ветрец, но денят бил горещ, пладнешки зной. Видял на улицата човек, който вървял бос и от горещината подскачал по камъните. Той казал на свитата си:

— Дали всемилостивият Аллах е създал нещо по-мъчително от това човек да върви бос по камъните в такова време. За бога, ако този идва при мене, ще го приема, а ако е обиден — ще въздам справедливост! Ей, слуга, иди при портата и ако този бедуин иска да влезе при мене, нека влезе!

— Какво искаш? — запитал слугата бедуина.

— Да вляза при емира на правоверните! — рекъл той.

— Тогава влез!

Влязъл бедуинът и поздравил халифа…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Муауия запитал бедуина:

— Откъде си, човече?

— От бени тамим! — отговорил той. — Дошъл съм да се оплача и да помоля за помощта ти!

— От кого ще се оплачеш?

— От Маруан бен Хакам! — и добавил:

Муауия силен, справедлив, достоен,

благороден, умен и благопристоен!

Търся правосъдие в рамките законни,

че беда ме стигна и смъртта ме гони!

Враг жесток отне ми жена и богатство,

раздели ме с близки… И в твоето царство

от смърт се спасявам… Макар не успяха

преди — той пак иска душата ми плаха!

Пламнал огън в душата на Муауия и той викнал:

— Братко, разкажи ми какво ти се е случило!

И бедуинът заразказвал:

* * *

О, емир на правоверните! Имах си съпруга, тя ме обичаше, пред очите ми бе светло, на душата ми бе леко! Имах и стадо камили — те ми бяха опората! Но една година така се случи, че измряха и камилите, и конете, а аз останах без нищо! Когато баща й узна каква беда ме е стигнала, той си я взе и ме изгони. Отидох при твоя пълномощник Маруан бен Хакам. Той извика баща й и го запита за мене.

— Нито го знам, нито го познавам! — отговори му той.

— Нека емирът нареди да доведат жената и да я запитат дали думите на баща й са верни! — възкликнах аз.

Изпрати емирът да доведат неволницата, начаса си я хареса, прати ме в затвора и казал на баща й:

— Даваш ли ми я за жена? Ще ти платя хиляда динара, още десет хиляди дирхама и ще я освободя от брака й с този бедуин!

Съгласил се бащата. Извика ме пак Маруан, изгледа ме като разярен лъв и викна:

— Ей, бедуин, я се разведи с тази жена!

— Няма да се разведа! — отговорих аз.

Той нареди да ме измъчват. Тежки бяха тези мъки. Накрая разбрах, че не мога да направя нищо друго, освен да се разведа. Направих го, но той пак ме върна в затвора. Останах там, докато мине иддата. Ожени се за нея и ме изгони. Ето ме сега при тебе, да търся помощ и спасение!…

* * *

Бедуинът затреперил, зъбите му загракали, той паднал в несвяст и се заувивал като недоубита змия. А Муауия викнал:

— Как смее Бен Хакам да притеснява мюсюлманите и да посяга на харемите им!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Муауия, поискал да му донесат дивит и перо и написал на Бен Хакам: „Научих, че си се изправил срещу народа си! Онзи, който има власт, трябва да се откаже от прищевките си!

Горко ти! Сторил си огромен грях!

Аллах дано да те превърне в прах!

Дойде при мене момък честен, страдащ,

оплака се от теб! Нещастна младост!

И пред Аллах закле се в страшна клетва —

от вярата си той не се отметна!

А щом така жестоко съгрешил си,

ще смеля в прах аз костите ти гнили!

Ти разведи се със Суад, прати я нам

по Камит и по Наср бен Забиян!“

Запечатал писмото с печата си и го предал на двамата си най-верни стражи Камит и Наср бен Забиян, които изпращал с трудни задачи. Те го занесли на Маруан бен Хакам. Прочел го той, не можел да се противопостави на волята на халифа, затова се развел със Суад в присъствието на двамата халифски пратеници и я приготвил за път, като написал следното писмо да Муауия: „Емир на правоверните, не бързай да ме съдиш!

Да видим как обета си ти сам ще си изпълниш!

Греха не бих извършил, то бе ми против воля!

Не съм предател подъл! На колене те моля!

Сега и ти ще видиш туй светло безподобно, —

и ни човек, ни джин не са нему подобни!“

Пристигнали двамата пратеници при Муауия, прочел той писмото и казал:

— Май е прекалил с описанието на неволницата!

Наредил да му доведат жената и като зърнал прекрасното й лице, усетил, че такава хубост не бил виждал през живота си. Заговорил я и разбрал, че е сладкогласна и красноречива. Тогава наредил да доведат бедуина. Въвели го изтормозен и страдащ.

— Ей, бедуин! — заговорил го халифът. — Не се ли утеши вече, че са ти я взели? Ще ти дам вместо нея три неволници девици, за всяка от тях — по хиляда динара отгоре и всяка година ще ти изпращам достатъчно пари, за да станеш богат!

Задавил се бедуинът, дори на халифа му се сторило, че е умрял.

— Какво ти стана? — запитал той.

— Нищо не ми стана — лошото остана! — отговорил бедуинът. — Аз помолих от тебе защита срещу Бен Хакам, но кой ще ме защити от тебе? — и продължил със следните стихове:

Не ми отнемай мойто, повелител!

Не търся помощ пак да гина в огън!

Повтарям ти — Суад е неделима

и сутрин, вечер — все за мен е спомен!

Във вярата кълна се — тя е моя!

Без нея губя вярата, покоя!

За бога, дори халифството си да ми отстъпиш, няма да го взема! Искам си Суад!

— Но ти си се развел с нея! — рекъл Муауия. — И Маруан бен Хакам се е развел! Нека да й дадем избор — ако избере мене, ще я взема за жена, ако избере тебе — давам ти я!

— Така да бъде! — съгласил се бедуинът.

— Какво ще кажеш ти, Суад? — запитал халифът. — Кой ти е по-мил? Емирът на правоверните ли с неговия сан, величие, власт, пари и всичко, което би си поискала, или пък този бедуин с неговия глад и с бедността му?

Тогава тя пропяла следните стихове:

Макар в беди и глад, аз този си избрах!

Богати и всевластни — той е над всички тях!

По-скъп е от велможа и по-велик от царя,

дори да ме засипят с дирхами и динари!

За бога, о, емир на правоверните, аз няма да го изоставя! И както си делихме благодатта, ще бъда аз до него и в бедата!

Муауия наредил да донесат десет хиляди дирхама и ги дал на бедуина, който си взел жената и си отишъл…

Приказка на Исхак Мосулеца за неволницата и слепеца

Разправят също, че Исхак бен Ибрахим Мосулеца разказвал:

* * *

Една вечер си седях у дома. Бе зима, мъгливо време, дъжд се лееше като из ведро. Никой приятел не идваше, пък и аз в тези локви и кал не можех да отида при никого.

— Донеси ми нещо да убия времето! — рекох на слугата.

Той ми донесе ястия, но нямаше с кого да разделя трапезата. Спомних си за една неволница на един от синовете на Махди, която умееше весело да пее и свири, и си казах: „Ако тази вечер тя беше тук, щеше да ми поскъси скучната нощ!“ И точно тогава чух почукване на вратата и глас:

— Може ли да влезе приятен събеседник, който чака при вратата?

„Да не би желанието да е дало плод?“, помислих си и отидох при вратата. А там — същата моя позната в зелено наметало, увито около цялото тяло, на главата й — копринена кърпа, газила кал до глезени, всички гънки на дрехите й — мокри.

— Какво те води тук по това време? — запитах аз.

— Твой човек се яви при мене! — отговори тя. — Описа ми как се чувстваш, и побързах при тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Исхак Мосулеца:

* * *

Учудих се на думите й, но не й признах, че никого не съм пращал да я вика. Само рекох:

— Така ми бе скучно, бях забравил кое време е! По-добре щеше да бъде аз да дойда при тебе!

Наредих на слугата да донесе леген с топла вода, за да я постопля, казах му да полее нозете й, наредих да донесат дрехи, тя ги облече. Поканих я да хапне, тя се нахрани и запита:

— А кой ще ни попее?

— Ами аз, госпожо! — отговорих.

— По-добре излез на улицата да намериш някой!

Излязох объркан — кого ще намеря по това време? И не щеш ли, видях по улицата да върви слепец, който опипваше земята с тоягата си и мърмореше:

— Аллах да не наказва онзи, на когото нося добро! Запея ли тук — няма да ме чуят, мълча ли — няма кой да ме оцени!

— Ти певец ли си? — запитах.

— Да! — отговори той.

Хванах го за ръка, въведох го у дома си, поканих го да хапне, той се нахрани, изпи и три чаши вино и запита:

— Ти кой си?

— Аз съм Исхак, синът на Ибрахим Мосулеца! — отговорих.

— Чувал съм за тебе и се радвам, че сега съм до тебе! Попей ми, Исхак!

Взех уда в скута си. Изпях нещо, после млъкнах.

— Ти, Исхак, почти си станал певец! — рече той. — А има ли тук някой, който да пее по-добре?

— Има една неволница! — отговорих.

— Нареди й да попее! — тя изпя нещо и слепецът каза: — Нищо не направи!

Тя гневно хвърли уда и каза:

— Ако можеш да изпееш нещо по-добро, давай!

— Дай ми уд с ръка не докосван! — каза слепецът.

Тя нареди на слугата да донесе съвсем нов уд. Той опъна струните му и засвири в ритъм, който не познавах, после запя:

Сърцето нощем се усамотява,

а времето за среща наближава!

Очаквам думите познати-непознати!

Дали любимият ще тропне на вратата?

— Този само за миг грабна сърцето ти! — прошепна тя.

— Попей още, човече! — обърнах се към слепеца.

Той взе уда и запя:

Дали аз хубавица чудна не видях,

че пръстите треперят и ставам днес за смях?

Неволницата си отиде, останахме сами със слепеца и той тръгна уж към едно известно място. Забави се. Излязохме да го търсим, но не го открихме. Портите бяха затворени, ключовете бяха непипнати. Разбрах, че е бил Иблис, че той ми е показал пътя на творчеството и си е отишъл. Спомних си думите на Абу Нуас, който казва:

Велик е Иблис! Аз се възхищавам,

макар и най-жесток да е сред царско войнство!

Той заблуди Адам и се възслави,

Адам отец пък стана на човешкото потомство!…

Приказка на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца за Иблис Абу Мурра

Разправят също, че Ибрахим Абу Исхак Мосулеца разказвал:

Един ден помолих разрешение от Харун ар-Рашид да остана у дома си. Той ми разреши. Прибрах се. Наредих на привратниците да не позволяват на никого да влиза и на неволниците — да ме позабавляват. Изведнъж пред мен се появи непознат шейх, достолепен и красив, с тънка риза и бяло наметало, с тайласан на главата, със сребърен жезъл в ръката. Много се разгневих — откъде бе влязъл? Но той ме поздрави най-любезно и аз го поканих да седне. Седна той и започнахме разговор за арабите и техните стихове. Гневът ми поутихна.

— Абу Исхак, може ли да ни изпееш нещо, да чуем някоя твоя песен! — рече той. Взех уда, изсвирих и изпях нещо. — Добре го изпя, Ибрахим! — похвали ме иронично той. Разгневих се и си помислих: „Тоя не му ли стига, че се домъкна без позволение и ме кара да му пея, ами и прави глупави оценки на песните ми!“ А той продължи: — Искаш ли да те възнаградя с нещо за гостоприемството?

Изтананика някаква мелодия. Взех уда и я повторих изцяло, както я бях запомнил…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца:

* * *

Когато завърших мелодията, той възкликна:

— Ще ми разрешиш ли и аз да ти попея?

Помислих, че е загубил ума си, щом си позволява да пее в мое присъствие след всичко, което му бях изпял. Той взе уда, прегърна го и удът сякаш заговори на чист арабски език, той самият му припяваше с глас звучен и красив:

Душата ми е наранена — кой друга ще ми продаде?

Душа пречистена без рани назаем кой ще ми даде?

Но кой душата ми ще купи? Кой с мойта ще я замени?

Кой ще плати за болест лоша със здравето си без пари?

В задавен стон и вино сладко в устата ти ще загорчи!

Кълна се в Аллах, стори ми се, че всичко в къщата ми, вратите и стените, отеква и пее в прекрасния му глас. Сякаш дори моите части на тялото, моите дрехи отекваха с него! Нещо в сърцето ми се обърна. А той продължи с нова песен:

Защо, гълъбици, не идвате пак?

Аз тъгувам по вашето гукане нежно!

Елате на храста, до къщата чак —

там моите тайни красиви да срещна!

Аз ви каня! Елате пак тук на ята —

все пияни жени от страст полудели!

Че при вас не съм виждал от сълзица следа,

очите уж плачат, но и силно се смеят!

А после отново смени песента:

В безразсъдство любовно ние губим търпение

и затрупвани с мъки, не търсим спасение!

Аз кълнях се щастлив на зората във блясъка

и се къпех в листа на кипариси, ясени,

плачех, както заплаква детенце във люлката,

и твърдях, че обичам, но пък сам се не чувах!

Казват — влюбен скучае, щом седи до любимата,

а пък щом е далече — забравя, лекува се!

Едва ли… Че нищо любов не лекува

и по-добре — близко, по-зле е далече!

Но защо ми е близост, щом любима не чува,

щом дори не показва ми чувства сърдечни!

— Ибрахим! — заговори ми той. — Изпей песните, които ти изпях, следвай извивките на музиката и после научи неволниците си! Нямаш нужда да повтарям! Ти вече ги запомни! — и изчезна.

Втурнах се към вратата на харема — бе заключена. И входната врата бе заключена. Запитах слугите накъде е отишъл шейхът.

— Какъв шейх! — възкликнаха те. — За бога, никой не е влизал!

Изведнъж той се появи от някакъв ъгъл, плесна с ръце и рече:

— Не бой се, Абу Исхак! Аз съм Абу Мурра! Тази вечер бях твоят събеседник! — и пак изчезна.

Забързах при Харун ар-Рашид, разказах му за станалото.

— Повтори песента, която си научил от него! — нареди той.

Взех уда и засвирих. Мелодията здраво бе заседнала в душата ми. Запя я и той. Не обичаше да пие, но този път нареди да му донесат вино. Накрая възкликна:

— Защо поне за час не се появи при мене както при тебе!

После ми подари един скъпоценен камък…

Приказка на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца за един момък

Разправят, че Абу Исхак разказвал и следната история:

По едно време Бармакидите ме бяха отстранили от двореца. Един ден на портата се почука. Слугата ми съобщи:

— Пред вратата стои един момък и моли да влезе!

Разреших. Влезе момък с болнаво лице и рече:

— От известно време ми се щеше да те срещна!

— Каква ти е нуждата? — запитах.

Той извади триста динара, сложи ги пред мене и каза:

— Моля те, приеми това от мене и ми съчини песен върху един куплет, който ще ти кажа:

— Кажи го! — съгласих се аз и той заговори:

Мое лудо сърце, в своя ритъм поспри се!

От тъга се раздирам, напира сълзата!

Не я виждам — на саван й лицето изписах,

ала с упрек велик ме подгони съдбата!

Съчиних мелодия, подобна на стон, изпях му я и той падна в несвяст. Дори ми се стори, че е умрял.

— Повтори я! — каза, щом се свести.

— Боя се да не умреш! — казах.

— Дори и така да е! — настояваше той.

Смилих се и повторих песента. Той изпадна в състояние, по-лошо от първия път. Почти не се съмнявах, че вече е умрял…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца:

* * *

Пръсках го по лицето с розова вода, докато дойде на себе си. Бутнах му динарите в ръцете и му казах:

— Вземи си парите и си върви!

— Те не ми трябват! — каза той. — Ще ти дам още толкова, само да потретиш песента!

Съблазни ми се душата от толкова пари и му казах:

— Ще я потретя, но при три условия. Първо — да останеш при мене и да разделиш трапезата ми, за да поукрепнеш; второ — да пиеш от виното ми, за да развеселиш сърцето ми; и, трето — да ми разкажеш историята си!

Всичко стана, както поисках, и той заразказва:

Аз съм от Медина. Веднъж излязох да се поразходя и срещнах неволница, сякаш бе клонка от роса докосната. Дощя ми се да я поискам за жена. Заразпитвах коя е, каква е, но никой не можа да ми каже. Поболях се. Разказах за станалото на един роднина и той ми каза:

— Не бой се! Като се оправи времето, ще изляза с тебе и дано да постигнеш каквото си пожелал!

Дъждовният сезон мина, хората наизлязоха на улицата, излязох и аз с братя и роднини, седнахме на една открита поляна. Точно тогава се появи тя. Наредих на една от неволниците си да поговори с нея как бих могъл да я поискам за жена. Тя отиде и девойката й рекла:

— Кажи му, че ще се омъжа за онзи, който следва правилото:

Не се отчайвай, чакай! — тъй мъдрите мълвят!

Ще срещнем радост ние и лек по своя път!

Не исках да изложа себе си и да опозоря нея, но някой бил видял всичко и съобщил на баща й. Той й забранил да излиза на улицата. А колко се мъчих да я срещна отново! Оплаках се на баща ми. Той събра роднините и отиде при баща й да я сватоса за мене, а той отговорил:

— Ако бе направил това по-рано, щях да отговоря на молбата ти! Но сега за двамата е тръгнала мълва — не искам хората да си помислят, че приказките им са истина и че с това искам да прикрия позора на дъщеря си!…

* * *

Стъкмих му аз мелодията — продължил разказа си Абу Исхак. — Разделихме се като приятели. И ето че при едно събиране при Джаафар Бармаки изпях стиховете на момъка. Много ги хареса везирът, изпи чаша вино и каза:

— За бога, от кого е това? — разказах му историята на момъка. По негова воля го доведох и Джаафар му каза: — Ти си под мое покровителство! Аз ще те оженя за нея!

Момъкът остана нея вечер с нас, а на сутринта Джаафар отиде при халифа. Разказал му всичко и той наредил всички да отидем при него. Изпях му песента и тя много му хареса. Халифът нареди да напишат писмо до наместника му в Хиджаз, за да му доведе бащата на девойката. Не мина много време и той се яви в двореца. Харун ар-Рашид нареди да доведат бащата при него. Заповяда му да даде дъщеря си на момъка, като сам да му плати откуп от сто хиляди динара и сам да сключи брака им. После те се върнаха в Медина…

Приказка за везира Абу Амир и цар Насир

Разправят също, царю честити, че на везира Абу Амир бен Маруан му подарили християнско момче — ничии очи по-хубаво не били виждали. Видял го цар Насир и му казал:

— Откъде е това чудо?

— От Аллаха! — отговорил везирът.

— Ние сме хващали луни — какво ни се хвалиш със звезди! — присмял му се царят.

Обидил се Абу Амир, но премълчал. Подготвил дар, пратил го на царя по момчето и му казал:

— Ти си част от този дар! Ако не бе крайно необходимо, нямаше да си го позволя! — и написал следния куплет:

Луна прекрасна нека свети на твоя хоризонт!

Аз пък за моя съм запазил земните луни!

Тя част от моята душа е — дарявам я с поклон!

Не може с нищо мойта радост сега да затъмни!

Харесало това на цар Насир и той дал много пари на везира си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че след известно време подарили на везира неволница — голяма хубавица. Изплашил се той да не би вестта за нея да стигне до ушите на царя и да се повтори историята с момчето. Затова приготвил по-голям дар и го изпратил по неволницата, като написал и следните стихове:

В едно от днес ще се съберат и слънце, и луна,

ще заживеят те събрани в десницата една!

Коранът вдъхва ми живот, но аз съм твърде стар,

а в рая те ще са при теб като в река Каусар!

Че трета е по хубост тя, мой светъл господар,

аз втория ти дадох вече,

а пръв е нашият небесен цар!

Два пъти по-високо бил въздигнат везирът по сан. Но някакъв враг го набедил пред царя, че той още жалеел по момъка, че още се възпламенявал, макар че костите го наболявали. Той наредил да напишат писмо уж от името на момчето, в което се казвало: „Господарю, да знаеш какво ми е, като останах сам без тебе. Макар да съм със султана, искам да бъда до тебе, но се боя от жестокостта на царя. Опитай се да ме измъкнеш!“

Изпратил писмото по някакво момче и му заръчал да каже: „Писмото е от еди-кого си и царят не знае нищо за него!“ Абу усетил измамата и написал върху гърба на писмото следните стихове:

От някои правила на опита излиза —

в гора със лъв не бива да се влиза!

Чувства над разум да не надделяват!

Глупакът само в завист издребнява!

Щом дал съм дума — край! И всичко свършва!

Душа, от тялото излязла, се не връща!

Насир се учудил на проницателността на своя везир и го запитал:

— Как се отърва от капана?

— Ум и любов заедно не живеят! — отговорил везирът. — Пък Аллах знае най-добре!

Приказка за Хазима бен Башар и Акрама ал-Фаяд

Разправят също, че по време на емира на правоверните Сулейман бен Абдул Малик живял човек на име Хазима бен Башар от племето бени асад. Славел се като човек праведен, проявявал щедрост. Но съдбата се извъртяла така, че той да има нужда от братята си. Известно време те му помагали, но после го изоставили. Усетил той тази промяна и решил да се затвори у дома, докато дойде смъртта. Залостил портите си, ял каквото имал, но когато всичко се свършило, вече не знаел какво да прави.

А имал приятел — мутавалията на Джазира Акрама ал-Фаяд. Веднъж като седял в своя маджлис, някой споменал за Хазима и Акрама запитал:

— Как е той?

— Затвори портите си и си седи вкъщи! — отговорили му.

— Това му се случи, защото бе прекалено щедър! — рекъл Акрама. — Как така няма кой да му помогне!

— Ами никой не го прави…

Когато се мръкнало, Акрама взел четири хиляди динара, излязъл скришом от дома си и яхнал мулето. Спрял пред вратата на Хазима и почукал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хазима се показал на вратата, а Акрама му подал кесията и рекъл:

— Дано това ти помогне!

Хванал Хазима кесията, усетил тежестта й, но не я взел, а хванал поводите на мулето и запитал:

— Няма да те пусна, докато не кажеш кой си!

— Ами да речем, че съм Подпомагащия щедрите!

И си отишъл. Влязъл Хазима при жена си и рекъл:

— Радвай се! Ако това са дирхами, доста са!

Акрама пък се върнал у дома си и заварил жена си будна. Заразпитвала го къде е ходил, той не казал и тя рекла:

— Значи мутавалията на Джазира излиза сам нощем, тайно от близките си! Така правят, като ходят при любовници!

— Аллах знае, че не е! — рекъл той. — Излязох по работа, която само аз си я знам!

— Трябва да ми кажеш!

— А ще запазиш ли тайната, ако ти кажа?

— Разбира се!

Разказал й той насаме за станалото.

А пък Хазима на сутринта се оправил със заемодавците си, оправил си хала и тръгнал да посети Сулейман бен Абдул Малик. По онова време той се намирал в Палестина. Спрял Хазима пред двореца му, Сулейман го познавал и му разрешил да влезе.

— Защо отдавна не си наминавал, Хазима? — запитал той.

— На лош хал бях! — отговорил Хазима. — Бях болен!

— А сега как дойде?

— Ще ти кажа, емир на правоверните! — и му разказал всичко от начало до край.

— А ти познаваш ли този човек?

— Не го познавам! Отказа да ми се открие и каза, че бил Подпомагащия щедрите!

Много се приискало на халифа да разбере кой ще е този човек, и възкликнал:

— Ако знам кой е, ще го възнаградя за щедростта!

Халифът назначил Хазима за началник на Джазира на мястото на Акрама. Потеглил той към Джазира. Излязъл Акрама да го посрещне, двамата се поздравили и влезли в града. Влязъл Хазима в емирския дом и наредил Акрама да изчака, докато се проверят сметките му. Проверили сметките и открили, че има доста дългове.

— Плати ги! — наредил Хазима.

— Не мога, нямам никакви пари! — казал Акрама.

И Хазима наредил да затворят Акрама в зандана…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че стражите оковали Акрама във вериги и го хвърлили в затвора. Така седял там месец и повече, докато се разболял, тъмницата го изнурила. Разбрала за това жена му, извикала близки, открила им тайната на Акрама и те я посъветвали:

— Иди при Хазима и кажи, че искаш да му дадеш съвет.

Влезеш ли при него, кажи му; „Каква вина има Подпомагащия щедрите, че си го възнаградил с мрачна тъмница и тежки вериги?“.

Направила неволницата каквото й били казали, и когато Хазима я изслушал, викнал високо:

— Какво зло съм му направил? В каква беда е?

— Ти знаеш кой е! — рекла тя и посочила пътя към затвора.

Наредил Хазима да доведат начаса мулето му. Заедно с градските първенци отишъл в затвора. Отворили вратите му, а там седял Акрама, целият пребледнял и изтощен от мъките. Пристъпил напред Хазима, навел се над наведената му глава, целунал я. Погледнал Акрама нагоре и запитал:

— Какво те накара да направиш това?

— Твоите добри дела и моята лоша отплата! — отговорил Хазима и наредил на надзирателя да снеме оковите от нозете му и да окове собствените му нозе.

— Какво искаш да правиш? — запитал Хазима.

— Искам с мене да стане същото, което и с тебе!

— Заклевам те в Аллаха, не прави това! — викнал Акрама.

Всички се върнали в дома на Хазима. Акрама се сбогувал и понечил да си тръгне, но Хазима го спрял. Наредил всички да опразнят хамама и двамата влезли в него. Хазима сам изтъркал Акрама, дарил го с богати дрехи, качил го на мулето, натоварил и много пари и сам го повел към дома му. Помолил жена му за прошка и тя му я дала.

След няколко дни Хазима пожелал двамата да отидат при халифа Сулейман. По това време той се намирал в Рамле. Стигнали при двореца и помолили привратника да съобщи кой е дошъл. Султанът си помислил: „Не може мутавалията на Джазира да дойде тук без работа! Сигурно ми носи голяма новина!“ Още при появата му го запитал:

— Какво има, Хазима?

— Добра новина, о, емир на правоверните! — отговорил той.

— Казвай какво те е довело при мен!

— Открих Подпомагащия щедрите! Исках да те зарадвам, защото жадуваше да го видиш!

— И кой е той? — запитал халифът.

— Акрама ал-Фаяд! — отговорил Хазима.

Халифът наредил на Акрама да се приближи и рекъл:

— Абе, Акрама, доброто за него май стана беда за тебе! — и наредил: — Кажи колко пари ти трябват!

Акрама му казал и халифът наредил всичко да се изпълни начаса, да му дадат десет хиляди динара в повече от онова, което бил пожелал, и двайсет ката дрехи отгоре. После го назначил за валия на Джазира, Армения и Азербайджан. Накрая му казал:

— А Хазима го оставям на тебе! Ако искаш — остави го на поста му, ако пък искаш — махни го!

— Нека остане на мястото си, повелителю на правоверните! — помолил Акрама.

Двамата си излезли и останали на служба при халифа Сулейман бен Абдул Малик, докато той бил халиф…

Приказка за Юнис ал-Катиб и престолонаследника Ал-Уалид бен Сахл

Разказват също, че по време на царството на Хишам бен Абдул Малик живял човек на име Юнис ал-Катиб. Веднъж той тръгнал към Дамаск, като водел за продан хубава неволница. Когато наближили, керванът спрял край един извор. Юнис наредил да наредят каквото носят за ядене, извадил и стомна, в която имало вино.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че при Юнис ал-Катиб дошъл хубав момък на кафяв кон, следван от двама слуги.

— Приемаш ли гост? — запитал той.

— Разбира се! — отговорил Юнис.

Седнал момъкът с тях и рекъл:

— Напои ме с виното си! — и когато Юнис му дал да се напие, рекъл: — Няма ли да ми попееш нещо? — пял му Юнис дълго, поил го с вино, докато онзи се понапил и казал: — Кажи и на неволницата да попее! — запяла и неволницата с хубав глас, онзи пак започнал да си налива, а надвечер запитал: — Какво те е довело в този град?

— Ами да поспечеля нещо, че да си върна дълговете! — отговорил Юнис.

— Ще ми продадеш ли тази неволница за трийсет хиляди дирхама? — запитал момъкът.

— Трябва да искам повече! — рекъл Юнис.

— А за четирийсет хиляди?

— Точно толкова са ми дълговете и за мене нищо няма да остане!

— Вземам я за петдесет хиляди!

— Давам ти я! — съгласил се Юнис.

— А имаш ли ми доверие да я взема сега и да ти донеса парите утре, или да стои при тебе до утре и аз да ти донеса парите!

Пийнал бил Юнис, пък го досрамяло и рекъл:

— Имам ти доверие! Вземай я!

— Качи неволницата на мулето си! — разпоредил се момъкът на един от слугите си.

Сбогувал се и си тръгнал. Но не минало и час, когато Юнис се усетил, че нещо е сбъркал, и си рекъл: „Дадох неволницата на човек, когото не познавам, не знам кой е, що е! Как сега да го намеря?“ Седнал и се замислил. Придружителите му влезли в Дамаск, а той си седял сам. Слънцето го напекло. Надигнал се и той да се прибере, но си помислил: „Ами ако тръгна, дали пък някой пратеник няма да дойде и да не ме намери!“ Приседнал под сянката на някаква скала. И когато минавало пладне, един от слугите, които били с момъка, се появил при него.

— Май се позабавихме, господине! — рекъл слугата и добавил: — Ти познаваш ли човека, който взе неволницата?

— Не! — отговорил Юнис.

— Та това е престолонаследникът Ал-Уалид бен Сахл! — възкликнал слугата.

Двамата тръгнали и до края на деня стигнали Дамаск. Слугата го въвел при господаря си. Пред него на трон седял вчерашният му гост.

— Как се казваш? — запитал той.

— Юнис ал-Катиб!

— Добре си дошъл! За бога, много ми се щеше да те видя пак! Сигурно си съжалил за направеното вчера, казал си си: „Дадох неволницата на непознат, даже името му не знам!“

— Пази боже, емире, да съжалявам! На емир съм я дарил, а това е най-малкият ми дар за емир!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ал-Уалид рекъл:

— За бога, съжалих, че съм я взел! Казах си: „Абе този човек е чужденец, не ме познава, аз се пръкнах пред него и нахално реших бързо да взема неволницата!“ И сега даваш ли ми неволницата за петдесет хиляди дирхама?

— Разбира се!

— Давай парите, слуга! — разпоредил се емирът и когато му ги донесли, казал: — Ето, това е за неволницата, вземи си парите! Ето ти още хиляда динара за доверието ти към мене! Ето ти още петстотин динара за разходите по пътя, похарчени от тебе и от спътниците ти! Доволен ли си?

— Доволен съм! — отговорил Катиб и целунал ръцете му.

— Но аз още не съм чул песента й! — казал емирът и се разпоредил: — Доведете ми новата неволница! — и когато тя дошла, той й наредил: — Пей!

И неволницата изпяла следната песен:

Ти получи красотата ми изцяло,

подари ми твоя дух и твойто тяло,

хубостта си прелестна ми даде —

няма мъж на мен така отдаден!

Пожелах те — ти ми бе късмета!

По-скъп от душа и злато светиш!

Емирът благодарил на Юнис за доброто образование и възпитание, дадено на неволницата, и рекъл:

— Ей, слуга! Дай му едно муле със седлото и подпругата да го язди и един катър — да му носи нещата!

Взел Катиб парите и си отишъл. Когато Ал-Уалид станал халиф, той пак отишъл при него и заживял там от добре по-добре, получил толкова богатства, че да му стигнат до смъртта и да останат за наследниците му. И така живял, докато халифът бил убит — всевишният Аллах да го прости!

Приказка за Дамра бен Мугира, разказана от Хусеин ал-Халиа на Харун ар-Рашид

Разказват също, царю честити, че една вечер халиф Харун ар-Рашид изпратил да му извикат Хусеин Халиа и му наредил:

— Разкажи ми нещо, Халиа!

— Добре, повелителю на правоверните! — започнал разказа си Халиа.

* * *

Преди години отидох в Басра. Един ден излязох към Мирбад и ми стана много горещо. Прикрих се под козирката на голяма порта, като молех небето за дъжд. Изведнъж зърнах неволница — като клонка се поклаща, огън й очите пращат, веждите извити греят, бузите й руменеят, дрехата й е като рубин червена, кърпата й — райско зелена, на ръцете белотата бляска, две зърна под ризата припляскват, коремът й като платно нагънат, станът — строен и опънат, шията й — хартия белоснежна, цялата лъхти на мускус нежен, челото й — като полумесец бял и с къдрици — черен скъп корал. Бе разстроена и объркана, крачеше насам-натам. Поздравих я и тя ми отговори със смирен език, с пламък на мъка в очите.

— Господарке — рекох, — стар съм вече, от чужди краища съм, жаден съм! Ще наредиш ли да ми донесат вода!

— Бих ти дала, шейх, ала сега аз не мисля нито за вода, нито за храна! — отговори тя…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Халиа:

* * *

— А защо, да не си болна, господарке? — запитах я.

— Обичам човек, който не ме иска, желая някой, който не ме поглежда, а с цялата си душа се стремя към него! — отговори тя.

— А нима може да има мъж да не те иска?

— Да!

— Ти разказала ли си му за мъката си?

Тя дълбоко въздъхна, сълзи се посипаха от очите — сякаш роса падна върху роза — и изпя следния куплет:

Бяхме като клонки върху мощен ствол,

сладости изпълваха всяка тяхна съчка…

Но се счупи с трясък единият клон

и самичък вторият плаче и се мъчи…

— Извини ме — рекох, — но и аз като тебе съм бил от страсти измъчван! Виждаш ми се бледна, очите ти са разплакани, а това говори за страдание и любов! Как така той не иска да се докосне до тази любов? Какво ви раздели?

— Повелите на съдбата! — отговори тя и заразказва:

На празника Науруз поканих на гости няколко неволници от Басра. Сред тях бе една на име Сийран. Бе много привързана към мене. Като влезе, се нахвърли към мен така, че едва не ме събори със своите прегръдки и целувки. Ту тя ме закачаше, ту пък аз я закачах, ту тя бе отгоре ми, ту аз. И в тази игра ръката й неволно дръпна шнура на шалварите ми, те се развързаха и се смъкнаха надолу. И точно тогава той, моят възлюблен, влезе при нас, разгневи се, излезе, метна се на арабската си кобила и избяга…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Халиа:

* * *

— От три години, шейх — продължи разказа си девойката, — непрестанно го моля за прошка, а той не ме и поглежда! Нито вест ми е пратил, нито дума ми е казал…

— А стар ли е, млад ли е?

— Какво говориш? Той е като месец в пълнолуние, още брада не му е поникнала! — възкликна тя.

— Трябва да се запозная с него! Ще се опитам да ви събера! А как се казва?

— Казва се Дамра бен Мугира и дворецът му е в Мирбад — тя засука ръкавите на робата си и написа следното послание: „Господарю, отзови се на зова на сърцето! Съжалявам за проявеното лекомислие! Пиша ти тази молба за прошка и знам, че няма да отговориш! Най-голямото ми желание е да хвърля поглед към тебе, когато пресичаш улицата — тогава една мъртва душа се връща към живот! Господарю, не си ли болен за любов, за да ми отговориш, а аз ще бъда благодарна и покорна пред Аллаха! Мир на тебе!“

Отидох при Мохамед бен Сулейман, а там бе пълно с лични хора. Видях момъка, когото търсех. Наистина бе над всички по хубост и емирът го бе поставил до себе си. Уверих се, че е Дамра бен Мутира, отидох в Мирбад и застанах пред портите му. Ето че момъкът се появи. Скокнах насреща му, подадох му свитъка. Той го прочете и каза:

— Шейх, ние вече я сменихме! — извика някаква неволница с изпъкнала гръд, която крачеше кръшно и бързо, подаде й писмото и нареди: — Отговори й ти!

Тя го прочете, прежълтя и възкликна:

— Аллах да ти прости, шейх, за това, което си донесъл!

Нямаше какво да правя повече там и се върнах при първата неволница, като влачех нозе в праха.

— Какво ми носиш? — запита тя.

— Страх и отчаяние! — отговорих й.

Нареди да ми дадат петстотин динара и ме отпрати. Тръгнах си. Но тъй се случи, че след няколко дни минах от същото място. Видях пред портите на девойката няколко приятели на Дамра. Те я молеха да се върне при него, а тя отговаряше:

— За бога, лицето му не ща да видя!

Видях в ръцете й писмо, в което пишеше: „Господарке, бъди жалостива към мен, Аллах да продължи живота ти! Не мога да ти опиша с думи и частица от онова, което ми се случи след раздялата ни. Макар грехът да е твой, аз съм пример за неизпълнение на обет. Изневерих на любовта си, но Аллах ми помогна ти пак мене да избереш! Мир на тебе!“

Огледах донесените дарове — те струваха поне трийсет хиляди динара… След време разбрах, че Дамра я взел за жена…

Приказка на Джамил бен Муаммар пред Харун ар-Рашид за момъка от бени узра

Веднъж слугата Масрур разказал следното:

Една нощ емирът на правоверните Харун ар-Рашид много се изпоти и ме запита:

— Масрур, кой от поетите сега е тук?

Излязох в коридора и намерих Джамил бен Муаммар ал-Узри от племето бени узра. Извиках го. Той застана пред халифа, който му каза:

— Джамил, знаеш ли някоя удивителна история?

— Знам, емир на правоверните! — отговори той. — Но каква история искаш — каквато съм гледал и видял или каквато съм чувал и съм си я представял?

— Каквато си гледал и видял! — отговори халифът. — Разказвай, Джамил!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Масрур:

* * *

По едно време, о, емир на правоверните — започна своя разказ Джамил, — бях влюбен до полуда в една мома. Наминавах да я зърна, тя бе моята мечта. После пасищата изсъхнаха и племето й я отведе на друго място. Но сърцето ме теглеше и аз реших да отида при нея. Възседнах камилата, закачих меча, грабнах пиката и потеглих. Яздех бързо. Бе тъмна мрачна нощ. Слизах из долове, изкачвах се по хълмове, слушах ръмженето на лъвове и воя на вълци. По едно време ме налегна сън, а камилата се отклонила от пътя. Както бях задрямал, нещо ме удари по главата. Стреснах се и видях, че съм в гора с потоци, птици пеят в клоните, дърветата са сплели клони над главата ми. Слязох от камилата, взех поводите в ръка, вървях и се любувах на природата, докато пътеката ме изведе пак в пустинята. Пак възседнах камилата, без да знам накъде вървя. Огледах равнината и в далечината зърнах огън. Насочих камилата натам и скоро се оказах пред огъня. Видях до него опъната шатра, забито копие, завързани коне и пасящи камили. Помислих си кой ли си е вдигнал шатрата на това място.

— Мир вам, хора от шатрата! — викнах.

От шатрата излезе хубав момък на около деветнайсет години, от очите му бликаше смелост.

— И на теб мир, арабски братко! — каза той. — Май си сбъркал пътя, а?

— Така е… — отговорих. — За бога, покажи ми го!

— Братко — каза той. — Нашата равнина е плоска, нощта е тъмна, страшна, мрачна и студена! Зверовете може да те изядат! Слез тук, а утре ще ти покажа пътя!

Слязох от камилата, завързах я за поводите, поседнах да почина. Момъкът улови една овца, закла я, почисти я, раздуха огъня, разпали го, извади меки питки и чиста сол, започна да реже парчета от месото, да ги пече на огъня и да ми ги подава, за да се нахраня. В същото време той въздишаше, накрая заплака горчиво и каза следните стихове:

Душа едничка слаба му остана…

Очи пак виждат, но снага стопи се…

Сковани костите са, сякаш са без стави…

На болестта жестока подчини се!

Сълзи текат, в гърдите сплав извира,

топи се и изгаря — той мълчи си.

Дори и врагове го съжалиха —

злорадник зъл добро писмо му писа…

Разбрах тогава, че този момък е влюбен, и си казах: „Как да му задавам въпроси, когато и аз съм като него?“ Когато се нахранихме, измихме си ръцете, поговорихме. После той влезе в шатрата, раздели я на две със завеса от червена коприна и каза:

— Влез, братко, вземи тази възглавница! Ти си изморен от пътя, пък и късмет си имал, че си се добрал дотук!

Влязох и се намерих в постеля от зелена коприна. Спах така добре, както никога през живота си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Масрур, който преразказвал думите на Джамил:

* * *

Към полунощ ме събуди тих глас. Приповдигнах преградата и зърнах оттатък прекрасна девойка. Тя седеше до момъка, двамата плачеха и споделяха болката си от любов и силното желание да бъдат заедно. „Коя ли е тя?“, помислих си. „Като дойдох тук, момъкът бе сам!“ Огледах я — бе бедуинка, лицето й светеше като ярко слънце и палатката се осветяваше от този пламък. Разбрах, че това е неговата възлюблена, отпуснах края на завесата, завих се презглава и заспах. А когато се съмна, му казах:

— Арабски братко, сега ще ми покажеш ли пътя?

— Добре, приятелю, но според нашия обичай едно гостуване продължава най-малко три дни! Да не съм аз, ако не ти покажа пътя, но след три дни!

Така останах три дни при него… На четвъртия го запитах за името и племето му. Излезе, че бил мой братовчед, чичов син, един от най-знатните родове на бени узра.

— Братовчеде — рекох, — какво те доведе сам в тази пустош?

Очите му се напълниха със сълзи и той рече:

— Братовчеде! Влюбих се до полуда в моя братовчедка! Поисках я от чичо си, а той я ожени за друг от бени узра. Мъжът й я отведе на мястото, където пасеше стадата си. Вече не можех дори да я виждам! Оставих близки, напуснах племето си и се усамотих в този пустинен дом!

— А къде живее тя?

— Наблизо, в полите ей на онази планина. Всяка нощ, щом очите заспят, тя идва от стана си скришом, за да си поприказваме. И така живея, утешавайки се през нощта, пък нека Аллах да ме съди, защото той е най-добрият съдник!

Затъжих се за момъка, дори ме хвана нещо като завист и му казах:

— Братовчеде, измислих хитрост. Ако е пожелал Аллах, в нея ще бъде твоето спасение! Когато довечера неволницата те посети, качвай я на моята камила! Тя е бързоходна! Ти ще яхнеш коня си, аз ще яхна една от твоите кобили! Цяла нощ ще вървим, а съмне ли — ще сме минали много равнини и пустини! Пък дано така възлюблената ти да остане завинаги с тебе! Земята на Аллах е преширока, пък и аз, докато съм жив, ще ви помагам с душа, богатство и меч!

— Братовчеде! — отговори той. — Нека се посъветвам с нея, защото тя е умна и съобразителна!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Масрур, който преразказвал думите на Джамил:

* * *

Мръкна се. Той я чакаше в уречения час, но тя не дойде. Видях го да излиза от палатката и с отворена уста да вдъхва полъха на вятъра. После влезе в шатрата и рече:

— Братовчеде, тази вечер от братовчедка ми няма вест! Нещо й е попречило да дойде! Ти постой тук, пък аз ще отида да проверя! — грабна меча си и изчезна в нощта. След известно време се върна, като носеше нещо. Повика ме. — Тази нощ се е случила голяма беда! По пътя я е пресрещнал лъв и я е разкъсал! От нея е останало само това! — той пусна онова, което държеше. Бе кърпата на неволницата, парче от нейната кост, всичко в кръв. Горчиво заплака, отпусна меча, пак го грабна, взе една торба и рече: — Не си отивай, докато не се прибера!

Изчезна за известно време, а когато се върна, носеше в торбата лъвска глава. Хвърли я на земята, поиска вода. Дадох му. Изми устата на лъва, зацелува я и заплака. Бе безкрайно тъжен и произнесе следните стихове:

О лъв, защо се сам унищожи?

Загина тя — и мъртъв ти лежиш!

Останах сам — едничка бях опора

за нея аз… А ти я вкара в гроба!

Съдбата удар ми жесток нанесе!

Любима, ще те срещна пак!… Къде си?…

— Братовчеде, след малко ще ме видиш мъртъв! Измий ме и ме увий заедно с благородните кости на моята възлюблена в тази покривка, погреби ни заедно в един гроб и сложи камък със следния надпис:

Живяхме на земята живот, изпълнен с рани,

върху една планета, в един дом и родина!

Но свърши той и ето — съдбата раздели ни!

Събрахме се отново — загърна ни саванът…

Въздъхна дълбоко и душата му напусна този свят. Тежко ми стана. Направих всичко, което бе поискал, обвих ги заедно в един саван и ги погребах в един гроб. После две години подред все наминавах нататък…

* * *

— Ето, това е разказът ми, емир на правоверните! — завърши Джамил.

Приказка за мъжа от бени узра и неговата възлюблена

Разправят също, че в племето бени узра живеел учен мъж. Случило се, че залюбил една красива жена. Няколко дни поред й изпращал послания, но тя страняла от него. Страстта съвсем го измъчила. Заболял тежко и легнал в постеля. Хората узнали причината и мълвата за любовта му се пръснала сред всички. И неговите роднини, и роднините на жената непрекъснато я увещавали да го посети, но тя все отказвала. Но ето че смъртта наближила. Разказали й за това, тя се смилила и дошла. От очите му рукнали сълзи и той произнесъл с разбито сърце:

Искам бързо да ме погребете!

Здраве, сила — всичко се изчерпа!

И към гроба щом ме понесат те,

поклони се пред земята черна!

Жената горчиво заплакала и възкликнала:

— Кълна се в Аллаха, не съм мислила, че любовта към мене ще те тласне към гибел! Ако знаех, сигурно хем бих ти помогнала, хем сама щях да се насладя от близостта с тебе!

Сълзи бликнали от очите на мъжа и той произнесъл думите на поета:

Най-после тя дойде — желана, чиста, мила…

Но няма полза вече — смъртта ме е закрила!

Изохкал и умрял. Жената паднала на колене пред него и дълго плакала. Завещала на роднините си да я погребат до него и произнесла следните стихове:

На прекрасна земя ние двама живяхме,

нито завист, ни злоба не ни позориха.

Но в разлъка съдбовна от днес се видяхме

и утробата земна ще ни бъде утеха…

Отново заплакала, паднала в несвяст, три дни не дошла на себе си и умряла. Погребали я в гроба на същия този мъж.

Приказка за търговеца Али Мисри

Разправят също, царю честити, че в Миср живял търговец. Имал безброй богатства. Казвал се Хасан. Аллах му дал син с прекрасен лик, когото нарекли Али Мисри. Научил Хасан сина си на Корана, науки, красноречие и литература. Но ето че бащата се разболял и когато смъртта наближила, извикал сина си и му казал:

— Синко, този свят е временен, а отвъдният е вечен! Всяка жива душа е осъдена да умре! Искам да ти дам съвет и ако го следваш, ще бъдеш сигурен и щастлив, докато дойде и твоят ред да се срещнеш с всевеликия Аллах! Но ако не го следваш, ще се сблъскваш с все повече трудности и ще съжаляваш, че не си ме послушал!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че бащата казал на сина си Али Мисри:

— Оставям ти безчет богатства! Дори да харчиш по петстотин динара на ден — няма да станат по-малко! Но, синко, ти трябва непрекъснато да възхваляваш Аллаха, да следваш делата на избрания от него пророк, мислите, които той ни е оставил в наследство, правилата, с които той разпорежда и забранява! Бъди настойчив, когато раздаваш блага! Трябва да се грижиш за бедните и нещастните и да избягваш лошите приятелства! Гледай благосклонно, особено към съпругата си, която е от знатен род! Тя носи дете в утробата си и дано Аллах те дари с праведно потомство!

Заплакал горчиво синът и рекъл:

— За бога, татко, ти сякаш че ми говориш на прощаване!

— Така е, синко! — отговорил бащата. — Аз си знам хала, а ти не забравяй съветите ми!

Целунал го синът, в този миг бащата се представил пред Аллах. Тежка скръб налегнала Али. Събрали се бащините му приятели и му помогнали да погребе баща си.

Известно време излизал само за да се помоли, всеки петък посещавал гроба на баща си, докато един ден дошли няколко негови връстници, все търговски синове и рекли:

— Докога ще живееш с тази твоя скръб? Оставил си и работа, и търговия, с приятели не се срещаш!

Заедно с тях бил проклетият дявол Иблис. Той им подсказвал зли мисли. Те го подмамили да излезе заедно с тях:

— Хайде, ще отидем до еди-коя си градина, ще се поразведриш там и ще те напуснат тъги и лоши мисли!

Всички се запътили към тази градина. Един бил донесъл обяд. Яли, пили и се веселили, после всеки се прибрал вкъщи. И още не се било съмнало, когато пак дошли при него:

— Хайде, тръгвай с нас в еди-коя си градина! Тя е по-хубава и по-приятна от вчерашната!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Мисри пак яхнал мулето си и се запътил с връстниците си към посочената градина. Един бил приготвил обяд и го донесъл заедно с голяма стомна силно вино. Нахранили се, налели от виното и казали на Али:

— Пийни си! Това премахва скръбта и връща радостта!

Дълго го убеждавали, докато накрая го склонили да пие. После всички се прибрали. Главата на Али се въртяла от виното и на този хал той влязъл при жена си.

— Какво си се променил такъв? — запитала тя.

— Днес се веселихме! — отговорил той. — Един донесе някаква течност, всички пиха от нея, пих и аз и сега ми се върти главата!

— Господарю, нима забрави съветите на баща си! — възкликнала тя.

— Ама това са все търговски синове! — отговорил той. — Те не са съмнителни приятели!

И така ден след ден той се събирал с тези приятели, сменяли едно място с друго, ядели, пиели и накрая му рекли:

— Ние всички се изредихме, сега дойде твоят ред!

— Така да бъде! — викнал той.

На другата сутрин донесъл всичко нужно за ядене и пиене, два пъти повече, отколкото те носели, докарал готвачи, прислужници и кафеджии. Отишли в голяма градина, цял месец изкарали в ядене и пиене, веселили се и слушали песни на неволници. В края на месеца усетил, че е похарчил доста пари, но Иблис му прошепнал:

— Да харчиш на ден колкото похарчи за месец — парите ти пак няма да се свършат!

И продължил да харчи така цели три години. Жена му го съветвала, напомняла му бащините съвети, но той не я слушал. Накрая се свършили всичките пари. Започнал да взема от скъпоценностите, да ги продава, докато накрая и те се свършили. Започнал да продава къщи и земи, докато и от тях нищо не останало. Изхарчил всичко. Останал му само домът, в който живеели. Започнал да кърти от облицовката мраморни плочи и греди, продавал ги, но пак изхарчил всичко. Накрая продал и къщата и похарчил последните пари. А онзи, който я бил купил, му рекъл:

— Къщата ми трябва! Търси си място за живеене!

Опомнил се Али, като видял, че му останала само жена му, която му била родила момче и момиче. Наел си едно ъгълче в някакъв обор и заживял там. Нямало дори с какво да се прехрани.

— Аз те предупреждавах! — казала жена му. — Как сега ще нахраниш децата ни? Иди и обиколи синовете на търговците, пък дано ти дадат нещо!

Дигнал се Али, обиколил приятелите си един по един, но всеки му обръщал гръб и му наговарял неприятни и обидни думи. Върнал се при жена си и казал:

— Нищо не ми дадоха!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че съпругата на Али отишла при съседката да изпроси нещо, за да хапнат.

Разказала й за всичко, което ги било сполетяло, а жената й дала всичко, от което имала нужда за цял месец напред. Мъжът й заплакал и казал:

— Щом имаш всичко това, аз ще се запилея нанякъде, пък дано всевишният Аллах ни избави от бедата!

Целунал той децата си, сбогувал се с жена си и тръгнал, накъдето му видят очите. Вървял, що вървял, стигнал до Булак и там видял кораб, който тръгвал за Думият. Слязъл от кораба, без сам да знае накъде е тръгнал. Видял друг кораб, пътуващ за Шам. Качил се на него и така от кораб на кораб се озовал в Дамаск. Там видял керван, който тръгвал за Багдад, и той тръгнал с него. Всевишният Аллах умилостивил душата на един търговец и той го хранил и поил, докато до Багдад останало един ден път. Точно тогава разбойническа дружина пресякла пътя на кервана, отнела им всичко, което имали, малцина се спасили. Али Мисри се затичал към Багдад и стигнал пред портите му по залез-слънце. Но не успял да влезе, само видял отдалече как стражите ги затварят.

— Пуснете ме при вас! — замолил се той.

Пуснали го стражите и го заразпитвали:

— Откъде си? Накъде си тръгнал?

— Аз съм от Кайро! — отговорил той. — Въртя търговия, имам стоки, роби и слуги! Изпреварих кервана си, за да подбера място да почна търговията си! Но ме погнаха разбойници, взеха ми мулето и всичко, което имах, едвам се спасих.

— Остани с нас до сутринта, пък утре ще си намериш място, което ти подхожда! — рекли му стражите.

Хапнали всички заедно и Али останал с тях до сутринта. После един от стражите го отвел при един багдадски търговец. Разказал му Али измислената си история, човекът повярвал, отвел го в дюкяна си, после го завел у дома си, дал му богата дреха от своите…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът викнал на един от робите си:

— Ей Масуд, покажи на този господин двете къщи! Която му харесва, дай му ключа й и се връщай!

Отишли в сокак с три къщи една до друга, нови, заключени. Отворил робът първата, огледали я, огледали втората и Али запитал:

— А тази третата, голямата, на кого е?

— И тя е на господаря ми! — отговорил робът.

— Ами отвори я да видя и нея!

— Не може! Тя е омагьосана! Който се засели в нея, умира! Дори не отваряме вратата, за да го извадим, ами се качваме на покрива на една от двете съседни и го изтегляме от там с ченгели. Господарят реши да не я дава на никой!

— Все пак отвори я, да я огледам! — казал Али и си помислил: „Нали точно това търся! Ще се настаня в нея, ще умра и ще се отърва!“

Робът отворил вратата, Али влязъл и видял къща, каквато не бил виждал, и казал:

— Избирам тази! Дай ми ключа!

— Не мога да ти го дам, преди да съм се посъветвал с господаря! — отговорил робът, отишъл при господаря и му рекъл: — Египетският търговец заяви, че ще живее само в голямата къща!

Отишъл търговецът при Али Мисри и му рекъл:

— Господине, нямаш ти нужда от тази къща!

— Не, само в нея ще живея и в никоя друга! — настоял Али.

— Тогава нека подпишем едно условие! Ако ти се случи нещо, аз не нося никаква отговорност!

— Щом искаш — дадено!

Довели свидетели от кадийството, Али написал условието, подписал го и търговецът си го взел и му дал ключа. Али влязъл в къщата. Посред вътрешния двор видял кладенец и до него — мех за вадене на вода. Спуснал го в кладенеца, напълнил го, измил се. Привечер робът му донесъл вечеря. Той запалил свещта, вечерял, отпуснал се и си помислил: „Хайде ставай и се качвай на горния кат, постилай си там — ще е по-добре, отколкото да спиш тук!“ Станал и се качил на горния кат. Постлал си, прочел си нещо от Корана и изведнъж чул, че някой го вика:

— Ей, Али, син на Хасан, да ти спусна ли златото?

— Че къде е това злато, дето ще ми спущаш? — запитал Али.

И още недоизрекъл думите си, когато върху него се излели като стрели от катапулт безброй златни динари — те се сипали, докато напълнили залата.

— Сега ме пусни да си ходя! — казал гласът. — Аз си свърших работата, дадох ти имането!

— Заклевам те в името на всемогъщия Аллах, кажи ми що за злато е това? — запитал Али.

— Това злато ти е предопределено от най-древни времена! — отговорил гласът. — Ние идвахме при всеки, който се заселваше на това място и го питахме: „Ей, Али, син на Хасан, да ти спусна ли златото?“ Щом се изплашеше от думите ни, разбирахме, че не е този, когото търсим, затова му чупехме шията. Когато ти се появи и те позовахме, стана ясно, че ти си стопанинът на златото, и затова ти го спуснахме. Ти имаш и още едно съкровище, в Йемен! Щом отидеш там, непременно да си го вземеш! Сега искам да ме пуснеш!

— За бога, няма да те пусна, докато не ми донесеш и онова в Йемен! — възкликнал Али.

— Ако ти го донеса, ще освободиш ли и мене, и неговия страж? — запитал джинът.

— Разбира се! И още — имам жена и деца в Кайро. Искам да ми ги доведеш тихичко, да са здрави и читави!

— Ще ти ги доведа с керван под паланкин, със слугите, свитата и съкровищата! — отговорил джинът и му поискал три дни срок.

Заоглеждал Али Мисри къщата, търсел къде да скрие златото. В един от ъглите видял плоча. Повдигнал я, влязъл вътре и видял голям хамбар, пълен с празни чували. Вземал чувал по чувал, пълнел ги със злато и ги вкарвал в хамбара. Когато събрал всичкото злато, върнал плочата на мястото й. После се върнал и заспал на скамейката зад вратата. Едва бил задрямал, когато някой почукал. Отворил — пред него стоял слугата. Щом го зърнал жив и здрав, робът се завтекъл при господаря си и му казал:

— Господарю, търговецът, който се настани в къщата на джиновете, е жив и здрав!

Господарят му, щом видял Али, го прегърнал и запитал:

— Какво направи Аллах с тебе?

— Само добро! — отговорил Али. — Постлах си горе в мраморната зала! Казах си нещо от Корана, спах до сутринта, измих се, помолих се, слязох и седнах на скамейката!

— Хвала на Аллаха, че си жив и здрав! — възкликнал стопанинът…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че стопанинът пратил на Али Мисри роби, мамелюци, неволници и покъщнина. Подредили те къщата от горе до долу, постлали я с най-хубави килими. Щом търговците узнали за идването му, взели го при себе си на пазара и запитали:

— Кога ще ти дойде стоката?

— След три дни ще влезе в града! — отговорил той.

Минали три дни и при него се появил стражът на първото съкровище.

— Ела и посрещни съкровището, което съм ти донесъл от Йемен заедно с близките ти! — рекъл той. — Част от него е в пари, а другата част са много стоки, натоварени на мулета, коне, камили и мамелюци — всички те са джинове!

Али отишъл при търговците и им казал:

— Да излезем и да посрещнем кервана със стоката ми! Заповядайте със семействата, за да посрещнем и семейството ми!

Изпратили те да извикат семействата им, спрели в някаква градина извън града и поседнали. И докато си приказвали, вдигнал се облак прах до небесата, а под него — керван с водачи, мулета, камили и роби, които вървели с песни и танци. Водачът му пристъпил към Али Мисри, целунал ръката му и рекъл:

— Извинявай, господарю, че се позабавихме! Искахме да влезем в града още вчера, но се уплашихме от дружина крайпътни разбойници и поизчакахме, докато Аллах ги отдалечи от нас!

Всички се проточили в дълга колона. Търговците се чудели на мулетата, натоварени със сандъци, жените им пък гледали с удивление дрехите на съпругата и децата на Али и си казвали:

— Такива дрехи няма дори багдадският цар!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че джиновете събрали всичко по складовете. Седнали всички весели и доволни, донесли най-хубави гозби и сладкиши, нахранили се, пили най-изискани питиета, после се измили с розова вода и благовония, накрая се прибрали по домовете си. Само стопанинът на къщата, в която заживял Али Мисри, останал при него и му говорел:

— Нека слугите вкарат мулетата и другия добитък в оборите!

— Те ще си тръгнат още тази нощ! — казал Али Мисри.

Той разрешил на джиновете, когато се мръкне, да си ходят. Сбогували се с него, напуснали града и полетели към своите краища. Когато стопанинът се прибрал у дома, Али отишъл при семейството си и запитал:

— Как живяхте през цялото време?

Разказала му съпругата за мъките, голотията и глада.

— А как дойдохте? — запитал той.

— Господарю! — отговорила тя. — Вечерта си легнах с децата и не усетих как някой ни вдигна и полетяхме. Нищо лошо не ни се случи! Кацнахме на място, подобно на бедуински стан! Видяхме там натоварени мулета и паланки. „Кои сте вие?“, запитах. „Какви са тези товари? Къде сме?“ „Ние сме слуги на търговеца Али Мисри!“, отговориха ми слугите. „Пратиха ни да ви вземем и да ви отведем при него в Багдад!“ „А близо или далече е този град?“, запитах. „Само една нощ път!“ После ни качиха в паланкина и още преди съмване бяхме тук!

— А кой ви даде тези дрехи? — запитал Али Мисри.

— Керванджията! — отговорила жена му. — Той отвори един сандък, извади от него тези дрехи, даде ми и ключа и ми рече: „Пази го и го дай на мъжа си!“

Тя извадила ключа, подала му го, а той запитал:

— Ще познаеш ли кой беше този сандък?

— Разбира се, ще го позная! — отговорила тя.

Двамата слезли в мазето и тя познала сандъка. Извадил Али ключа и отключил — вътре били ключовете на останалите сандъци. Заотварял сандък след сандък и заразглеждал скъпоценните накити, камъни и метали — съкровища, каквито нямат и царете. Пак ги заключил. Завел жена си при плочата с халката, отместил я, влезли вътре и той й показал какво има там.

— Откъде имаш всичко това? — запитала тя.

— Това е от божията щедрост! — отговорил той и й разказал всичко, както си било.

— Всичко това си получил благодарение на бащината ти молитва! — казала тя. — Преди да умре, той молеше Аллах, ако те хвърли в трудност, бързо да те измъкне от нея! За бога, господарю, не се връщай при съмнителните си приятели!

— Приемам съвета ти! — рекъл той. — Ще моля Аллах да отдалечи от нас лошите приятели! Нека следваме праведния път на неговия пророк!

Така заживял Али с жена си и децата си. Наел си дюкян, сложил за продажба някои скъпоценни камъни и метали, седял вътре и продавал. Станал най-личен между търговците в Багдад. Чул за него царят на Багдад и пратил човек да го повика. Взел той четири тепсии от червено злато, напълнил ги със скъпоценни камъни и метали, каквито никой не притежавал, явил се при царя и му казал:

— Царю честити, твоят роб ти носи дар и моли благоволението ти да го приемеш!

Поставил четирите тепсии пред него, открил покривалата им. Загледал се царят и видял скъпоценности, каквито никога не бил притежавал — те стрували цели хазни с пари!

— Приемам дара ти, търговецо! — казал той. Али целунал ръката му и си отишъл. Викнал царят големците на царството си и ги запитал: — Колко царе пожелаха ръката на дъщеря ми?

— Много! — отговорили те.

— А някой от тях носил ли ми е подобен дар?

— Не, защото никой не притежава нещо такова!

— По волята на Всевишния ще омъжа дъщеря си за този търговец! Какво ще кажете?

— Твоята повеля е закон! — отговорили първенците.

Царят показал на жена си тепсиите и я запитал:

— Това е от един египетски търговец, който е дошъл в града ни! Аз изпратих човек да го извика, за да се сприятелим, пък ако има някои скъпоценности — да ги купим за зестрата на дъщеря ни! Той донесе тези тепсии в дар! Сърцето ми се отвори към него и аз пожелах да му дам дъщеря си за жена! Ти какво ще кажеш?

— Това е божие и твое дело, царю честити! — отговорила царицата. — Да бъде онова, което е пожелал Аллах!

На другия ден царят събрал дивана си и наредил да доведат всички търговци на Багдад заедно с търговеца Али Мисри. Всички се събрали и той рекъл:

— Доведете кадията! — и когато кадията дошъл, продължил: — Кадия, запиши брака на дъщеря ми с търговеца Али Мисри!

— Извинявай, господарю и владетелю! — възпротивил се Али. — Не е правилно търговец като мене царски зет да става!

— Аз ти давам и везирство! — рекъл царят и начаса го направил везир.

Седнал Али в креслото на везира и рекъл:

— Царю честити, ти ми дари всичко това, но позволи ми да кажа нещо! Макар твоята благородна воля е да ме ожениш за дъщеря си, аз ще ти кажа, че трябва да я ожениш за моя син! — казал Али.

Изпратили един от мамелюците и той довел сина на Али. Царят открил, че той е по-хубав дори от дъщеря му.

— Как се казваш? — запитал го царят.

— Хасан се казвам, господарю мой султан! — отговорил момъкът, който бил четиринайсетгодишен.

— Запиши брака между дъщеря ми Хасна ал-Уджуд и Хасан — син на търговеца Али Мисри! — разпоредил се царят на кадията.

Така оженили двамата, а Али Мисри станал везир…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Али Мисри влязъл при жена си във везирска дреха, тя възкликнала:

— Това пък какво е?

Той й разказал за станалото и добавил:

— Царят омъжи дъщеря си за сина ни Хасан!

На сутринта царят наредил да вдигнат сватба. Празникът продължил цели трийсет дни. Когато царицата видяла зетя си, много го обикнала, много уважила и майка му. Царят наредил да вдигнат дворец за Хасан и той заживял в него с царкинята. Майка му стояла при тях по цели дни и рядко се връщала у дома си. Един ден царицата рекла на царя:

— Царю, майката на Хасан не бива да стои постоянно при сина си, пък да оставя везира сам, но не може и да бъде и през цялото време при везира, а да оставя сина си и снаха си сами!

— Разбрах те! — казал царят.

Наредил той до двореца на Хасан да се вдигне трети дворец — и на везира, за да се пренесе той в него. Прозорците на трите двореца били обърнати едни срещу други. Когато царят искал да поговори с везира си, или пеша сам отивал при него, или го викал при себе си да дойде пеша. Същото било за Хасан, жена му, майка му и царицата. Така живели те доста време, но ето че царят се разболял. Събрал той големците на държавата и им казал:

— Аз съм тежко болен! Искам всички до един да дадат съгласието си да закълна някого да бъде ваш цар, че да съм спокоен!

— Всички желаем цар да бъде твоят зет! — рекли те.

— Доведете ми утре най-главния кадия, всички големци, емири и везири, та всичко да бъде, както се полага!

На сутринта всички се събрали в дивана и царят казал:

— Велможи на Багдад! Кого искате за цар след смъртта ми? Искам в присъствието на всички вас да го закълна в царщината още докато съм жив!

— Всички сме съгласни това да бъде Хасан, везирският син! — отговорили събралите се.

— Щом така мислите, доведете го тук! — наредил царят.

Довели Хасан при царя, който рекъл:

— Хасане, всички велможи се договориха да те направят цар след смъртта ми! Искам да те закълна, преди да умра, че да сме свършили и тази работа!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан целунал земята пред царя и рекъл:

— Владетелю! Че между емирите има много по-достойни от мене! Не ми възлагайте това тегло, царю!

— Искаме само тебе за цар! — викнали всички велможи.

— Но баща ми е по-възрастен от мене, не е правилно аз да стоя по-високо от него!

— Аз желая същото, което тези мои братя! — казал баща му. — Те са доволни от тебе и се договориха ти да си цар! Не се противи на царската воля, синко!

— Кадия, напиши договор със съгласието на всички емири, че Хасан, съпруг на дъщеря ми, ще бъде техен цар! — рекъл царят.

Кадията написал договора, подписал го, а всички се заклели пред царя. Царят пък заклел зет си и му наредил да седне на царския трон. През този ден той управлявал, както се полага, раздал богати дарове на големците и всички се разотишли. Хасан останал при своя тъст и му целунал ръцете.

— Хасане! — казал царят. — Когато управляваш своя народ, следвай повелите на Аллаха!

— С твоята молитва, татко, аз ще успея! — рекъл Хасан.

Старият цар живял още три дни, а после отпътувал в лоното на Всевишния. Така Хасан останал единствен цар. Народът му се радвал и всичките му дни били щастливи. Баща му останал велик везир. Много дълго време царувал той в Багдад, царската дъщеря му родила три мъжки рожби, които го наследили след смъртта му. Всички живели весели и доволни, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на онзи, който е вечен и държи в ръка живота и смъртта на всеки от нас!

Приказка за Али Баба, четирийсетте разбойници и неволницата Марджана

Разказват, че в далечни времена в един от градовете на Хорасан живели двама родни братя. Единият се казвал Касим, а другият — Али Баба. Баща им починал и им оставил нищожно наследство. Братята си го поделили по закон без спорове и ругатни. След делбата Касим се оженил за богата жена, която имала земи и дюкяни, започнал да върти алъш-вериш, богатството му пораснало и той се славел между почтените богати мъже.

А Али Баба се оженил за бедна съпруга, която нямала нито домове, нито ниви, нито динар, нито дирхам. Похарчил набързо всичко, което бил наследил от баща си, налегнала го нуждата с нейните мъки и бедност. Объркал се, не знаел какво да предприеме, за да намери нещо за препитание и изхранване. Но той бил човек умен и разумен, схватлив и начетен и си казал следните стихове:

„С познанията си навред блестиш!

Ти учен си!“ — ми казват всеки час.

Похвали не приемам, а пари!

Какво е мъдрост без пари и власт?

Твърдят ми: „Мъдростта ти се цени!“

Но как да я заложа ей сега?

В залог кой взема ум и на какви цени?

Ще срещна само срам, побой, тъга!

Злините те достигат всеки ден!

Бедняшкият живот е като ад!

Огнище гасне, а умът — смутен,

през лято — глад, а зиме — страшен хлад!

От кучета бездомни бяга той,

навсякъде — псувни, човешка злоба!

Беднякът не намира миг покой,

спасението си намира в гроба!

В живота няма радост!… Мъки, глад…

Но в гроба всички равни кротко спят!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Баба веднъж седнал да размисли как да си оправи работите, за да преживее: „Ако с останалите ми дирхами си купя брадва и магарета, ще отида в планината, ще насека дърва и ще ги продам на пазара. Сигурно ще спечеля достатъчно, за да нахраня семейството си!“ Купил брадва и три магарета и на сутринта тръгнал към планината. Цял ден сякъл дърва, връзвал ги на снопове, а когато започнало да се смрачава, натоварил магаретата, слязъл от планината, отишъл на пазара, продал дървата, а спечелените пари похарчил, за да нахрани челядта си. Светнало му пред очите. На сутринта направил същото. Това му станало навик. Всяка сутрин отивал в планината, а вечер се връщал, продавал събраните дърва и харчел парите за семейството си.

И ето че един ден, както си сечал, видял да се вдига облак прах, под него се показали няколко конници. Те били въоръжени до зъби, облечени в ризници, на поясите им — мечове, при коляното на всеки — копие, на гърба — лък. Изплашил се Али Баба. Притичал до високо дърво, скрил се между клоните му и насочил поглед към конниците. Огледал ги по-внимателно и твърдо се убедил, че са разбойници. Били четирийсет души. Али Баба съвсем се изплашил, устата му пресъхнала, едва не се подмокрил. А конниците спрели под него, слезли от конете, закачили на шиите им дисаги с ечемик, после всеки взел дисагите на своя кон и ги метнал на рамо. Предводителят им тръгнал по склона на планината, спрял пред една желязна портичка, която се намирала на място, обрасло с гъста растителност. Тя просто не се забелязвала зад многото храсти и бодили и Али Баба нито веднъж не се бил натъквал на нея. Там спрели и предводителят им викнал:

— Сусам, отвори вратата![12]

Вратата се отворила. Предводителят влязъл, а след него — останалите с дисагите на гръб. Али Баба твърдо решил, че всяка торба е пълна с бяло сребро и жълто ковано злато.

Това било вярно, защото тези разбойници бродели по пътищата, нападали села и кервани и след като ги обирали, носели ограбеното на това далечно, скрито и невидимо за човешко око място.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Баба седял на дървото спотаен и неподвижен, без да откъсва поглед от разбойниците, и накрая видял, че те излизат с празни дисаги. Вързали дисагите за конските седла, яхнали конете и се скрили от погледа му. От страх той през цялото време мълчал, дори не дишал. Едва когато изчезнали, слязъл от дървото. Щом усетил, че вече е в безопасност, страхът му се стопил, спрял се пред малката врата и си помислил: „А какво ли ще стане, ако и аз кажа «Сусам, отвори вратата!»? Дали ще се отвори?“ Пристъпил към нея, произнесъл думите и тя се отворила.

А това място било създадено от разбунтувани джинове, то било омагьосано и се пазело с велики заклинания. Думите „Сусам, отвори вратата!“ били тайното средство, което сваляло забраната и открехвало портичката.

Щом видял, че вратата е отворена, Али Баба влязъл и вратата зад него се затворила. Изплашил се, но като си спомнил думите „Сусам, отвори вратата!“, страхът му се разсеял. „Няма защо да се тревожа, че вратата се е затворила, щом знам тайната дума, с която да я отворя!“ Мислел, че вътре ще е тъмно, и много се зачудил, като видял, че се е озовал в просторна светла зала от мрамор, добре иззидана, с високи сводове. От нея влязъл в друга стая, по-обширна и по-просторна, и открил там такива богатства и редки вещи, които перото е безсилно да опише. Там били събрани отливки от чисто злато и сребро, новоизсечени динари и поизтъркани дирхами. Всичко лежало на купчина като пясък или чакъл и никой не можел да го преброи. Минал в трета стая, още по-хубава и по-красива. Там били подредени най-хубавите дрехи от всички страни. Нямало на света плат, който да не се намирал в тази стая, независимо дали бил сирийски или от най-далечните краища на Африка и даже от Китай, Синд, Нубия и Индия. От там Али Баба влязъл в стая със скъпоценни камъни — рубини, изумруди, топази, елмази и др. Бисерите били на купчини, а ахатите се търкаляли по земята с коралите. Накрая влязъл в стаята с благовонията и намерил в нея най-добрите видове и най-прекрасните разновидности от аромати. Полъхвало на алое и мускус, надигал се дъх на амбра и момина сълза, навсякъде се носел ароматът на зюмбюл, благоухаело на шафран, сандаловото дърво пък се търкаляло по пода като цепеници за огнище, а мандалът — като захвърлени съчки.

Али Баба замръзнал от учудване, загубил ума и дума. Той постоял известно време в недоумение, после внимателно заразглеждал скъпоценностите. При бисерите въртял в ръцете си невиждано бисерно зърно, разхождал се сред рубините, подбирал скъпоценни камъни, потърсил някое и друго парче платно, обшито с ярко злато, което особено му харесало, разхождал се сред отрязъците мека нежна коприна, вдъхвал аромата на алоето и другите благовония. После си помислил: „Дори да са събирали дълги години тези богатства, разбойниците не биха могли да натрупат и малка част от тях! Значи съкровището е съществувало, преди те да влязат тук, и са го завладели незаконно. Ако аз използвам случая и взема съвсем мъничко от това огромно богатство, това няма да е грях, никой не може да ме упрекне. А щом богатството е такова огромно, кой ли ще забележи, че е взето мъничко!“

Така той решил да подбере част от разхвърляното злато. Започнал да изнася торбите с динарите навън и всеки път, когато искал да излезе или да влезе, казвал: „Сусам, отвори вратата!“ — и тя се отваряла. После натоварил торбите на магаретата и ги поприкрил с малко дърва. Подкарал животните и се прибрал у дома радостен и със спокойно сърце…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато влязъл в дома си, Али Баба заключил вратата, вързал магаретата на яслите, сложил им сено, после взел една торба, качил се при жена си и я сложил пред нея. След туй й донесъл друга торба. Така носил торба след торба, докато не пренесъл всичките, а тя го гледала изненадана и се чудела какво прави. Опипала една от торбите, усетила твърдостта на динарите, лицето й пожълтяло, защото си помислила, че толкова пари сигурно са крадени.

— Какво си направил, нещастнико! — възкликнала тя. — Не ни трябват чужди пари! Стига ми онова, което ми е предопределил Аллах, и съм съгласна да живея в бедност!

— Нека душата ти е спокойна! — рекъл Али Баба. — Никога моята ръка няма да докосне нещо забранено! Намерих тези пари в една съкровищница и ги донесох тук!

И той разказал всичко, което му се било случило — а от повторения полза няма! Заръчал й да си затваря устата и да пази тайната. Много се учудила тя на този разказ, огромна радост я обхванала. А той изпразнил торбите посред стаята — златото било няколко купчини. Тя се объркала, започнала да брои динарите, но той й рекъл:

— Горко ти, и за два дни няма да ги преброиш, пък и никаква полза от това няма! Най-добре ще е да изкопаем една яма и да ги заровим, за да не се разкрие работата!

— Щом нямаш желание да ги броиш, трябва поне да ги измерим, да знаем поне приблизително колко са! — рекла тя.

— Прави каквото щеш, но се боя, че ще се разкрие тайната ни и ще съжаляваме! — казал Али Баба.

Не обърнала жената внимание на мъжовите си думи, а, обратно — излязла да вземе от някого крина, тъй като поради бедност нямали крина. Отишла при жената на Касим, помолила я за крина, а тя си помислила: „Жената на Али Баба е бедна, тя никога не е мерила каквото и да е с крина! Защо ли й е потрябвала крината? Трябва да разбера!“ Така й се искало да узнае, че залепила за дъното на крината малко восък, за да може премерваното да залепне за него. После я дала на жената на Али Баба, тя я взела, бързо се върнала у дома и седнала да мери златото. Оказало се, че са десет крини. Зарадвала се, казала го на мъжа си. По това време той бил изкопал посред двора голяма яма. Изсипали вътре златото, засипали с пръст и тя побързала да върне крината на етърва си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато жената на Али Баба си тръгнала, жената на Касим надзърнала в крината и видяла на дъното й залепен за восъка цял динар. А тя знаела, че Али Баба е беден. Поседяла малко в недоумение и си помислила: „Али Баба само се преструва на беден, а мери златото си с крини! Откъде е взел такова огромно богатство?“ Завист нахлула в душата й. Почакала мъжа си в най-отвратително настроение. А Касим, мъжът й, всеки ден оставал в дюкяна си до вечерта. Жената горяла от нетърпение да си дойде по-бързо. Когато се мръкнало, Касим се прибрал. Видял жена си да седи тъжна и унила. Той много я обичал и запитал:

— Какво ти се е случило, о, наслада на очите ми и радост на сърцето ми? Защо си тъжна и плачеш?

— Ти наистина не можеш да си правиш сметките! — възкликнала жена му. — О, защо не се омъжих за твоя брат! Той уж външно е беден, всички виждат, че живее като просяк, но има толкова пари, че ги мери с крини! А ти се гордееш с богатството си, а всъщност си жалък бедняк в сравнение с него, защото броиш динарите си един по един!

И тя разказала на мъжа си какво й се било случило. Касим видял с очите си динара, който се бил залепил на дъното на крината, и разбрал, че щастието се е открило за брат му. Не се зарадвал на това, обратно — сърцето му обрасло със завист, защото бил подъл, нечестен и скъперник. Цялата нощ с жена му нито сън ги хващал, нито дрямка и когато утрото засияло, отишъл при брат си. Али Баба го посрещнал радостно, сложил го да седне на най-почтеното място. Наместил се Касим и му рекъл:

— Братко, ти защо живееш в бедност и нужда, когато имаш богатства, които огън не може да изгори? Защо живееш като просяк при твоите възможности да харчиш много? Каква полза от парите, ако човек не ги използва?

— О, ако бях такъв, какъвто казваш! — възкликнал Али Баба. — А аз съм си беден, нямам си друго богатство освен брадвата и магаретата! И защо ми говориш такива думи?

— Лъжата и хитростта няма да ти помогнат! — възразил Касим. — Ти не можеш да ме излъжеш и онова, което криеш, вече се знае! — той показал на Али Баба динара, който бил залепнал на восъка, и продължил: — Ето какво намерихме в крината, която ви дадохме! Ако богатството ти не беше голямо, не бихте мерили златото си с крини!

Али Баба разбрал, че причината за разкриването на тайната му е глупостта на жена му, но кой ли кон не се спъва и кой ли гвоздей не ръждясва! Не можел повече да крие тайната. Пък и парите били прекалено много, повече, отколкото ум можел да побере, неговата част нямало да стане по-малка, ако я разделял с брат си! Такива пари нямало да се похарчат за сто години по колкото и да харчели на ден! Разказал на брат си историята и рекъл:

— Братко, нека всичко, което съм донесъл, си го разделим поравно, а ако искаш повече, ще ида да ти донеса! Знам тайната дума и ще изнеса, което пожелаем!

— Аз на такава делба не съм съгласен! — казал Касим. — Заведи ме на мястото и ми разкрий тайната на влизането! Както ти си влязъл и си взел каквото ти се ще, така и аз ще вляза и ще взема каквото ми харесва!

— Ще ти кажа всичко! — възкликнал Али Баба. — Аз се колебах само заради разбойниците — да не ти сторят нещо лошо! Щом искаш да влезеш влез. Нито полза имам от това, нито вреда! Вземи колкото ти се иска! Не можеш да пренесеш всичко, там винаги ще има много повече, отколкото си взел!

Али Баба показал на Касим пътеката към съкровището, научил го на думите „Сусам, отвори вратата!“ и добавил:

— Запомни добре тези думи, да не ги забравиш! Боя се от разбойниците и последствията от цялата тази работа!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Касим не обърнал внимание на предупрежденията, върнал се у дома си развеселен, приготвил десет мулета, натоварил всяко с по два празни сандъка, сложил необходимите върви и въжета и си легнал да спи, като си мислел да вземе всички богатства, без да ги дели. Когато зората се пръкнала, наместил товара върху мулетата и ги подкарал бързо към планината. Намерил вратичката сред тревите и бързо произнесъл:

— Сусам, отвори вратата!

И тя се отворила. Касим побързал и влязъл, алчен да вземе всички богатства, но едва прекрачил прага, и вратата зад него се затворила. Обходил всички стаи, загубил ума и дума, като видял толкова неща невиждани. Дощяло му се да прибере наведнъж всички богатства. Взел торба със злато, метнал я на гърба си, приближил се до вратата и понечил да каже нужните думи, за да се отвори, тоест да произнесе „Сусам, отвори вратата!“. Но тези думи не му идвали на ум, бил ги забравил. Опитал да си ги спомни, но те все бягали от паметта му. „Ечемик, отвори вратата!“, казал той, но вратата не се отворила. „Жито, отвори вратата!“, рекъл, но вратата дори не се помръднала. „Просо, отвори вратата!“, викнал, но вратата останала затворена. Така той викал един вид зърно след друг, изброил названията, които му дошли на ум, но думите „Сусам, отвори вратата!“ били изчезнали от паметта му. Касим смъкнал златото от гърба си и седнал. Отново се опитал да си спомни какво зърно бил споменал брат му, но не успял. Разкайвал се за стореното и си говорел: „Ех, ако се бях задоволил с това, което ми предложи брат ми, ако не бе тази алчност, която скоро ще стане причина за моята гибел!“ Ту викал и си говорел на висок глас, ту плачел и се укорявал мълчаливо. Минали дълги часове, времето течало бавно, а той си седял и всяка минута му се струвала дълга като век. Страхът и ужасът растели, накрая възкликнал в себе си: „Загинал съм! Няма как да се измъкна от този тесен затвор!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по същото време разбойниците завардили някакъв керван, заграбили големи богатства и после тръгнали към съкровищницата, за да оставят там плячката. Забелязали мулетата с натоварените на тях сандъци и се разтревожили. Спрели конете, спешили се, измъкнали мечовете и като не видели никого, пристъпили към вратата. А Касим, като чул тропота на конете и гласовете на хората, разбрал, че това са разбойниците, за които бил говорил брат му. Притаил се зад вратата, а главатарят на разбойниците казал:

— Сусам, отвори вратата!

Вратата се отворила. Касим се втурнал напред, търсейки спасение, сблъскал се с главатаря и го съборил. Замятал се между тях, измъкнал се от първия, от втория, от третия, но те били четирийсет, не можел да избяга от всички. Един го ударил с копието в гърдите така, че острието му блестящо изскочило откъм гърба. Така се свършил срокът на Касимовия живот. Разбойниците влезли в съкровищницата и забелязали, че все пак нещо от нея е взето. Дошло им на ум, че убитият Касим е взел липсващите скъпоценности, но не могли да разберат как се е добрал до това непознато и скрито от очите място. Като го видели мъртъв и неподвижен, се успокоили.

— Хвала на Аллаха, който ни избави от този проклетник! — рекли те, разсекли тялото му на четири къса и ги закачили зад вратата да служат за предупреждение на всеки, който се осмели да влезе на това място. После излезли, вратата се затворила както преди, яхнали конете и си отишли…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на Касим цял ден чакала мъжа си и си мислела, че той ще й донесе богатствата, които така желаела. Но когато се мръкнало, а той все не се връщал, се разтревожила и отишла при Али Баба и му разказала всичко. Той започнал да я успокоява:

— Не се тревожи! Сигурно има някаква причина да не се е прибрал! Може да е решил да не се спуща в града през деня, да не станат нещата известни. Сигурно ще се върне през нощта! Работата ще свърши добре! А ти се прибери!

Жената се върнала у дома. Тя съвсем не била спокойна, лоши мисли се въртели в ума й. Дошла нощта, а мъжът й все не се връщал. Отчаяла се, заплакала, но не викала, както правят жените, защото се бояла, че съседите ще я чуят и ще я заразпитват. Най-после дочакала утрото и пак изтичала при Али Баба, за да му каже, че брат му не се е върнал.

— Не знам какво да мисля! — възкликнал той. — Сам ще ида, за да си изясня какво е станало! Може пък това закъснение да е за хаир!

Начаса приготвил магаретата си, взел брадвата и тръгнал към планината. Не видял мулетата и забелязал следи от кръв. Приближил се до вратата, предчувствайки какво се е случило, и казал:

— Сусам, отвори вратата!

Вратата се отворила. Видял той тялото на Касим разсечено и закачено зад нея. Косите му настръхнали, зъбите му загракали, устата му пресъхнала, едва не паднал в несвяст от страх. Много мъчно му станало. После си спомнил, че най-добре ще бъде да призове цялата си хитрост и да се води от разума и предпазливостта. Взел парчетата от тялото на разсечения Касим, качил ги на магаретата, покрил ги с парчета плат, сложил отгоре някои скъпоценности от съкровището, които малко тежат, но високо се ценят, натрупал отгоре дърва, поизчакал да се стъмни и тръгнал към града…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Баба влязъл в града, но не знаел как да постъпи с убития си брат. Подкарвайки магаретата си, стигнал пред дома на Касим, почукал на вратата. Отворила му една черна прислужница от Абисиния. Тя била една от най-прекрасните неволници, млада, с прекрасно лице и черни очи, но и нещо повече — притежавала здрав разум и огромно благородство при нужда. Всички неща за дома лягали върху нейния гръб.

— Дойде твоето време, Марджана! — рекъл Али Баба. — Нужна ни е твоята хитрост в една много важна работа!

Оставил магаретата в двора и се качил при снаха си. Марджана тръгнала след него, разтревожена от това, което чула.

— Какво носиш, Али Баба, добро или зло? — запитала жената на Касим. — Откри ли нещо за Касим?

Но Али Баба бавел отговора си, тя усетила истината и заплакала.

— Престани да викаш! — рекъл Али Баба. — Хората ще чуят и всички ще изпогинем! — и той й разказал какво се било случило, а после продължил: — Скръбта няма да върне умрелия! Вместо да скърбиш, по-добре е да се смириш пред присъдата на Аллах! Би било и по-разумно двамата да се оженим[13]. Това няма да тежи на първата ми жена, защото тя е благочестива и набожна, и ще заживеем в едно семейство! Хвала на Аллаха, че имаме достатъчно блага, които ще ни избавят от необходимостта да работим и да се трудим, за да си вадим хляба!

Когато жената на Касим чула тези думи, голямата й скръб и мъка изчезнали, тя престанала да плаче и рекла:

— Аз съм твоя покорна робиня! Подчинявам ти се за всичко, което сметнеш, че е добре! Но как да скрием убития?

— Остави това на Марджана! — рекъл Али Баба. — Знаеш колко находчива е, как умее да измисля хитрости!

Али Баба я оставил и се прибрал вкъщи. А Марджана започнала да успокоява господарката си:

— Остави тази работа на мене! Ще измисля нещо!

Тя отишла в дюкяна на бакалина на същата улица. Той бил стар човек на почтена възраст, славел се с умението си да врачува и лекува, знаел да вари разни лекове, мехлеми и други прости лекарства. Тя му поискала мехлем, който се давал само при тежки заболявания.

— А кому е нужен този мехлем? — запитал бакалинът.

— На моя господар Касим! — отговорила Марджана. — Силна болест го налегна, събори го на легло!

Бакалинът й дал мехлема, тя го взела, платила му колкото дирхама струвал, и се върнала у дома…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на другия ден Марджана се върнала при бакалина и помолила за такива лекове, които се пият само когато човек вече няма друга надежда.

— А вчерашният мехлем не помогна ли? — запитал я той.

— Не, за бога! — възкликнала Марджана. — Моят господар бере душа, а господарката вече започна да го оплаква!

Дал й бакалинът лека, а тя отишла при Али Баба и му разказала за измислената хитрост. Посъветвала го по-честичко да наминава в дома на брат си и да се показва тъжен. Той направил така и когато хората го запитали какви са кахърите му, им казал, че брат му е болен. Новината тръгнала из града.

Още преди изгрев-слънце на другия ден Марджана отишла при един обущар на име Мустафа. Той бил човек в доста напреднала възраст, дребен на ръст, с голяма глава, с дълга брада и мустаци. Винаги отварял работилницата си призори, бил първи на пазара. Тя го поздравила и сложила в ръката му динар. Той дълго въртял монетата между пръстите. Разбрал, че Марджана е намислила с негова помощ да свърши някоя хитра работа, и й казал:

— Какви са желанията ти и аз ще ги изпълня!

— Вземи игла и конец, измий си ръцете, обуй си сандалите и ми позволи да ти завържа очите! — рекла Марджана. — Ще дойдеш с мене, за да свършиш една ловка работа! За това ще получиш награда на земята и на небесата! — и сложила в ръката му още един динар.

Шейхът скочил на крака и рекъл:

— На твоите услуги! Каквото поискаш — ще го направя!

Затворил работилницата си, взел конци, игли и всичко нужно за шиене. Марджана завързала очите му, за да не познае той мястото, където го води. Хванала го за ръка и тръгнала. Той тръгнал с нея по улици и сокаци като сляп, без да знае къде отива. Тя го водела ту надясно, ту наляво, удължавала пътя, за да го обърка, за да не разбере накъде върви. Стигнали пред къщата на покойния Касим и тя влязла с шейха, където се намирало тялото на нейния господар. Тогава снела превръзката от очите му. Когато очите на шейха се отворили, той видял, че се намира в непозната стая и пред него е тялото на убит и разсечен човек. Затреперили се коленете му, но Марджана му рекла:

— Не бой се! От тебе се иска само да съшиеш частите на този убит човек, така че тялото му да стане едно цяло!

Тя му подала трети динар, шейхът го скрил в пазвата си и си помислил: „Сега трябва да се водя от хладна мисъл. Аз съм в стая, която не познавам, сред хора, които са ми неизвестни. Остава само да се подчинявам! Не съм отговорен за кръвта на този човек! Зашиването не е забранено, така че няма да съм грешен!“ Започнал да съшива частите на убития, докато те се превърнали в едно цяло. Свършил работата си, Марджана пак му завързала очите, спуснала се с него на улицата и пак тръгнали от сокак в сокак, докато не го довела до работилницата му още преди хората да са излезли от домовете си. Там снела превръзката от очите му и рекла:

— Не разказвай за онова, което видя! Не говори за нещо, което не те засяга, че може да те постигне нещо, което не ти приляга!

Дала му още четвърт динар, върнала се у дома, донесла гореща вода и сапун и измила тялото на господаря си. После го облякла в нови дрехи, сложила го в ложето, извикала Али Баба и жена му, разказала им какво била направила, и рекла:

— Сега вече обявете за смъртта на Касим!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жените завикали, заплакали, заскубали си косите. По града се пуснала мълвата за смъртта на Касим. Дошли миячите, за да измият мъртвия по обичая, но Марджана им казала, че вече е измит, намазан с благовонни масла и увит в саван. Тя им платила повече, отколкото трябвало, и те си отишли със спокойна съвест. Донесли носилка, сложили тялото на нея и тръгнали към гробището. Изровили гроб, погребали го. Така всички мислели, че Касим е умрял от своя смърт.

Когато минал законният срок, Али Баба се оженил за жената на брат си и преспал с нея. Хората одобрявали постъпката му и смятали, че е породена от голямата му любов към брат му. После той се пренесъл в нейния дом заедно с първата си жена, там пренесъл и богатствата, взети от съкровищницата.

А разбойниците след известно време пак дошли в скривалището си. Като не намерили трупа на Касим, те усетили, че убитият е имал съдружници и че тайната им вече е разкрита. Когато проверили какво било взето, пък то не било малко, страшно се разярили.

— Юнаци славни в битка и сеч, дойде време за отмъщение и меч! — заговорил главатарят им. — Ние си мислехме, че скривалището ни е открито от един човек, а се оказва, че са били много! Не знаем колко са, нито къде живеят! Ние не жалим живота си, за да съберем тези богатства, а някой друг ги използва, без да се мори и поти! Пръснете се по села и градове, търсете дали някой бедняк не е забогатял, не е ли бил погребван наскоро някой убит! Нужен ни е човек пресметлив, ловък и смел! Нека скришом влезе в града, аз не се съмнявам, че нашият враг живее там! Нека се преоблече като търговец и разпитва кой е умрял наскоро, къде е къщата на умрелия, как го е постигнала смъртта. Вестта за убитите не остава скрита! Ако той хване нашия враг или разбере къде се крие, ще го назнача за свой приемник! Ако пък излъже надеждите ни, ще знаем, че това е жалък глупак, и ще го убием, защото човек без здраво мъжество и без разсъдлив ум тук не ни е нужен! Изкусен крадец може да бъде само оня, който знае най-различни хитрости! Кой ще се заеме с това трудно и опасно дело?

Един от разбойниците с едро тяло и висок ръст излязъл напред и приел задачата. Главатарят го посъветвал да се държи предпазливо. Научил го как да влезе в града облечен като търговец, който уж иска да върти търговия, а всъщност гледа и запомня всичко…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че разбойникът облякъл дрехи на търговец. Когато се зазорило, той влязъл през градските порти, минал край пазарите и махалите и накрая стигнал до пазара на обущаря Мустафа. Видял, че вече е отворил работилницата си и шиел някакви сандали. Крадецът пристъпил към него и го поздравил най-учтиво:

— Да благослови Аллах делата ти! — казал той. — Ти си отворил работилницата си преди всички!

— Синко! — отговорил майстор Мустафа. — По-добре е да си вадиш хляба с усърдие, отколкото да се успиваш!

— Обаче, шейх, аз ти се чудя… — продължил разбойникът — как ти, със слабите си очи, в тази напреднала възраст можеш да шиеш още преди изгрев-слънце, когато светлината е толкова оскъдна!

Шейхът сърдито го погледнал и възкликнал:

— Ако бе от жителите на този град, не би ми говорил така! Аз съм известен сред бедни и богати именно с острото си зрение! Неотдавна даже едни хора ме викнаха да зашия един мъртвец в стая с много малко светлина и аз го заших много добре! Ако нямах такъв остър поглед, нямаше да се справя!

Разбойникът решил, че божествената воля го е довела при този обущар, и казал учудено:

— Грешиш, шейх! Сигурно си ушил само савана — никога не съм чувал да са зашивали мъртвец!

— Аз говоря, както си беше! — възразил Мустафа. — Махай се от тук и си слагай капаните на някой друг! Аз няма да открия нещо, което искам да скрия!

Крадецът вече бил съвсем убеден, че този мъртвец ще да е бил онзи, когото главатарят му бил разсякъл в съкровищницата, и рекъл:

— Аз, шейх, нямам нужда от твоите тайни! Само ще те помоля да ме заведеш до къщата на покойния: може да е някой мой близък и да трябва да утеша роднините му. Отдавна не живея в този град и не знам какво се е случило, докато ме нямаше!

Той извадил един динар и го пуснал в шепата на шейх Мустафа, който отказал да вземе парите с думите:

— Ти ме питаш за нещо, което не мога да ти отговоря! Заведоха ме в дома на покойника със завързани очи. Не знам пътя, не мога да те изведа дотам!

— Дарявам ти този динар независимо дали ще изпълниш молбата ми! — казал разбойникът. — Но ако поседнеш и си помислиш малко, може би ще си спомниш пътя, по който си минал, а?

— Може би, но трябва и ти да ми вържеш очите, както направиха те! — отговорил шейхът. — Помня как ме поведоха за ръка, кога се отбивахме и как накрая спряхме! Може така и да успея да намеря пътя към онази къща!

Разбойникът дал на Мустафа още един динар.

— Ще направим, както казваш! — рекъл той.

Мустафа затворил работилницата си, разбойникът взел някаква кърпа, вързал му очите, после го хванал за ръка и двамата тръгнали. Шейх Мустафа вървял ту надясно, ту наляво, ту направо, както бил правил с робинята Марджана, докато стигнали до една улица. Там направил няколко крачки, спрял се и казал:

— Май че спряхме на това място!

Крадецът снел превръзката от очите му и се оказало, че обущарят е спрял точно пред къщата на Касим. Той попитал дали знае кой е стопанинът на тази къща, а шейхът отговорил:

— За бога, не знам! Улицата е далече от моята работилница, не познавам хората от тази махала!

Крадецът му дал още един динар и рекъл:

— Върви си с мир и да те пази Аллах!

Върнал се шейх Мустафа в работилницата си радостен, че е спечелил цели три динара. Крадецът останал сам пред къщата, разгледал я и открил, че портите й си приличат с портите на останалите къщи в махалата. Изплашил се, че после няма да я отличи, взел тебешир и начертал върху нея малък бял знак, за да може по него после да я намери. След това се върнал в планината радостен и убеден, че работата е изпълнена и остава само да се отмъсти…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че робинята Марджана станала от сън и излязла да купи необходимите храни и напитки. Изведнъж, като се връщала от пазара, забелязала върху портата на къщата изписан с бяло знак. Това й се сторило съмнително и тя си помислила: „Може и деца да са си играли по улицата, но по-сигурно е този знак да е поставен от враг, който е замислил нещо лошо! Я дай да го объркам!“ Взела тебешир и нарисувала по портите на съседите знаци, които приличали на знака върху нейната порта. После се прибрала у дома и скрила стореното от господарите си.

А разбойникът, щом се върнал, разказал как намерил къщата и поставил на портата й знак, за да я разпознае. Главатарят му го възхвалил и викнал на разбойниците:

— Облечете дрехи на обикновени хора, скрийте оръжието под тях и идете в града по различни пътища! Ще се срещнем при голямата джамия. Ние със съгледвача ще отидем в дома на нашия враг! После ще дойдем при джамията и ще се договорим какво ще правим по-нататък!

Крадците направили така, както им бил наредил главатарят, а той и съгледвачът тръгнали да търсят улицата. Главатарят видял дом с бял знак на портата. Запитал съпровождача дали това е къщата, и той отговорил:

— Да!

Но главатарят хвърлил поглед към друга къща и забелязал, че и на нейната порта стои същият знак. Направил няколко крачки и видял, че повече от десет къщи са белязани със същия знак.

— Ти само една ли къща беляза? — запитал той.

— Само една! — отговорил той.

— А как са станали десет, че и повече?

— Не знам…

— А можеш ли сред тези къщи да познаеш онази, която си белязал с ръката си? — възкликнал главатарят.

— Не мога… — отговорил разбойникът. — Всички къщи тук толкова си приличат, пък и знаците са еднакви!

Главатарят разбрал, че няма полза да се върти повече на това място. Върнал се в джамията и наредил на всички да се връщат в планината по различни пътища. Събрали се на старото място, той им разказал какво се било случило, и казал:

— Сега трябва да изпълним присъдата според договорката!

А съгледвачът бил смел човек с твърдо сърце. Той без страх пристъпил напред и възкликнал:

— Заслужих да бъда погубен като наказание за лошата ми работа! По-добре да умра, отколкото да живея в позор!

Главатарят измъкнал меча и така го ударил в шията, че главата му отлетяла встрани, а после казал:

— Юнаци изкусни в бой и сеч! Кой от вас е смел и без меч? Кой ще се заеме с този труден подвиг? Нека не излиза страхливец негоден и слабак безплоден! Искам мъж с ярост, но и с мисъл надарен, който за всичко хитрост измисля!

Изстъпил се напред един на име Ахмад Гадбан. Бил със снага огромна, с глава дебела, с лице страшно, с образ тъмен, с външност противна, със слава лоша, мустаците му треперели като на котка, която гони мишка, брадата му се тресяла като на козел, когато възкачва козите.

— Никой не може да свърши тази работа освен мене! — заговорил той. — Ако е пожелал Аллах, аз ще се върна с блага вест и най-точно ще ви покажа къщата на нашия враг!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че разбойникът се преоблякъл като търговец и влязъл в града на зазоряване. Тръгнал към махалата на обущаря Мустафа, защото знаел вече пътя от разказа на своя мъртъв предшественик. Намерил го в работилницата му, заговорил му ласкаво, двамата се заприказвали и скоро направили същото, защото парите са стрела, която бие право в целта, и ходатай, на когото не можеш да откажеш. При къщата на покойния Касим разбойникът снел превръзката на обущаря и го пуснал да си ходи. Той се изплашил да не би после да се обърка и начертал знак на скрито място с червена керемида. После се върнал при дружината си и разказал какво е направил.

А робинята Марджана излязла сутринта както обикновено да купи месо, зеленчуци, плодове, благовония и разни други нужни неща. Когато се върнала от пазара, червеният знак не убягнал от острия й взор. Това й се сторило подозрително и тя изрисувала с червена керемида по портите на съседите знаци със същата форма и по същите места, които бил избрал Ахмад Гадбан.

А главатарят на разбойниците наредил на хората си да се преоблекат, да скрият оръжието си под дрехите и да влязат в града по различни пътища. После заедно с Ахмад Гадбан тръгнал да търси нужната му къща. Дошли до познатата улица, но Ахмад не могъл да открие къщата поради множеството знаци по портите на няколко къщи. Главатарят видял, че не може да я познае, разгневил се и наредил всички да се връщат в планината. Там им разказал за станалото, извадил меча си и така ударил Гадбан по шията, че главата му отлетяла от раменете, а Аллах бързо изпратил душата му в огъня…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че главатарят на разбойниците се замислил и си рекъл: „Моите хора са добри в битки, грабежи и сеч, за нападения и леене на кръв с меч, но нямат ум за хитрости. Ако ги пращам така един след друг, само ще ги погубвам, без да постигна нещо! Я по-добре сам да се заема с тази работа!“

Съобщил на крадците своето решение и казал, че ще отиде в града сам. Преоблякъл се и на сутринта тръгнал да търси обущаря Мустафа. Намерил го. Залъгал го със сладки приказки, бутнал в ръката му шепа сечени динари и шейхът се съгласил да изпълни молбата му. Главатарят разбрал къде е домът на врага му. Дал на шейха каквото се полагало, че и отгоре, пуснал го да си ходи и започнал да разглежда къщата. Не поставил на портата й някакъв знак, а просто прочел колко порти има от края на улицата до този дом, запомнил цифрата, огледал добре чардаците и прозорците, за да може да ги запази в паметта си. През цялото време се разхождал по улицата, за да не сметнат хората подозрително дългото му стоене пред къщата. После се върнал при дружината си и рекъл:

— Сега знам коя е къщата на нашия враг! Дойде време да му отмъстим! Измислих и начин как да проникнем в тази къща!

Главатарят разказал на крадците какво смята да се направи, и те се съгласили с него, като дали велики клетви, че нито един няма да остане отстрани, а ще търси мъст. Той изпратил няколко души в околните села и им наредил да купят четирийсет големи меха, а останалите изпратил да купят двайсет големи мулета. Когато крадците се върнали при него, той разпорил устата на меховете така, че в тях да влезе по човек. Всеки се намъкнал в някой мех с кама в ръцете. Когато всички се оказали вътре, главатарят зашил устата на меховете, както си били в началото, и ги зацапал със зехтин — да си мислят хората, които го видят, че кара зехтин на пазара. Натоварил по един чифт мехове на всяко муле, а двата излишни меха наистина напълнил със зехтин и ги натоварил на едно муле. Така и двайсетте мулета били натоварени: деветнайсет — с хора и едно — със зехтин, тъй като броят на разбойниците след смъртта на онези двамата станал трийсет и осем! Подгонил мулетата пред себе си и влязъл в града след залез-слънце. Насочил се право към дома на Али Баба — този път веднага открил правилната къща и видял, че стопанинът седи върху красиво килимче и се подпира на мека възглавница тъкмо пред портата си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че главатарят на разбойниците забелязал, че Али Баба е радостен и весел и живее в доволство и благоденствие. Пристъпил с уважение към него, преструвайки се на скромен и смирен, и рекъл:

— Аз съм тук чужденец, родината ми е далече! Купил съм малко зехтин и мисля да го продам в този град, но успях да стигна едва привечер, а всички пазарища бяха вече затворени. Замотах се в търсене на приют, където да се подслоня за през нощта с моите животни, но не намерих! Великодушие блести в добрите ти очи! Ще ми позволиш ли да пренощувам в дома ти и да прибера мулетата си в двора ти, пък утре заран ще си продам зехтина и ще си тръгна, като те възхвалявам за стореното добро!

Али Баба приел молбата му и рекъл:

— Добре дошъл на брата, влязъл в нашия дом! Ти си наш гост в този благословен ден и ще бъдеш мой събеседник в тази прекрасна вечер!

Казал това, защото бил с добра душа и чисто сърце, щедър, великодушен и добронамерен и повярвал на измислиците. Дори и през ум не му минало, че това е главатарят на разбойниците от планината — бил го виждал само веднъж, при това в други дрехи. Наредил да вкарат мулетата в двора. Главатарят ги разтоварил и подредил меховете покрай стената. Робът отвел животните пред яслите и им вързал дисаги с ечемик. Главатарят решил да нощува до меховете си и не искал да влиза в къщата, уж да не притеснява стопанина, но Али Баба не се съгласил. Влязъл главатарят в голяма красива стая. Али Баба наредил да запалят свещи, пратил да викнат Марджана, съобщил й, че е дошъл гост, и й наредил да приготви вечеря от най-богати и най-вкусни гозби. После донесли гозбите в златни и сребърни съдове. Когато се наяли и напили до насита, пак се хванали на приказка и разговаряли, докато не минала половината нощ. Дошло време да си лягат и главатарят излязъл на двора — казал, че преди сън иска да види мулетата, а в действителност — защото искал да се договори с дружината си какво ще се прави по-нататък. Той пристъпил към разбойниците и един по един им шепнел:

— Щом хвърля камъче от прозореца, прережете меховете и идвайте при мене!

А Али Баба имал намерение на сутринта да отиде в хамама. Поради това той наредил на Марджана да приготви нужните кърпи и да ги даде на роба Абдуллах, а самата тя да му свари чорба от месо, за да я изпие, когато излезе от хамама. После отишъл в постелята си, легнал и заспал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се договорил със своята дружина, главатарят отишъл при Марджана и я запитал къде ще спи. Тя го отвела в стая, постлана с разкошни килими, където имало всичко нужно за спане, пожелала му лека нощ и се върнала в кухнята да направи, което й било наредено. Приготвила всичко нужно за хамама, дала го на слугата, нарязала месо, сложила го в казана, разпалила огъня под него. Но така се случило, че фитилът в светилника полека-лека започнал да гасне, защото зехтинът в него свършвал, докато накрая съвсем угаснал. Марджана надникнала в гърнето със зехтина и видяла, че е празно, пък и всичките й свещи се били свършили. А й била нужна светлина, за да свари чорбата. Робът забелязал смущението й и казал:

— Не се тревожи! Зехтин има, при това в изобилие! Меховете на чуждия търговец са пълни със зехтин! Слез долу, отлей си колкото искаш, а като се съмне — ще го платим!

Марджана му благодарила за умния съвет, спуснала се в двора с гърнето и пристъпила към меховете. А на разбойниците вече им било омръзнало да седят в тези тесни тъмници — били се изморили, защото се били прегърбили вътре, дишали трудно, боляло ги цялото тяло, измъчвали ги костите. Щом чули стъпките на Марджана, помислили, че е главатарят им.

— Време ли е вече да излизаме? — запитал онзи, който бил в първия мех.

Марджана чула мъжкия глас, много се изплашила, коленете й затреперили от страх. Друга на нейно място би закрещяла, но тя имала храбро сърце. С бързината на мълния съобразила, че това са крадци, които готвят престъпление, и се сетила какво да направи. Знаела, че ако викне, сигурно ще загине, ще погуби господаря си и цялата му челяд. Тя се приближила и пошепнала на първия крадец:

— Потърпи малко, няма много да чакаш!

После, без да спира, минала от мех на мех, крадците един след друг я питали същото, тя им отговаряла и ги съветвала да почакат. Накрая стигнала до меховете със зехтин, които били на края. От там никой не се обадил и тя разбрала, че в тях няма хора. Разклатила ги и се убедила, че са пълни със зехтин. Развързала единия, отляла малко, върнала се в кухнята и запалила светилника. После взела голям котел от червена мед, напълнила го със зехтин, върнала се в кухнята, сложила го на огъня и разпалила под него повече дърва. Когато зехтинът закипял, тя слязла с котела в двора и започнала да излива кипящия зехтин в отвора на всеки мех върху главата на всеки от разбойниците. Така ги погубила и те всички измрели до един. Като се убедила, че никой не е останал жив, се върнала в кухнята, доварила чорбата и когато си свършила работата, изгасила огъня и светилника и зачакала какво ще прави главатарят.

А той се преструвал на заспал, но изчаквал удобно време да извърши злото си дело. Когато къщата затихнала, си помислил, че всички са заспали. Надигнал се тихо, внимателно погледнал зад вратата и решил, че е време да действа. Взел няколко камъчета и ги хвърлил в двора. Поизчакал хората му да излязат, а когато не усетил нито шум, нито движение, хвърлил още няколко камъчета, като се целел в меховете. Но никой не мръднал. Главатарят се разтревожил, трети път хвърлил камъчетата и чакал безполезно крадците да излязат. Накрая слязъл да види какво е станало. От меховете в носа го лъхнало отвратително зловоние на горещ зехтин. Размърдал ги, обърнал ги, погледнал вътре и видял, че хората му са умрели. Като видял колко зехтин бил взет от последния мех, разбрал как са загинали. Той се изплашил, решил да се изплъзне, преди да му затворят пътя, промъкнал се през комшулука към градината, качил се на стената, изскочил на улицата и хукнал да бяга към своето скривалище…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Марджана видяла главатаря да бяга, слязла долу, затворила комшулука и се върнала в къщата.

А на сутринта Али Баба отворил очи след сладки сънища, облякъл се и тръгнал право към хамама. След него Абдуллах носел всичко нужно за къпане. Али Баба се изкъпал, върнал се вкъщи и видял, че меховете си стоят по местата. Зачудил се и запитал Марджана:

— Защо този чужденец търговец не излиза на пазара?

— О, господарю! — отговорила тя. — Аллах сигурно ти е писал дълго да живееш, защото днес ти се отърва от голяма беда! Оставих всичко, както си беше, за да видиш с очите си какво ти е готвил този лъжетърговец и колко смела е твоята робиня Марджана! Ела и виж какво имаше в тези мехове!

Пристъпил напред Али Баба и видял в най-близкия мех мъртъв мъж с кама в ръката. Прежълтяло лицето му, той ужасен отстъпил назад.

— Не бой се, мъртъв е! — казала Марджана и му показала останалите мехове.

Във всеки от тях той видял мъртъв мъж с кама в ръката. Постоял известно време изплашен и объркан и накрая викнал:

— Обясни ми по-бързо какво се е случило, но с по-малко думи, защото онова, което виждам, страшно ме плаши!

— Не викай да не чуят съседите онова, което не бива да се знае! — рекла тя. — Прибери се в стаята си, ще ти донеса чорба от месо, ти ще я изпиеш и страхът ти ще мине!

Тя донесла чорбата и когато той я изпил, му разказала всичко, което се било случило през нощта, и завършила разказа си:

— Не исках да те будя, защото се боях господарките и децата да не вдигнат шум. Сега ще ти разкажа още нещо, което се случи неотдавна, а аз го премълчах пред тебе… — тя му разказала подробно цялата история с белите и червените знаци на портата и завършила: — Не се съмнявам, че знаците са били поставени от тези злодеи и че това са същите разбойници, които си видял в планината. Щом те знаят пътя към нашия дом, ние няма да имаме покой и сигурност. Докато и един от тях е жив по лицето на земята, трябва да се пазим от неговите хитрости. Той избяга, но несъмнено ще се постарае да ни погуби!

— Аз се избавих от тази опасност благодарение на всемогъществото на милосърдния ни творец и на твоя остър ум! — възкликнал Али Баба. — От днес ти си свободна! Пущам те на воля пред лицето на Аллах! Да, тези хора са същите разбойници от гората! Слава на Аллаха, че се избавихме от тях! Сега трябва да ги погребем и да скрием всичко, което ни се е случило!

Али Баба викнал роба си и му наредил да донесе два бела. Той сам взел единия, другия дал на него и двамата изкопали в градината дълъг ров, домъкнали труповете, хвърлили ги в него, засипали го с пръст така, че от тях да не остане и следа. Мулетата и меховете продали на пазара…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че главатарят на разбойниците се върнал в гората и влязъл в пещерата със съкровището. Плачел от мъка, защото вече си нямал дружина. Животът му опротивял, искало му се да умре и той възкликнал:

— Останах сам, юнаци мои с буен плам, майстори на грабеж и сеч, великани с остър меч! О, защо ви стигна срамна смърт в покой, а не загинахте от меч във бой! Какъв позор! Да умрете от такава противна смърт! И аз, нещастникът, си нося сам вината за гибелта на онези, за които бих си заложил главата! Но Всевишният господар ме запази жив, за да измия позора ви! Затуй аз пак ще сея страх, ще свърша сам, което с вас не успях, ако е пожелал Аллах!

Обмислял как да постигне целта си, и накрая измислил хитрост, която, както си въобразявал, щяла да излекува душата му.

Когато се съмнало, отново се преоблякъл като търговец, слязъл в града и си наел стая в един от най-големите ханове. Отворил си дюкян на пазара, пренесъл там на няколко пъти от съкровището скъпи и красиви стоки, платове, богато обшити със злато, тъкани индийски и платна сирийски, дрехи кадифени, наметала с дипли разлюлени, коприни безценни, камъни скъпоценни. В дюкяна си стоял, алъш-вериша си въртял, в пазарлъци се спогодявал, цените намалявал, което му искали — не възразявал и само добри приказки разправял. Плъзнал слухът за него по градовете и селата, навсякъде го хвалела мълвата, навсякъде за него всеки знаел и всеки всекиму за него все разправял. Посещавали го хора властни, обкръжавали го бедни и нещастни. Той посрещал всички милостиво, щедро, показвал, че е добронамерен и ведър. И всички го заобичали. А всичко това било много противно на злата му природа. Бил свикнал да граби и да убива, да краде и кръв да пролива, но животът си има свои правила и той бил принуден да се съобразява с тях.

Всички идвали при него и купували стоки — и мъдреци славни със своите знания и съждения, и улеми, които съдят за верни и неверни мнения, и имами от джамии, и факихи, и мюфтии, и шарихи, и суфити благочестиви, набожни и войнолюбиви. Имало такива, които си шепнат тайно, и други, които за всичко говорят явно, араби и неараби, овчари и камилари, имотни и бездомници, граждани и пустинници, земеделци и мореплаватели. Обаждали се румски неволници, високи десет педи и с бузи гладки и гръд напета, с дълги шии, стегнати бедра, с очи — на сърна, стройни като камъш, дъхът им — балсам могъщ. Тичала да го зърне всяка мома с лик на луна, с прелест непреодолима и външност несравнима, с черни коси, бузи алени и такава хубост, прелест и красота, такава тънка снага, които не може да опише с молив дори разказвачът най-красноречив, а мъдрецът, който я възхвалява, с нищо не може да я сравнява, не може да назове с думи прости и половината й достойнства. Бързала да го зърне и всяка старица с лице спаружено, вежди оредели, коси побелели, тяло овехтяло, движения унили, очи загноили, прасци посинели, бузи бели-пребледнели, нозе се люлеят, уста зловонна, лице злокобно, от носа сополи пълзят по брадата, пяна капе от устата, отвратителна, саката, бъбрива и креслива, от вида й на човек му се повдига и той бяга злото да го не стига. Покрай него се разседявали и момци с вежди вити, бузи алени, брада едва покарала. Идвали в дюкяна му хлапета с очи замечтани, с пушец по брадата, в дрехи от позлата, лица — месечини, бузи — алени дини, чело блестящо, черни очи искрящи, гладко лице, детско сърце, силни бедра, мишци — излъскан мрамор, видът им болни изцелява, ликът им рани заздравява. Разглеждали стоката му мъже във възраст зряла, със зъби здрави и ръце корави, на ръст извисени, с глави напълнели, умници и невежи с гъсти бради и вежди, с косми по бузите — като дебели прежди. Купували разни неща от него и старци превъртели, много години живели, с очи слаби и глави олисели, тежко тяло на бастуни подпрели, всички хора с много знания, трупани в опит и страдания, с косми побелели от превратностите на времената, с гърбове изкривени от повелите на съдбата — за всички тях може да се каже с думите на поета:

Как времето ни гони и мори

с огромна мощ… И ни тежат годините…

Аз стъпвах леко, но сега, уви,

и да седя, е толкоз изморително…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всемогъщият Аллах решил да сложи дюкяна на измамника разбойник точно срещу дюкяна на сина на Али Баба, който се казвал Мохамед; Двамата станали съседи, законите на съседството и за двамата били задължителни, затова се сприятелили, но нито един от тях не знаел кой е неговият приятел.

Един ден се случило така, че Али Баба наминал към сина си Мохамед, хем да го посети, хем да се поразходи из пазара. Точно тогава преоблеченият главатар седял до него. Щом го зърнал, той начаса разбрал, че това е неговият враг. Когато Али Баба си тръгнал, главатарят на разбойниците заразпитвал съседа си кой е бил тоя човек, а Мохамед му отговорил:

— Че това е баща ми!

Главатарят започнал още по-често да посещава Мохамед, усърдно правейки му знаци на уважение. Той канел момчето на трапезата си, устройвал му пирове и угощения, дарявал го със скъпи дарове.

А Мохамед, като видял толкова милости от съседа си, така го обикнал, че тази обич минавала всякакви граници. Разказал на баща си какви милости му дарява този чужденец, каква обич проявява към него, и въобще как ли не го хвалел. Тогава бащата рекъл:

— Ти, синко, трябва да му сложиш трапеза и да го поканиш! Нека това стане в петък по обед, когато ще бъдете заедно след голямата молитва! Когато минавате край нашата къща, ти го покани да влезе, пък аз вече ще съм приготвил всичко!

В петък главатарят отишъл в джамията, а Мохамед го съпровождал.

Излезли из града, ходили, стигнали пред къщата на Али Баба. Мохамед поканил съседа си да влезе и да раздели трапезата му. Главатарят уж се дърпал и отказвал, но Мохамед настоял. Накрая той се съгласил и казал:

— Ще изпълня желанието ти заради нашето приятелство, но при едно условие: не слагайте в гозбата сол, тя ми е противна и аз не мога нито да я ям, нито да я мириша!

— Щом стомахът ти не приема солено, ще ти слагат само безсолни гозби! — отговорил Мохамед.

Главатарят пристъпил през прага и влязъл в къщата. Али Баба го поздравил, сложил го на почетно място. Крадецът бил изменил лика си и на стопанина хич и не му минало през ума, че е пуснал вълк сред овце или лъв сред крави. Разговарял с госта си, а Мохамед отишъл при Марджана и й казал да не слага сол в гозбите, защото гостът му не можел да я понася. Марджана се поядосала, защото вече била приготвила гозбите и сега й се налагало да готви други, без сол. Но й се сторило подозрително това искане. Решила тя да погледне що за човек е този, който не иска сол. Когато сложили трапезата пред събеседниците, Марджана хвърлила поглед към чуждоземния търговец и с цялата си проницателност веднага го познала. Забелязала под наметалото дръжка на кама и си рекла: „Сега разбирам защо този проклетник не иска да вкуси сол с моя стопанин! Той иска да го убие, а да се прави това, след като е вкусил от неговата сол, е много грешно[14]! Но ако е пожелал Аллах, аз няма да му позволя!“

Събеседниците вкусили от всички гозби, Али Баба уговарял госта да си хапва, а когато се наситили, донесли вино, сухи и пресни плодове и сладки. Чашата тръгнала между тях, проклетникът наливал, но сам се въздържал да пие — искал да ги опие, а сам да остане трезвен, да използва някой удобен миг и да пролее кръвта им, а после да избяга.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато тримата пиели и си приказвали, при тях влезли Марджана и Абдуллах. Марджана била в мрежеста александрийска риза без ръкави, запасана със златен пояс с разни скъпоценни камъни по него, който стягал кръста й и бедрата й изпъквали. На главата й имало воал с бисери, на шията й — огърлица от изумруди, рубини и корали, изпод която се надигали гърдите й като два зрели нара. Била прекрасна като разпъпил пролетен цвят или луна при пълнолуние. Абдуллах също бил облечен в богати дрехи, той удрял по дайрето в ръцете си, а тя танцувала като най-изкусна танцьорка. Али Баба се зарадвал, засмял се и викнал:

— Кълна се в Аллаха, сетила си се отлично — точно сега ни се прииска да се полюбуваме на танци, за да бъде пълна радостта ни! — а после се обърнал към госта си: — Тази неволница няма равна на себе си! Тя е майстор по всичко, никое изкуство не е тайна за нея, друга такава жена в наше време не може да се намери! Аз съм й длъжник за едно благодеяние, тя ми е по-скъпа от дъщеря! Гледай, господине, колко е хубаво лицето й, как е стройна снагата й, как хубаво танцува, как красиво се извива, как изящно се движи!

Но главатарят не го чувал и не схващал нищо от приказките му, той загубил ума и дума от огромен гняв. Появата на двамата разстроило всичките му сметки.

А Марджана изпълнявала прекрасен танц по-добре от всяка танцьорка. Тя дори извадила камата от колана си, както правят бедуините, и докосвала с острието му ту своята гръд, ту гръдта на Али Баба, ту го приближавала до гърдите на сина му Мохамед, ту го допирала до гърдите на главатаря. После взела дайрето от ръцете на Абдуллах, поднесла го на Али Баба и му направила знак да й даде някоя пара, както е обичаят. Али Баба хвърлил един динар в дайрето. Тя пристъпила към сина му и той й хвърлил още един динар. После пристъпила към главатаря с камата в едната ръка и с дайрето — в другата. Докато той търсел някоя пара, Марджана изведнъж забила камата в гърдите му. Той издал ужасен рев и паднал мъртъв. Али Баба и синът му скочили, обезумели от страх, и й завикали:

— Измамница! Ти ни вкара в беда, от която измъкване няма! Заради тебе ще погубим душите си! Но първи, който ще бъде наказан, си ти, проклетнице! Дори да избягаш от ръцете на кадията, от нашите ръце няма да избягаш!

— Съвземете се! — викнала им Марджана. — Не бързайте да ме подозирате в лоши помисли, за да не се каете! Този човек въобще не бе търговец, а бе главатарят на разбойниците, който продължаваше да следва подлите си намерения! Той хитро подмами моя господар Мохамед, докато успя пак да влезе във вашия дом и да седне на трапезата ви! Така изчакваше удобния миг, за да ви избие! Хвала на Аллаха, който ускори неговата гибел чрез десницата ми! Вижте лицето му и ще видите, че съм била права!

Тя дръпнала наметалото на главатаря и показала камата, скрита под дрехите му. Али Баба и Мохамед внимателно огледали лицето на мнимия търговец и го познали — това бил същият онзи продавач на зехтин. А когато видели и камата, проумели, че Аллах ги е спасил от страшна гибел с помощта на Марджана. Двамата й поблагодарили и Али Баба рекъл:

— Когато по-рано ти дарих свободата, аз ти обещах да направя за тебе нещо по-голямо! Сега ще осъществя обещанието си! Имам намерение да те омъжа за сина си Мохамед — какво ще кажете двамата за това?

— Аз няма да възразя на твоя повеля, дори да не ми е по душа! — рекъл Мохамед. — Но женитбата ми с Марджана е най-голямото ми желание!

Той отдавна обичал Марджана, защото тя била прелестна, достойна и съвършена, а освен това имала дълбок ум и добри нрави…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всички изровили дълбока яма и закопали главатаря на разбойниците. Нито една божия твар не узнала за тези чудновати неща. А когато той изчезнал за дълго време без вест и следа, хазната на владетеля прибрала от дюкяна му всички стоки. Всички заживели мирно, честито и радостно, злото изчезнало. Мохамед се оженил за Марджана, останал сам с невестата си, тя му дарила своето моминство и той го взел.

Минала една година и Али Баба решил да заведе сина си в пещерата — той се въздържал да направи това след смъртта на брат си, защото се боял от разбойниците. Когато Аллах унищожил с ръцете на Марджана трийсет и осем от тях, включително самия им главатар, Али Баба пресметнал, че би трябвало да има още двама, защото, когато ги броил за пръв път в планината, били четирийсет. Не знаел, че главатарят преди това бил убил двама. Но когато не дошла повече вест за тях, той се убедил, че и те са погинали, и се решил да покаже на сина си съкровището и да го научи на тайната дума, с която се влиза и излиза.

Двамата видели, че всичко наоколо е обрасло в треви, тръни и бодили, които се били сгъстили така, че дори пътечката не се забелязвала. Али Баба разбрал, че от дълго време там не е влизала жива душа. Взел той брадвата и изсякъл клоните и тръните. Проходът се разширил и стигнали до вратичката.

— Сусам, отвори вратата! — казал той и тя тутакси се отворила.

Влязъл Али Баба със сина си в съкровищницата и му показал богатствата. Мохамед се вцепенил, като видял всички чудесии. Поразходили се двамата из съкровищницата, огледали всички стаи, събрали скъпоценности, които им харесали, а те били такива, които не тежат много, но струват скъпо, и се върнали у дома. Така донасяли от време на време, което искали, и живели доволно, богато и приятно, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва, близък от близък откъсва, дворци разгражда и гробове съгражда…

Приказка за Ахмад Данаф, Хасан Шуман, Далила Мухтала и дъщеря й Зейнаб Нассаба

Разправят, царю честити, че по времето на халиф Харун ар-Рашид живели двама души. Единият се казвал Ахмад Данаф, а другият — Хасан Шуман. Били хитри и извратливи, вършели чудесии. Халифът благоволил над тях и назначил Ахмад за предводител на дясното крило, а Хасан — за предводител на лявото крило[15]. Всеки месец им давал плата по хиляда динара, назначил им по четирийсет стражи да им служат, а освен това Ахмад Данаф командвал и цялата сухопътна стража[16] в Багдад.

В града живеела и една старица, наречена Далила Мухтала. Навремето мъжът й също бил предводител и получавал плата по хиляда динара, но умрял. Оставил той една омъжена дъщеря, която имала син на име Ахмад Лакит, и една неомъжена — Зейнаб Нассаба. Далила била жена ловка, измамна и отмъстителна. Тя можела с хитрост да измъкне змия от дупката й — самият Иблис се учел на коварство от нея. А мъжът й някога отглеждал гълъби, които носели писма на халифа при нужда. Затова всяка птица му била по-скъпа от децата му.

— Виж го, мамо, този Ахмад Данаф! — рекла веднъж дъщерята. — Изгонили го от Кайро, а той полека-лека се възкачваше сан след сан в Багдад, сближи се с халифа и стана предводител на дясното крило! А тази плешива твар пък, Хасан Шуман, стана предводител на лявото крило! Имат си трапеза на обяд, трапеза на вечеря, всеки получава по хиляда динара на месец, а ние живеем изоставени, никого не го е грижа за нас! Хайде, мамо, измисли някаква хитрост, пък дано пак да получаваме бащината си плата!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Далила отговорила на Зейнаб:

— В Багдад, дъще, никой не може да намисли хитрости, по-големи от онези на Ахмад Данаф и Хасан Шуман, но аз ще се опитам!

Покрила си лицето, облякла дрехи на бедна суфитка, която отива в Кааба с вълнена дреха, сложила си пояс, взела един ибрик, напълнила го догоре с вода, поставила при отвора му три динара, покрила ги с кърпа, окачила на ръката си броеница, размахала знаменце от червени и жълти парцали[17] и завикала:

— О, Аллах! О, Аллах!…

Така тя започнала хитрината си. Вървяла от сокак в сокак и стигнала до един мегдан. Насреща имало порта с мраморен праг, а пред нея — марокански страж.

Този дом принадлежал на предводителя на чаушите. Той бил човек богат, имал много ниви и къщи и получавал висока плата. Наричали го Хасан Шарр ат-Тарик, защото удрял, преди да заговори. Имал си хубава жена и я обичал, но в нощта, когато за пръв път влязъл при нея, тя взела от него клетва да не взема друга съпруга и да спи само у дома си. Един ден този Хасан бил в дивана при халифа и видял, че всеки емир си има по един-двама синове. После се погледнал в огледалото, видял, че белите косми в брадата му вече покриват черните, и си казал: „Нима Онзи, който прибра баща ти, няма да те дари със син?“ Влязъл гневен при жена си.

— Добър вечер! — поздравила го тя.

— От деня, в който съм те видял, добро не съм видял! — креснал той. — Ти взе клетва от мене да не се женя за друга! Но днес гледах емирите — всеки си има поне по един син, някои и по повече! Смъртта идва, а аз нямам нито син, нито дъщеря! Ядосах се, че си безплодна!

— Аллах да те накаже! — възкликнала тя. — Толкова унижения преживях, вълна горих, лекове пих, но вината не е моя! Твоя е, защото си плосколик катър, семето ти е бистро, деца не създава!

— Щом се върна от път, ще се оженя за друга! — креснал той.

— Моят късмет е в ръцете на Аллах! — отвърнала гневно тя.

Двамата се разделили.

Та именно неговата жена, която се казвала Хатун, него ден надзърнала през прозореца, под който стояла Далила. Старицата също я видяла, забелязала скъпите й нанизи и дрехи и си помислила: „Далила, капчица хитрост нямаш, ако не извадиш тази булка от дома й и не й отнемеш дрехи, накити и всичко, което е по нея!“ Застанала под прозореца и заповтаряла:

— О, Аллах! О, Аллах!

Хатун забелязала старицата в суфитски дрехи, в които изглеждала като искра от свещен огън, и сякаш говорела: „Елате при мене всички, обичащи Аллах!“

— Кажи на привратника Абу Али да пусне тази жена да влезе и да помолим благословията й! — наредила тя на слугинята.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че привратникът понечил да целуне ръката на Далила, но тя не му позволила, а му казала:

— Дръпни се, за да не омърсиш свещеното ми обмиване! Ти си забелязан от приближените на Аллах! Аллах да те освободи от тегобите на тази служба, Абу Али!

А привратникът имал да взема плата за три месеца и не се надявал някога да бъде освободен от тази служба.

— Майко! — замолил се той. — Сипни ми вода от ибрика, за да получа благоволение от тебе!

Далила поела ибрика с две ръце, завъртяла го във въздуха, разтърсила го, за да му падне тапата, и трите динара паднали на земята. Привратникът ги събрал и си помислил: „За бога, тази жена може да открива всяка тайна! Тя позна, че имам нужда от пари, и направи така, че трите динара ми дойдоха от небето!“ Погледнал ги в ръката си и рекъл:

— Вземи ги, леличко! Тези три динара паднаха от твоя ибрик!

— Махни ги от мен! — викнала тя. — Аз не мисля за нищо тленно от този свят! Вземи ги вместо онези, които имаш да вземаш от един човек!

Завели я при господарката. Далила я поздравила, Хатун й целунала ръка и старицата рекла:

— Дъще, дошла съм да си поприказваме! Виждам, че си печална! Какво те мъчи?

— Майко! — отговорила Хатун. — Взех клетва от мъжа си да не се жени за друга! Но тъй като и досега не се сдоби с дете от мен, той преди малко излезе разгневен и каза: „Когато се върна от път, ще се оженя за друга!“ Ако другата му роди деца, те ще ми отнемат парите и имотите!

— А ти не си ли чувала за шейх Абу Хамалат? — запитала Далила. — Който му е тежало нещо и го е посетил, Аллах премахва теглилата му. Посети ли го бездетка, забременява! Ще отидем при него, аз ще хвърля твоя товар върху неговия гръб! Дай, боже, като се върне мъжът ти, Аллах ще се смили и ти ще понесеш от него! Каквото и да се роди, ще ти е дар от Абу Хамалат!

Надигнала се жената, окачила всичките си накити, облякла най-хубавите си дрехи, слезли долу и тръгнали.

По същото време Далила си мислела: „Отвсякъде вървят хора! Къде да я съблека и да й взема дрехите?“

— Дъще! — рекла тя по едно време. — Ти трябва да вървиш на разстояние след мене — колкото да ме виждаш, защото аз си имам много други грижи! Който ме срещне, трупа грижите си върху моя гръб, всеки, който дава обет, дава го пред мене и ми целува ръка!

Хатун поизостанала. Стигнали до пазара и край дюкяна на един търговски син на име Сиди Хасан. Видял жената, която вървяла зад старицата, и се загледал скрито в нея. Далила забелязала това и дала знак на Хатун да спре. Тя застанала до дюкяна, а Сиди Хасан й хвърлял такива погледи, че сякаш я боцкали хиляда игли. Далила му рекла:

— Ти нали си Сиди Хасан, синът на търговеца Мухсин?

— Да! — отговорил той.

— Добри хора ме насочиха към тебе! — рекла тя. — Това момиче е моя дъщеря! Баща й бе търговец, но умря, но ни остави много пари! Тя е вече зряла мома! Казали са мъдрите: „Търси мъж на дъщеря си, а не жена на сина си!“ Точно днес тя стана пълнолетна[18]! Реших да те оженя за нея! Дори да си беден — аз съм те харесала и ще ти дам пари за главницата вместо един дюкян ще ти отворя два!

А момъкът си помислил: „Молех Аллаха за невеста, а той ме дарява с три неща: кесия, женица и дрехи!“[19]

— Майко! — рекъл той. — Съгласен съм! Наскоро и майка ми казваше, че е време да се задомя, а аз й отговорих: „Ще се оженя само когато ми я види окото!“

— Добре! Но върви по-далеко от нея, колкото да не я загубиш от поглед! Момъкът взел със себе си хиляда динара и си помислил: „Може да се наложи да купя нещо или да платя за нещо!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Далила си помислила: „Къде да водя и този търговски син, че да разсъблека и двамата?“ Тръгнала напред, жената я последвала, Сиди Хасан последвал жената. Стигнали до една бояджийница, чийто стопанин се казвал Хадж Мохамед. Чул той гривна да звъни на нечий крак, вдигнал очи и отдалеч забелязал жената, зад която вървял момъкът. А Далила спряла при него и рекла:

— Ти ли си бояджията Хадж Мохамед?

— Да, аз съм! — отговорил той. — Какво искаш?

— Добри хора ме насочиха към тебе! Онази хубава девойка е дъщеря ми, а онзи хубав безбрад хубавец е синът ми. Отгледах ги, имам и голям дом, но е остарял, трябва да го стегна! Излязох да потърся друга къща и добри хора ме насочиха към тебе! Искам да настаня сина си и дъщеря си там!

„Намазаха масло и върху твоя комат!“, си помислил бояджията и рекъл:

— Имам свободен кат — стая и килер! Но не ги давам под наем, защото често идват селяни — носят ми индиго!

— Ама то ще е най-много за месец-два, синко, докато оправя къщата! — заувещавала го старицата. — Ще разделяме стаята и килера с гостите! Добре са ни дошли, заедно ще се храним, заедно ще спим!

Той й дал три ключа и рекъл:

— Големият ключ е за къщата, малкият — за стаята, кривият — за килера!

Взела Далила ключовете и тръгнала, след нея — Хатун, след Хатун — Сиди Хасан. Кривнали в един сокак, Далила видяла къщата и я отключила. Влязла Хатун и тя й рекла:

— Това, дъще, е къщата на Абу Хамалат! Влез в килера и се поразкопчай, докато той дойде!

Влязла жената в килера и седнала там. По това време довтасал и търговският син. Старицата му рекла:

— Ти постой в тази стая, ще доведа дъщеря си да я видиш! — той седнал в стаята. Тя се върнала при жената и рекла: — Боя се за тебе, дъще! Долу има един глупав момък — зима от лято не може да различи, все гол ходи. Син ми е и е пазач в дома на шейха! Влезе ли момиче, той я хваща за шията, захапва й ухото и й разкъсва дрехите! Я снеми накитите си, съблечи дрехите си, за да ги пазя! Когато шейхът се появи, ще ти ги подам, за да ги облечеш!

Снела жената скъпоценностите си, съблякла дрехите си и ги дала на старицата. Взела тя всичко, увила го в една риза и скрила вързопа под стълбата. После се върнала при търговския син:

— Къде е дъщеря ти да я видя? — запитал той.

Тя се заудряла от мъка по гърдите и завикала:

— Ако онзи проклет съсед бе пукнал преди миг, комшиите сега нямаше така да ми завиждат, че си тук! Запитаха ме кой си, а аз отговорих: „Сгодих дъщеря си за този левент!“ Завидели те и й рекли: „Толкова ли дотегна на майка си, че е решила да те жени за прокажен?“ Аз й се заклех, че няма да позволя да я вземеш, преди да те е видяла гол!

— Аллах да пази от завистници! — възкликнал момъкът и запретнал ръкави да покаже, че ръцете му са като от изляно сребро и по тях няма и следа от проказа.

— Ще направя така, че и ти ще я видиш гола, както тя — тебе!

— Пък нека да дойде и да ме види!

Съблякъл кожуха от самурена кожа, снел наметалото, ножа и всички дрехи, останал по риза и долни гащи. Бутнал и хилядата динара между нещата си.

— Я си дай нещата да ги пазя! — рекла Далила.

Взела тя всичко, сложила го при дрехите на жената, метнала бохчата на гръб, излязла, заключила вратата и си тръгнала…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла… И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Далила оставила всичко, което била взела от жената и момъка, при един продавач на благовония, после се върнала при бояджията.

— Къщата ти хареса, нали? — запитал той.

— Благоденствие лъха от нея! — отговорила тя. — Сега отивам да взема няколко хамали, които да донесат нещата ни! Пък децата ми поискаха месо за вечеря! Ето ти този динар, направи им някаква вечеря с месо, пък и ти хапни с тях!

Бояджията отишъл да приготви вечеря, а тя взела нещата от продавача на благовония, върнала се в бояджийницата и рекла на слугата:

— Иди при майстора си да му помогнеш, аз ще пазя тук!

Той излязъл, а тя обрала всичко ценно от бояджийницата. Точно тогава минавал един магаретар, натъпкал се от седмица с хашиш, който се шляел по улицата.

— Ей, магаретарино! — викнала му тя. — Нали познаваш сина ми, бояджията? Този нещастник фалира и остави сума дългове! Колкото пъти го запрат, все аз го освобождавам! Отивам да върна нещата на собствениците им! Дай ми магарето си, да ги разнеса по хората! Ето ти този динар като плата за услугата! Ти събери всички инструменти, казаните и бъчвите и ги разтрошиш така, че когато кадията дойде да проверява — да не намери нищо!

— Абе щом майсторът иска да направя това, ще направя и аз едно добро дело пред Аллаха! — казал магаретарят и се заел да изпълнява указанията.

А Далила взела всичко ценно, натоварила го на магарето и го отнесла при дъщеря си.

— Майко, каква хитрост направи? — запитала тя.

— Изиграх четири хитрости на четирима души! — отговорила старицата. — Пострадаха един търговски син, жената на един чауш, един бояджия и един магаретар!

— Майко, такава работа ще се разчуе!

— Ех, дъще! — отговорила Далила. — Аз си мисля за магаретаря, че само той ме познава!…

През това време бояджията приготвил месо за вечеря и се върнал в бояджийницата. И що да види — магаретарят му чупи гърнетата, вътре — нито платове, нито дрехи, от цялата бояджийница не останало нищо!

— Спри! — викнал той.

Спрял магаретарят и възкликнал:

— Ох, хвала на Аллаха, че си жив и здрав, майсторе!

— Че защо? Какво ми се е случило?

— Ами нали си фалирал! Каза ми го майка ти! Тя ми нареди да изпочупя гърнетата, да опразня казаните, да не би кадията да намери нещо, като влезе в бояджийницата!

— Аллах да накаже измамниците! Та майка ми отдавна е починала! — викнал бояджията, завайкал се: — Загубих си и имота, и хорските неща!

— Значи и аз си загубих магарето! — заплакал магаретарят, а после викнал на бояджията: — Дай си ми магарето, нали твоята майка го взе!

Хванали се двамата гуша за гуша, сбили се.

— Доведи ми старицата! — викал единият.

— Дай си ми магарето! — крещял вторият.

Събрали се хора и един запитал:

— Какво се е случило, майсторе?

— Аз ще ви го разкажа! — викнал магаретарят, разказал какво се било случило, и добавил: — Мислех, че майсторът трябва да ми благодари, а той ме блъсна и ми каза, че майка му била умряла! Аз пък си искам магарето!

— Майсторе, а ти познаваш ли тази старица, щом си й оставил да пази бояджийницата? — запитали хората.

— Не я познавам! — отговорил той. — Но тя днес се настани да живее в моята къща със сина си и дъщеря си!

— Майсторе! — рекъл един. — Щом си я настанил да живее в къщата ти, трябва да му върнеш магарето!

Всички тръгнали към къщата на бояджията…

А през това време търговският син чакал да се появи старицата. И жената чакала нейната поява. Накрая тя влязла при търговския син, който викнал:

— Къде е майка ти, която те доведе да се оженя за тебе?

— Майка ми е умряла отдавна! — отговорила тя. — А ти сигурно си онзи побъркан момък, синът й!

— Това не е майка ми! — възкликнал той. — Тя ме измами, за да ми вземе дрехите заедно с хилядата динара!

— Но аз също съм излъгана! — възкликнала тя. — Тя ме доведе да посетя шейх Абу Хамалат, а после ме разсъблече!

— Искам си дрехите и парите от тебе!

— Аз пък си искам дрехите и накитите от тебе!

Точно тогава се появил бояджията. Той видял, че и търговският син е гол, и жената е без дрехи, и викнал:

— Казвайте къде е майка ви!

Разказала жената всичко, разказал и търговският син всичко и бояджията викнал:

— Отиде си и моята, и чуждата стока!

— Ей, бояджия, дай си ми магарето! — повтарял магаретарят.

— Тази старица ни е измамила всички! — завайкал се бояджията. — Махайте се всички от къщата ми!

— А няма ли да е срамота за тебе да влезем в къщата ти облечени и да си излезем голи! — възразил търговският син…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че бояджията облякъл и двамата, затворил и работилницата си и рекъл на търговския син:

— Хайде да търсим старицата, за да я предадем на валията!

Двамата взели със себе си и магаретаря, отишли при валията и му разказали какво е станало.

— Че една ли старица има из града! — възкликнал той. — Хванете я, пък аз ще реша делото във ваша полза!

Тръгнали те да я търсят…

А Далила Мухтала рекла на дъщеря си:

— Дъще, ще ми се да направя още някоя хитрост!

— Боя се за тебе, майко!

— Аз съм черен гологан, не се губя!

Тя облякла дрехи на слугиня. Минала през един сокак, постлан с черга, и със закачени фенери отстрани, чула песни и удари по дайре и зърнала някаква неволница, на раменете й — момче в дреха, обшита със сребро, с красиво наметало, на главата му — фес, обшит с бисери, на шията му — огърлица от злато и скъпоценни камъни, на раменете му — кадифена аба. Този дом бил на предводителя на търговците в Багдад, а детето — неговият син. Той имал и дъщеря и този ден празнували сватбата й. Затова при майка й имало много жени[20]. Когато майката понечвала да влезе или да излезе, момчето се хващало за полата й. Викнала тя неволницата си и й се скарала:

— Забавлявай господаря си, докато свърши веселбата!

Далила дошла при неволницата и възкликнала:

— Каква веселба се е вдигнала при господаря ти?

— Днес е сватбата на дъщеря му! — отговорила тя.

„Далила!“, помислила си старицата. „Каква по-голяма хитрост от тази да вземеш това дете от тази неволница!“ Извадила меден диск колкото динар и рекла:

— Вземи този динар! Иди при господарката си и й кажи: „Една праведна жена ти желае всичко най-добро!“

— Но, майко — възразила неволницата, — малчуганът, щом види майка си, и се залепва за полата й!

— Дай да го поддържа, докато отидеш и се върнеш!

Взела неволницата парчето прост метал и влязла, а старицата взела детето на ръце и се скрила. Смъкнала скъпите неща по него, съблякла го и си помислила: „Далила, ти взе детето от неволницата, а сега трябва да го дадеш някому в залог поне за хиляда динара!“ Отишла към златния пазар, видяла там един евреин златар, а пред него — кутия, пълна с накити. „Сега, хитрано, помислила си тя, трябва да минеш този евреин и да му задигнеш накити поне за хиляда динара, като оставиш детето при него като залог!“

Огледал евреинът улицата и видял старицата с детето. Знаел, че е син на търговския предводител.

— Ти ли си майстор Езра, евреинът? — запитала тя, защото предварително била питала за името му.

— Аз съм! — отговорил той.

— Сестрата на това момче, дъщеря на търговския предводител, се жени! Днес е сватбата й! Има нужда от накити! Дай две златни халки за нозе, две златни гривни, бисерна огърлица, позлатен пояс, ханджар и един пръстен! — всичко това струвало хиляда динара. Тя го взела и продължила: — Вземам ги само за оглед. Което им хареса, ще го вземат и ще ти донеса парите, а останалото ще ти върна! Нека дотогава това дете стои при тебе!

Взела скъпите накити и се прибрала у дома.

— Две неща направих! — казала на дъщеря си. — Разсъблякох сина на търговския предводител и го дадох в залог срещу тези неща при евреина — те струват хиляда динара!

— Няма да можеш вече да излезеш в града!…

По същото време онази неволница влязла при господарката си и й рекла:

— Господарке, една добродетелна жена те поздравява и заедно с тебе се радва на празника!

— А къде е господарят ти? — запитала господарката.

— Оставих го при нея! Страх ме беше да не се залепи за тебе!

— Веднага слез при него! — наредила стопанката.

Слязла неволницата долу, а там — нито старицата, нито детето. Викнала тя, заровила лице в земята. Дошъл и предводителят на търговците и се втурнал да дири сина си. Накрая го видял разсъблечен в дюкяна на евреина. Грабнал го, дори не обърнал внимание, че е разсъблечен, толкова се зарадвал! Но евреинът се залепил за него и викнал:

— Бог да те накаже с ръцете на халифа! Старицата взе накити за дъщеря ти за хиляда динара и ми остави в залог това дете! Не бих й ги дал, ако не бе го оставила!

— Дъщеря ми няма нужда от накити! — викнал търговецът. — А я ти ми върни дрехите на детето!

— Елате тук, мюсюлмани и отсъдете! — викнал евреинът.

През това време магаретарят, бояджията и търговският син се въртели из пазара да търсят старицата. Разпитали те евреина и търговския предводител защо са се скарали, и те им разказали.

— Тази старица е измамница! — казал бояджията и разказал на свой ред за всичко, което им се било случило.

Търговецът се прибрал със сина си при майка му, а евреинът се обърнал към тримата:

— Вземете ме с вас! Но познава ли я някой от вас?

— Аз я познавам! — казал магаретарят.

— Ако тръгнем заедно, няма да я намерим! — казал евреинът. — Нека всеки от нас тръгне по отделна улица, пък ще се срещнем пред дюкяна на Хадж Масуд, мароканския бръснар!

Всеки тръгнал по различна улица. А през това време Далила пак излязла да прави своите хитрости. Зърнал я магаретарят, познал я, сграбчил я и викнал:

— Горко ти! Откога те търся! Дай си ми магарето!

— Ти само магарето си ли търсиш, или и хорските неща? — запитала тя.

— Само магарето си търся!

— Виждам, че си човек беден! А магарето ти го оставих при мароканския бръснар! Ще го помоля да ти го върне!

Той се съгласил, а тя отишла при мароканеца, заплакала и заговорила:

— Чедо, виж сина ми ей там! Простуди се и си повреди ума. Преди отглеждаше магарета. Сега седне, стане и все повтаря: „Магарето ми“! Един лечител ми каза, че ще се оправи само ако му извадят двата мъдреца така, че да го заболи, и да му сложат белези с горещо желязо по бузите! Ето ти този динар! Извикай го и му кажи: „Магарето ти е у мен!“, пък после — ти си знаеш!

Мароканецът имал двама чираци и викнал на единия:

— Иди и нагорещи два гвоздея!

Старицата си тръгнала и той извикал при себе си магаретаря…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато магаретарят дошъл при мароканския бръснар, той му рекъл:

— Магарето ти е при мен, нещастнико! Ела и си го вземи!

Повел го и го вкарал в една тъмна стая. Там го бутнал да падне, а чираците вързали ръцете и краката му. Мароканецът му изтръгнал два мъдреца, изгорил го с нажежените гвоздеи по бузите, после го освободил. Скочил нещастникът и викнал:

— Защо направи това с мене, мароканецо? Аллах ще те накаже, защото ми извади зъбите!

— Майка ти така ми каза! — рекъл бръснарят и му разказал всичко, както си било.

— Аллах да я накаже! — възкликнал магаретарят.

Магаретарят и бръснарят взели да се карат, после мароканецът се върнал в дюкяна си и що да види — той съвсем празен! А това станало, защото, докато бил с магаретаря, старицата обрала всичко, а после се върнала при дъщеря си и й разказала какво е направила. А бръснарят хванал магаретаря и викнал:

— Доведи ми майка си!

— Не ми е майка тя! — отговорил той. — Тя е измамница! Измами много хора и магарето ми взе!

Ето че дошли търговският син, бояджията и евреинът, видели, че бръснарят се е вкопчил в магаретаря, а той — с обгорени бузи. Всички разказали един на друг историите си и рекли:

— Тази старица е измамница! Тя измами и нас!

Тръгнал мароканецът с четиримата, отишли при валията и му рекли:

— Само ти ще ни оправиш! — и му разказали за станалото.

— Познава ли я някой от вас? — запитал той.

— Аз я познавам! — казал магаретарят. — Но ти дай десет стражи да ни придружават!

Повел магаретарят стражите на валията, останалите вървели зад тях. И не щеш ли — насреща самата Далила Мухтала. Хванал я той, пипнали я стражите на валията и я отвели в дома му. Нямало го вкъщи — бил излязъл да си гледа работата. Стражите изпозаспали наоколо, изморени от дългата безсъница. Престорила се и тя на заспала. Заспали и магаретарят с всички измамени. Тя се изплъзнала тихичко, намъкнала се в харема на валията, целунала ръката на жена му и рекла:

— Къде е валията?

— Легна си! — отговорила тя. — Какво искаш от него?

— Мъжът ми продава роби! — рекла Далила. — Остави ми петима мамелюци за продан! Срещнах се с валията, спазарихме ги за хиляда динара и двеста отгоре за мене! Каза да му ги доведа вкъщи и аз ги доведох!

А валията наистина бил оставил на жена си хиляда динара да ги пази, за да купи с тях мамелюци. Тя си спомнила заръката му и запитала:

— Къде са мамелюците?

— Спят под прозорците на стаята ти, господарке!

Надвесила се стопанката от прозореца и видяла мароканеца, търговеца, бояджията, магаретаря и евреина — всички приличали на мамелюци.

— Че всеки от тези мамелюци струва повече от хиляда динара! — възкликнала тя. Дала хиляда динара на старицата и й рекла: — Върви си, пък когато валията се събуди, ще взема от него и двестате динара за тебе!

— Господарке — рекла Далила, — сто от тях са за тебе заради шербета, с който ме почерпи, пък стоте ги задръж при тебе, докато се върна да ги взема!

Извела я стопанката навън и Далила — дим да я няма! Върнала се при дъщеря си Зейнаб.

— Ох, дъще, какъв капан извъртях! — възкликнала Далила. — Взех тези хиляда динара от жената на валията — продадох й и петимата: магаретаря, евреина, бояджията, бръснаря и търговския син! Направих ги на мамелюци!

— Майко — рекла дъщерята, — поседни! Стига ти и онова, което си сторила! Че не всеки път стомната остава цяла!…

А когато валията станал от сън, жена му рекла:

— Зарадва ме ти с петимата мамелюци!

— Какви мамелюци? — запитал той.

— Хайде, защо ще отричаш! Ако е пожелал Аллах, и те като тебе след време ще станат лични хора!

— Кълна ти се, не съм купувал мамелюци! — викнал той. — Кой ти каза тази работа?

— Ами старицата търговка, с която си ги спазарил за хиляда динара и двеста отгоре за нея!

— Ама ти даде ли й парите?

— Разбира се! И сама видях мамелюците! Че всеки от тях е облечен в дреха за по хиляда динара!

Слязъл валията долу и видял пред себе си евреина, магаретаря, търговския син, мароканеца и бояджията…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че валията се обърнал към стражите и запитал:

— Къде са мамелюците, които купихме от старицата?

— Тук няма мамелюци! — отговорили те. — Тук са само петимата, които уловиха старицата!

— Само ти ще ни върнеш имането! — викнали измамените.

— Вашата придружителка ви продаде на мен за хиляда динара! — викнал им валията.

— Ние сме свободни хора, нас никой не може да ни продава! — възкликнали те. — Ще се оплачем на халифа!

— Ако не бяхте вие, тази старица нямаше да се вмъкне в къщата ми! — креснал валията. — Аз пък ще ви продам на някой чужденец — за всекиго поне по двеста динара ще взема!…

Докато те спорели, емир Хасан Шарр ат-Тарик се върнал у дома и видял жена си в чужди дрехи. Тя му разказала какво й се било случило.

— Аз ще го наредя този валия! — викнал емирът, затичал се при него и му се разкрещял: — Как така разрешаваш някакви си старици да бродят из града и да мамят хората! Искам веднага да я намериш, иначе ще търся нещата на жена ми от тебе! — после се обърнал към петимата: — Вие пък какви сте? — а когато всеки му разказал какво му се било случило, креснал: — Вие сте пострадали! — и запитал валията: — Защо си ги задържал?

— Тази старица не би се вмъкнала в къщата ми, ако не бяха те! — заоправдавал се той. — Тя взе хиляда динара мои пари за тях!

— О, емир Хасан! — викнали петимата. — Ти си ни закрилата! Дай ни десет стражи и ще я уловим!

Дал им емир Хасан десет стражи. Излезли от дома на валията и в един сокак едва не се сблъскали с Далила. Уловили я и я повели при валията.

— Къде са нещата на хората? — креснал той.

— Не съм ги взела, не съм ги виждала! — отвърнала тя.

— Затвори я при тебе до утре! — наредил валията на надзирателя на тъмницата.

— А, не, няма да я взема! — възпротивил се той. — Боя се да не ме изиграе, пък после аз да отговарям!

Яхнал тогава валията коня си, повел старицата заедно с хората си и пострадалите и излезли на брега на Тигър. Там викнал един палач и му наредил да я обеси за косите. Издърпал палачът косите й и ги завързал за някаква греда. Оставил валията десет души да я пазят и се прибрал у дома. Но щом се мръкнало, сънят оборил пазачите…

Точно по това време един бедуин се бил запътил за Багдад и чул двама мъже да си приказват:

— Хвала на Аллаха, че си жив! — възкликнал единият. — Къде беше, докато те нямаше?

— Бях в Багдад! — отговорил той. — Ядох там палачинки с мед!

„Трябва да вляза в този Багдад! — помислили се бедуинът. — Да хапна и аз палачинки с мед! Палачинката трябва да е хубава гозба, а пък само избраните араби сигурно я ядат с мед!“ Така той стигнал до мястото, където Далила висяла увесена за косите. Чула го тя какво си мърмори, а той, щом я зърнал, възкликнал:

— Ти пък какво си?

— Моля те за защита, шейх на арабите! — възкликнала тя.

— Аллах да те защити! Но защо са те увесили така?

— Имам един враг, който пържи палачинки! — рекла тя. — Спрях да купя нещо, но неволно се изплюх и капка от слюнката ми попадна върху палачинковото тесто! Той се оплака на кадията, кадията отсъди да ме увесят така и рече: „Отсъждам да й дадете да изяде десет ратла палачинки с мед, така както е увесена! Ако ги изяде — пуснете я, ако ли не — така да си виси!“ А душата ми не приема нищо сладко!

— Кълна се в арабската си чест! — възкликнал бедуинът. — Дойдох на това пасище да ям палачинки с мед! Ще ги изям вместо тебе!

— Може да ги изяде само човек, който заеме мястото ми! — рекла старицата.

Бедуинът я освободил, тя го вързала на своето място, като преди това го разсъблякла. Облякла дрехите му, сложила си чалмата му, метнала се на коня му и се върнала при дъщеря си Зейнаб.

А когато пазачите се събудили, видели, че се е съмнало. Един от тях вдигнал поглед нагоре и викнал:

— Ей, Далила!

— За бога! — заговорил бедуинът. — Донесете ми палачинки с мед!

— Но това е някакъв бедуин! — викнали стражите. — Ей, човече, къде е Далила?

— Аз я развързах! — отговорил бедуинът. — Тя не ще да яде палачинки с мед, повръщало й се, душата й не ги приемала!

Разбрали стражите, че бедуинът е глупак, че старицата го била изиграла. Точно тогава дошъл валията с измамените и наредил на своите стражи да развържат Далила. А измъченият бедуин извикал:

— Ей, вие, донесохте ли ми палачинки с мед?

Вдигнал валията очи към гредата и видял там някакъв бедуин, облечен в дрехите на старицата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че валията наредил на стражите да му разкажат какво е станало, и те заразказавали:

— Цял ден бяхме с тебе. Помислихме си — тя е завързана, можем и да подремнем! Подремнахме, а когато се събудихме, видяхме, че вместо нея е увесен този бедуин!

— Тя е измамница — възкликнал валията. — Освободете бедуина!

А бедуинът се хванал за полите на валията:

— Само ти ще ми върнеш коня и дрехите!

— Само ти ще ни върнеш отмъкнатото! — възкликнали и всички измамени. — Ние я хванахме, предадохме ти я! Хайде да тръгваме при дивана на халифа!

Хасан Шарр ат-Тарик бил вече в дивана, когато там дошли валията, бедуинът и останалите измамени.

— Окрадоха ни! Излъгаха ни! — завикали всички пред халифа.

— Кой ви е обидил? — запитал той.

Пристъпил всеки и разказал историята си. Накрая и валията викнал:

— О, емир на правоверните, тя измами и мене! Продаде ми тези петимата за хиляда динара, пък те били волни хора!

— Аз ще ви върна онова, което сте изгубили! — казал халифът и се обърнал към Ахмад Данаф. — Предводителю Ахмад! Задължавам те да ми доведеш старицата!

— Имаш я от мене и не се съмнявай! — рекъл той.

Халифът наредил петимата да останат при него. А Ахмад Данаф излязъл навън с дружината си и всички започнали да се питат:

— Как да я уловим? Че една ли старица броди из града? Да се посъветваме с Хасан Шуман!

Обадил се един на име Ахмад Катаф ал-Джамал:

— Че защо да се съветваме с Хасан Шуман? Да не би той да е нещо повече от нас?

— Абе, ей! — избухнал самият Хасан. — Как смееш да ми се подиграваш? Кълна се в Аллаха, този път няма да ви помагам! — и ги оставил разгневен.

— Момчета! — разпоредил се Ахмад Данаф. — Нека всеки десетник вземе хората си и да тръгне към някоя махала!

Катаф ал-Джамал подбрал хората си, пратил всеки към отделна махала. Тръгнал слух по града, че Ахмад Данаф се е заел да търси Далила Мухтала.

— Майко! — рекла дъщеря й Зейнаб. — Ако си толкова хитра, можеш ли да измамиш Ахмад Данаф и хората му?!

— Аз от тях не се боя, дъще! — отговорила Далила. — Страх ме е само от Хасан Шуман!

— Кълна се в косите си! — възкликнала дъщерята. — Този път ще прибера дрехите на всичките четирийсет и един мъже!

Зейнаб скрила лицето си под покривало и отишла при един продавач на благовония, който имал свободна стая с две врати — предна и задна. Дала му един динар и рекла:

— Вземи този динар и ми остави стаята си да я използвам до мръкване!

Той й дал ключовете от стаята. Тя я подредила, сложила пред всяко място за сядане по една софра и ядене, и пиене, открила си лицето и застанала пред вратата. Насреща й — Катаф ал-Джамал с хората си.

— Ти ли си предводителят Ахмад Данаф? — запитала тя.

— Не съм, но съм от неговите хора! Тръгнали сме да търсим една старица измамница, която отнема имането на хората! Но ти коя си и какво правиш тук?

— Баща ми бе кръчмар в Мосул! — отговорила Зейнаб. — Той умря и ми остави много пари! Дойдох в този град, защото ме бе страх от тамошните управници. Поразпитах хората кой ще може да ме закриля, а те ми отговориха: „Само Ахмад Данаф!“

— Днес ще те срещнем с него! — обещали всички един през друг.

— А вие заповядайте! — замолила ги тя. — Не ми скършвайте хатъра, вземете си по хапка, пийнете си чаша вино!

Съгласили се десетимата, тя ги въвела в стаята, яли, що яли и се наяли, пили, що пили и се напили. Зейнаб им била сипала омайно биле в чашите и те заспали. Тогава ги разсъблякла всичките и ги натикала в килера. После дошла втората десетка, третата и четвъртата — и с всички направила същото.

Ето че накрая дошъл и самият Ахмад Данаф. Тя целунала ръцете му, той видял откритото й лице и много си я харесал.

— Ти ли си предводителят Ахмад Данаф? — запитала го тя.

— Да! — отговорил той. — А ти коя си?

— Аз съм от чужди краища, от Мосул съм! Искам да ме вземеш под закрилата си! Валията иска много от мене, но аз искам да го давам на тебе, че ти повече заслужаваш!

— Нищо няма да даваш! — рекъл Ахмад Данаф.

— Моля те, не ми скършвай хатъра! — рекла Зейнаб. — Хапни от гозбите ми!

Влязъл той, пил доста от виното й и се търкулнал пиян от омайното й биле. Съблякла го, взела дрехите му, натоварила всичко върху коня на бедуина и магарето на магаретаря и се прибрала у дома.

Отворил по едно време Катаф ал-Джамал очи и видял, че е гол. Видял Ахмад Данаф и дружината му — всичките замаяни, всичките голи-голенички!

— Каква стана тя, момчета! — възкликнал Ахмад Данаф. — Ние се въртим из града да я хванем, а тази разпътница нас хвана! Ах, да я пипнем и да я закачим на гредата, пък да я оставим да си пукне там!…

По същото време Хасан Шуман запитал стражите:

— Къде е Ахмад Данаф, къде е дружината му?

И още не бил завършил, когато ги видял да се прибират тихичко, всичките голи-голенички. Тогава Хасан Шуман пропял следния куплет:

Всеки човек има свое лице,

всеки се вижда в делата опасни!

Има хора със сърце, има хора без сърце!

Има звезди блестящи, има звезди неясни!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан Шуман запитал:

— Кой ви изигра така, че сте останали голи?

— Уж търсехме една старица, а ни разсъблече някакво момиче! — отговорили му те.

— Добре е направила! — възкликнал той.

— А ти познаваш ли я, Хасан? — запитали те.

— Познавам и нея, и старицата! — отговорил той.

— А сега какво ще кажем на халифа? — възкликнал Ахмад Данаф.

— Слушай, Ахмад! — рекъл Хасан. — Я се откажи пред халифа от тази работа, с която си се захванал! Запита ли те защо, ти му отговори: „Защото не я познавам! Дай тази работа на Хасан Шуман!“ А аз ще уловя и двете!

На сутринта всички отишли с други дрехи в дивана на халифа.

— Къде е старицата, предводителю? — запитал халифът.

— Отказвам се от тази работа! — рекъл Ахмад Данаф. — Аз не я познавам! Възложи тази работа на Хасан Шуман — той познава и нея, и дъщеря й!

Ахмад Шуман помолил халифа да не убива старицата, когато му я доведе, и рекъл:

— Тя не е правила тези неща от алчност, а за да покаже своята съобразителност и ума на дъщеря си! Това й е нужно, за да заслужи платата на мъжа си за себе си и за дъщеря си!

— Кълна се в дедите си! — възкликнал халифът. — Ако тя върне нещата на хората, ще бъде опростена!

— Дай ми знак за прошката! — помолил Хасан Шуман.

— Нека бъде под защитата ти! — рекъл халифът и му дал кърпата си като знак за прошка.

Хасан отишъл в дома на Далила и я викнал. Излязла дъщеря й Зейнаб.

— Кажи на майка си да вземе нещата на хората и да дойде с мене при халифа! — наредил той. — Донесох кърпата му като знак за прошка! Ако не дойде с добро — да се сърди на себе си!

Излязла Далила, вързала черна кърпа на шията си, натоварила нещата върху коня на бедуина и магарето на магаретаря.

— Останаха дрехите на предводителя и хората му! — рекъл Шуман.

— Кълна се в Аллаха, не съм ги взела аз! — викнала Далила.

— Така е! Но това бе хитрост на дъщеря ти!

Натоварили и дрехите и тръгнали към дивана. Шуман извадил нещата на хората пред халифа, изправил и Далила пред него.

— Ела, бабо! — рекъл халифът. — Ти си измамница и лъжкиня! Защо направи тези неща и разтревожи сърцето ни?

— Не съм ги направила от алчност, о, емир на правоверните! Но са ми разправяли какви хитрости са правили Ахмад Данаф и Хасан Шуман. Та си рекох: „Защо и аз да не правя като тях?“

— Нека справедливостта на Аллах се възцари между нас! — възкликнал магаретарят. — Но на мен не ми стига магарето! Тя измами мароканския бръснар, той ми извади кътниците и ме дамгоса по бузите!

Халифът наредил да се платят сто динара на магаретаря и още сто на бояджията за разбитата бояджийница. Възхвалили го те и си тръгнали. Взел и бедуинът коня си и възкликнал:

— Срам ме е, уж дойдох в Багдад да ям палачинки с мед!

Засмял се халифът и наредил да му дадат пет ратла палачинки с мед. Всички се разотишли и халифът казал на Далила:

— Пожелай си нещо, Далила!

— Баща ми бе твой роб и гледаше гълъбите, с които ти пращаше писмата си! — казала старицата. — Аз продължих да ги гледам! Мъжът ми бе предводител в Багдад! Искам да получа онова, което ми се полага от мъжа ми, а дъщеря ми — което й се полага от баща й!

Халифът наредил да й се даде, каквото е пожелала.

— Искам още да ме сложиш привратница в хана си! — помолила тя.

Защото халифът бил построил хан на три ката, за да нощуват в него търговците чужденци. Пазели го четирийсет пазачи и четирийсет кучета. В хана имало и роб готвач, който готвел храна на гостите и стражата и хранел кучетата.

— Далила! — рекъл халифът. — Назначавам те за привратница на хана, пък ако нещо ти липсва — кажи ми!

— Но нека и дъщеря ми бъде настанена да живее в къщата до хана! Тя е с плосък покрив, а гълъбите обичат да живеят на широко! — помолила тя.

Халифът наредил да бъде изпълнено. Дъщеря й пренесла всичко нужно в къщата до портата на хана и преместила там четирийсетте гълъба, които пренасяли писма. Зейнаб окачила в къщата си четирийсетте дрехи на хората на Ахмад Данаф заедно с неговите, защото те се срамували да си ги поискат. Всеки ден Далила отивала в дивана да провери да не би халифът да има нужда да прати писмо нанякъде. Четирийсетте роби оставали на нощна стража. Щом се мръкнело, тя пускала и кучетата.

Ето това се случило с Далила Мухтала в Багдад…

Приказка за Али Зайбак Мисри, която е продължение на предишната

Разправят, царю честити, че по времето, когато управител на Египет бил Салах Мисри, в Кайро живеел хитрец, когото наричали Али. Той имал четирийсет души дружина и бил голям хитрец. Колко пъти Салах му залагал капани с надежда, че ще падне в тях, а той все се изплъзвал и бягал, както бяга живакът. Точно затова го нарекли Зайбак Мисри. Един ден първият му помощник забелязал, че лицето му е помръкнало, и рекъл:

— Какво става, предводителю? Ако си се притеснил за нещо — поразходи се!

Излязъл Али да се поразходи, но му станало още по-тежко. Хората му правели път, защото се бояли от него. Видял някакъв човек, който продавал на хората вода с чаша и викал:

— Благочестиви хора, няма питие освен водата, няма любов освен с жената, няма ум освен в душата[21]!

— Дай да пия! — викнал му Али.

Водочерпецът му налял чаша вода. Али я погледнал на светлината, по-разклатил я и я излял на земята.

— Налей ми още! — налял му пак, той пак разклатил чашата и я излял. И на третия път направил същото.

— Щом не щеш да пиеш, си тръгвам! — казал човекът с водата.

— Налей още! — креснал Али.

Налял му пак чашата. Али я поел, изпил я и му подал цял динар.

— Колко съм ти благодарен! — викнал водочерпецът. — Нека Аллах те дари тебе, юнак над юнаците сред мало и голямо!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али хванал човека с водата за галабията, измъкнал пред лицето му скъпоценен нож и му креснал:

— Слушай, шейх! Отговори, след като помислиш! Стомната ти да струва най-много три дирхама! Водата, която излях — нямаше и два ратла!

— Така си е… — съгласил се изплашеният водочерпец.

— Аз ти дадох един златен динар! Я ми кажи виждал ли си някой по-щедър и по-храбър от мене!

— Виждал съм! — отговорил оня. — Докато той живее на света, няма жена, която да е родила по-щедър и по-храбър от него!

— И кой е той? — запитал Али.

И водоносецът заразказвал:

Приказка на водоносеца

Баща ми бе главатар на водоносците в Кайро. Той умря и ми остави пет камили, муле, дюкян и къща. Реших да отида в Мека. Хванах се с един керван, разпродадох всичко, взех и заеми. Но така се случи, че по време на хаджилъка разпилях всичко. Помислих си: „Ако се върна в Кайро, хората ще ме запрат заради заемите!“ Тръгнах с един хаджия към Дамаск, от там — в Багдад. Запитах къде е предводителят на водоносците, отидох при него. Разказах какво ми се бе случило. Той ми нае стая, даде ми стомна и чаша и тръгнах из града. Предложих на едного чаша вода, а той ми каза:

— Не съм ял нищо, за да пия!

Бе на кон, изля ми две чаши вода, без да пие и без да плати.

— Да не би да си ме хранил, че ми разливаш водата! — викнах му аз.

— Махай се отпреде ми, водоносецо! — кресна ми той. — Ще се нахраня, пък после ще реша дали ще пия!

Отидох при друг, а той измърмори:

— Аллах да ти даде нещо за прехрана!

Така се разхождах до пладне — никой нищичко не ми даде. Изведнъж всички се втурнаха нанякъде. Видях голямо шествие, конници в редици двама по двама, всички с накити, колани, бурнуси, плъстени шапки и железни ризници.

— Кои са тези? — запитах един минувач.

— Това са хората на Ахмад Данаф! — отговори ми той. — Той е началник на сухопътната стража и получава от халифа всеки месец по хиляда динара, а всеки от дружината му — още по сто! И Хасан Шуман като него получава хиляда динара! Сега се прибират от дивана!

И, не щеш ли — Ахмад Данаф ме видя и ме помоли:

— Дай да пия!

Налях му чаша и му я подадох. Той я поклати на светлината и я изля. Същото направи и с втората. Третата изпи на една глътка, както направи и ти, и ме запита:

— Откъде си, водарю?

— От Кайро! — отговорих.

— Аллах да даде живот на Египет и народа му! А защо си дошъл в този град?

Разказах му историята си.

— Добре си дошъл! — каза той, даде ми пет динара и нареди на свитата си: — Дайте милостиня на този човек!

Всеки ми даде по динар и всеки казваше:

— Шейх, ще получаваш това от нас всеки път, когато ни даваш да пием, докато си в Багдад!

Тези хора ми донесоха хаир. След време пресметнах събраното — бяха хиляда динара. „Сега по-леко ще се върнеш в родния край!“, казах си, отидох в дома на Ахмад Данаф и му казах:

— Искам вече да си ходя!

Той ми даде едно муле и сто динара отгоре и каза:

— Искам да пратя един дар, водоносецо! Вземи това писмо и го предай на Али Зайбак Мисри! Кажи му: „Предводителят ти те поздравява, той сега е в двора на халифа!“

Взех писмото и тръгнах. В Кайро си върнах дълговете и пак станах разносвач на вода. Но още не съм предал писмото, защото не знам къде да намеря Али Зайбак Мисри!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Зайбак възкликнал:

— Успокой се, шейх! Аз съм Али Зайбак, първенецът сред възпитаниците на Ахмад Данаф[22]! Дай ми писмото!

Дал му водарят писмото, Али го отворил и се зачел. В него пишело: „Поздрав от Ахмад Данаф до най-голямото му чедо Али Зайбак Мисри! Все исках да ти съобщя, че скроих доста капани на управителя Салах Мисри, така че му причерня животът. Неговата дружина ми се подчини, сред хората му беше и Катаф ал-Джамал! Сега станах предводител в Багдад при дивана на халифа и ми е поверена сухопътната стража! Ела при мене! Ще скрояваш хитрини в Багдад, пък дано те приближат до служба при халифа! Приеми поздравите ми!“ Прочел Али писмото, наградил водаря с десет динара, влязъл при дружината си, съобщил им новината и рекъл:

— Ще ви оставя сами!

Съблякъл дрехите си, сложил си машлах и фес, сложил в една кутия сгъваемото си копие — то било от алое от Кена и било дълго двайсет и четири лакътя.

— А какво ще правим, като похарчим събраното? — запитал го заместникът му.

— Ще ви пратя достатъчно! — отговорил Али.

Излязъл навън и видял керван от четирийсет търговци. Всичко било натоварено, само стоките на най-възрастния още стояли на земята. Той се помолил:

— Помогнете ми да натоваря багажа!

Те му се присмели. Али си помислил: „С този търговец пътят ми ще е лек!“

— Чичо! Виждам, че си сам, а стоката ти е за четирийсет мулета! Защо не нае хора да ти помогнат?

— Наех две момчета, синко — отговорил търговецът, — облякох ги в нови дрехи, сложих на всеки в джоба по двеста динара, пък те избягаха!

— Я дай аз да ти помогна!

Натоварили всичко и керванът потеглил. Пътували, що пътували, мръкнало се, спрели при някаква планина на стан. В тази планина живеела хищна пантера. Всеки път, когато оттам минавал керван, всички хвърляли чоп помежду си и давали на пантерата онзи, на когото излизал късметът. Сега късметът се паднал на стария търговец. А пантерата вече стояла на пътя. Мъчно му станало на търговеца и той рекъл на керванджията:

— Заклевам те, като умра, да предадеш това на децата ми!

— Що за приказки! — възкликнал Али. — Как може да се плашите от някаква планинска котка! Аз пък ви казвам, че ще я убия!

Али си снел машлаха, отдолу блеснала желязната му ризница, измъкнал меча, избърсал острието му, застанал сам пред пантерата и изкрещял. Скочило животното, но Али го ударил с меча между очите и го разсякъл на две. Старият търговец го целунал между очите и му дал хиляда динара. Търговците му дали още по двайсет. Продължили пътя си.

Не щеш ли, на пътя излязъл някакъв проклет бедуин, главатар на племе разбойници. Али се изстъпил напред, облечен във волска кожа, по която имало окачени звънчета, сглобил копието си, размахал го, метнал се към един, разтръскал звънците, изплашил се конят на бедуина. Копието го ударило в гърдите, мечът блеснал и отсякъл главата на главатаря. Али се спуснал срещу останалите разбойници като гневен гул и те се разбягали. Търговците отново го възнаградили.

Накрая стигнали до Багдад. Али дал парите си на керванджията и рекъл:

— Върнеш ли се в Египет, потърси къщата ми и предай тези пари на Моя заместник!

На сутринта влязъл в града. Поразходил се насам-натам, разпитвал къде е къщата на Ахмад Данаф, но никой не му я показал, защото всички се бояли от предводителя. Стигнал до един мегдан и видял деца да играят. Между тях имало едно на име Ахмад Лакит. Али Зайбак се огледал и видял наблизо някакъв продавач на сладкиши. Купил малко халва и се запътил към децата. Но Ахмад Лакит изгонил другите, останал сам пред него и запитал:

— Ти какво искаш?

— Имах синче като вас, но то умря! — отговорил Али. — Видях го насън — искаше халва! Купих халва и искам да дам по някое парче на децата!

Той му подал парче халва, момчето го погледнало и видяло динар, залепен за него.

— Махай се! — викнало момчето. — При мене няма леки жени! Търси си ги другаде!

— Синко, само умният взема предплата, само глупавият се отказва от предплата! — заговорил Али Зайбак. — Този динар е предплата, за да ми покажеш къщата на Ахмад Данаф!

— Аз ще вървя пред тебе, а ти — след мене! — рекло момчето. — Щом стигнем къщата, ще взема камъче между пръстите на краката си и ще го ритна към портата — така ще знаеш къде е!

Тръгнало момчето отпред, а Али — след него. Накрая то взело едно камъче между пръстите на краката си и го метнало към портата на къщата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Зайбак посегнал да хване момчето, за да си върне динара, но то избягало.

— Ако е пожелал Аллах, стана ли един ден предводител при халифа, ще те взема при себе си! — викнал му той, пристъпил към портата и силно почукал.

— Ей, слуга! — викнал Ахмад Данаф отвътре. — Отвори портата. Така може да чука само Али Зайбак Мисри!

Отворили му портата. Али влязъл при Ахмад, прегърнал го, той на свой ред го целунал. Настанали го на челно място, донесли гозби — и се нахранили, донесли пиене — пили и се надпивали до сутринта.

— По-късно ще се поразходиш из Багдад, но засега трябва да постоиш тук! — казал Ахмад.

— Че защо? — възпротивил се Али. — Не съм дошъл тук, за да стоя затворен!

— Синко, не мисли, че Багдад е като Кайро! — възразил Ахмад. — Багдад е градът на халифа, тук живеят много хитреци! Тук хитростта избуява като боб, накиснат във вода!

Ахмад го оставил сам. Един ден, както си седял, свило се сърцето на Али и той си казал: „Я се поразходи из Багдад, да се поотпуснеш!“ Излязъл навън, тръгнал от сокак в сокак и видял на улицата четирийсет роби със стоманени ризници и шлемове, крачат двама по двама, а зад тях — Далила Мухтала, яхнала муле, на главата й — шлем, изкован от стомана със златна кайма по него, с ризница и с всичко, което се полага на сановник. Тя излизала от дивана и се прибирала в хана си. Щом зърнала Али Зайбак, тя забелязала, че двамата с Ахмад Данаф си приличат по ръст и плещи, че под абата и бурнуса носи стоманена броня, че отдалеч се вижда — юнак върви, но крие юначество. Прибрала се в хана, отишла при дъщеря си Зейнаб, донесла дъска с пясък, разтръскала пясъка и в него се изписало името му — Али Зайбак Мисри. Пясъкът й показал, че този момък по хитрост е по-голям и от нея, и от дъщеря й Зейнаб.

— Какво ти показа гледането на пясък? — запитала Зейнаб.

— Днес видях един момък, който прилича на Ахмад Данаф! — отговорила Далила. — Боя се да не узнае, че ти съблече Ахмад и хората му и да ни скрои някоя хитрост, за да отмъсти за честта на предводителя си.

— Който и да е — ще му видим сметката! — рекла Зейнаб.

Облякла тя най-хубавите си дрехи и излязла в града. Минавала от пазар в пазар, който я срещнел, я пожелавал, а тя вървяла, без да се смущава, спирала тук, казвала нещо там, стъпвала кръшно, докато видяла Али Зайбак. Бутнала го тя уж неволно с рамо, обърнала се към него и рекла:

— Аллах да дава живот на зрящите!

— Ама че си хубавица! — възкликнал той. — Чия си?

— На хубавец личен като тебе! — отговорила тя.

— Сега при мене ли да те водя, или при тебе да ходим?

— Аз съм търговска дъщеря и мъжът ми е търговец! До днес не съм излизала сама на улицата! Сега го направих, защото съм сготвила вкусна гозба, седнах да хапна, но сама не ми бе сладко! Може ли да разделя залъка си с тебе?

— Щом човек е поканен — той е длъжен да приеме!

Тръгнала тя напред, а той — след нея, вървял и си мислел: „Какво правиш, човече, та ти си чужденец тук! Я се откажи, само че бъди любезен!“ После й рекъл на глас:

— Я вземи този динар и да го оставим за друг път!

— Заклевам те във великото ти име! — възкликнала тя. — Трябва да ми бъдеш гост!

Продължил той след нея и след малко тя спряла пред дом с висока порта. Влезли вътре и той видял по стените окачени мечове и стоманени копия. Тя си снела забрадката, открила косите си и седнала до него, а той си помислил: „Пък нека да свършим това, което е предопределил Аллах!“ Навел се да открадне целувка, но тя скрила бузата си с ръка и рекла:

— Хубавите работи само нощем стават!

Донесла софра с ядене и пиене, хапнали и пийнали, тя напълнила една стомна от кладенчето в двора, за да измие той ръцете си. Тогава внезапно се ударила по гърдите и възкликнала:

— Ах, мъжът ми имаше пръстен от якут за цели петстотин динара! Бях си го сложила на пръста, но ми бе широкичък! Постесних го с восък, но когато спущах ведрото, е паднал в кладенеца! Извърни лице към вратата и не ме гледай, аз ще се съблека и ще се спусна в кладенеца да го взема!

— Срамота ще е за мен ти да влизаш в кладенеца, пък аз да стоя тук! — възразил Али. — Аз ще сляза!

Съблякъл се той, вързал се за въжето и тя го спуснала в кладенеца. Водата долу била дълбока. Тя викнала отгоре:

— Въжето май идва късо! Отвържи се и слез до дъното!

Отвързал Али въжето и се спуснал във водата, но тя била няколко боя дълбока и той не стигнал дъното. А Зейнаб изтеглила въжето, взела му дрехите и се прибрала при майка си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зейнаб рекла на майка си:

— Разсъблякох Али Египтянина и го оставих в кладенеца на емира Хасан! Едва ли ще се измъкне от там!

А стопанинът на къщата емир Хасан по това време се прибрал от дивана. Дошъл си и що да види — портата му отворена!

— Сигурно в къщата ми е влизал разбойник! — възкликнал той, огледал всички стаи и като не намерил никого, викнал на коняря:

— Напълни стомната и ми дай да се измия!

Хванал конярят кофата, спуснал я в кладенеца, но когато започнал да я тегли, му се сторила бая тежичка. Надзърнал и видял, че нещо седи в кофата. Изпуснал я в кладенеца и викнал:

— Господарю, ифрит излиза от кладенеца!

— Тичай и извикай четирима факихи — да четат отгоре Корана, че да го махнат от там! — креснал му емирът, а когато конярят довел факихите, викнал им: — Заобиколете кладенеца и четете нещо такова, че да прогони този ифрит!

Конярят и един роб спуснали отново кофата. Али Зайбак се уловил здраво за нея, седнал вътре, изчакал тя да се приближи към отвора на кладенеца, изскочил от нея и паднал между факихите. Те от страх започнали да крещят:

— Ифрит!… Ифрит!…

Видял емир Хасан, че това е някакъв млад мъж, човек, а не ифрит, и му викнал:

— Ти разбойник ли си?

— Не съм, за бога! — отговорил Али.

— А как си влязъл в кладенеца?

Али му разказал всичко. Емирът го извел от къщата и го наметнал с една стара дреха. Той се прибрал в дома на Ахмад Данаф, разказал му за станалото и стопанинът възкликнал:

— Абе аз не ти ли казах, че в Багдад има жени, които и мъже разиграват! Има да разправят как най-личният юнак на Кайро бил съблечен от едно момиче!

Домъчняло му на Али Мисри. Съжалил го Ахмад Данаф, дал му друга дреха, а Хасан Шуман го успокоил:

— Това е била Зейнаб, дъщерята на Далила Мухтала, привратницата на хана на халифа! Не тъжи, Али! Тя и Ахмад разсъблече и му взе дрехите, че и на цялата му дружина!

— Аз искам да се оженя за тази девойка! Какво да измисля, за да я взема за жена? — запитал Али.

— Ще ме слушаш! Съблечи се, Али! — наредил Хасан.

Съблякъл се Али, той взел една катраница и го облял с нещо черно, омазал го и той заприличал на същински черен роб. Нацапал го около очите, по бузите, боядисал с червено устните и очите, облякъл го с дрехи на слуга, донесъл тава с кебап и вино и рекъл:

— В хана живее роб готвач. Сега ти заприлича на него! Иди при него, ама разговаряй, както говорят робите, кажи му: „Отдавна не сме сядали с тебе! Я ела тук да хапнем кебап и да пийнем биричка!“ Напой го, разпитай го колко вида ястия готви, какво ядат кучетата, къде е ключът за кухнята, къде е ключът за килера. Той ще ти го каже, защото пияният разказва всичко, което крие, когато е трезвен! После му пробутай омайно биле, облечи дрехите му, окачи ножовете му на кръста си! Купи там месо и зеленчуци, наготви гозбите, подреди ги в подносите! Сложи в тях омайно биле и ги отнеси, където трябва, за да омаеш и кучетата, и робите, и Далила, и дъщеря й Зейнаб! Събери всички дрехи от къщата! Пък ако искаш да се ожениш за момичето, вземи и четирийсетте гълъба, които носят писмата на халифа!

Излязъл Али на улицата, видял роба готвач и му рекъл:

— Отдавна не сме сядали на по една биричка!

Али го повел в една кръчма, напоил го с вино, разпитал го колко гозби готви, и той отговорил:

— Всеки ден готвя пет гозби за обяд и пет за вечеря, но вчера ми поискаха шест гозби — зарда, и седма гозба — месо варено със зърна от нар!

— И как подаваш гозбите, които си направил?

— Нося един поднос на Зейнаб, после — поднос на Далила, нахранвам робите, после нахранвам и кучетата! Всекиму да яде месо до насита — най-малкото по един ратл!

Но съдбата пожелала Али да забрави да пита за ключовете. Когато робът заспал, той взел дрехите му, облякъл ги, взел ножовете му, отишъл на пазара и там купил месо и зеленчуци…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла… И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ… Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Зайбак Мисри влязъл в хана. Видял Далила да седи при портата и да се оглежда строго насам-натам, видял и четирийсетте роби стражи и сърцето му се свило от страх. Когато Далила го зърнала, тя го познала и креснала:

— Махай се от тук, разбойник! И в хана ми хитрости ще ми правиш значи!

Обърнал се Али към нея, а лицето му — на черен роб.

— На мене ли приказваш? — запитал.

— Ти какво стори на роба готвач? — креснала тя. — Уби ли го? Упои ли го?

— Какъв роб готвач? Че има ли тук друг готвач освен мене?

— Лъжеш! Ти си Али Зайбак Мисри!

— Привратнице! — заговорил Али, като подражавал на езика на робите. — Ама този Мисри бял ли е или черен? Аз оставам тук и ще си гледам службата!

— Какво има, братовчеде? — запитали го робите.

— Той не ви е братовчед! — креснала Далила. — Това е Али Зайбак Мисри! Той е убил или омаял вашия братовчед! Боядисал е и лицето си!

— Какъв Али? — възкликнал Али. — Аз съм Саадуллах!

— Аз имам едно мазило, с което ще го пробвам! — викнала тя, донесла някакво мазило, мацнала с него ръцете му, разтъркала го, но чернилката не излязла.

— Остави го да ни сготви! — рекли робите.

— Ако наистина ви е братовчед, той знае какво му поискахте снощи за ядене!

Запитали го те за всеки случай колко гозби готви всеки ден и какво са му поискали допълнително предния ден, а той отговорил:

— Леща, ориз, чорба, яхния и розова вода за измиване, а още шестата гозба е зарда, а седмата — нарови зърна!

— Влезте с него! — рекла тя. — Ако знае къде са кухнята и килерът, значи е братовчед ви, ако не знае — убийте го!

А истинският готвач си имал един котарак. Всеки път, когато влизал, той заставал пред вратата на кухнята, скачал на ръцете му и после пак скачал пред вратата и въртял опашка. Когато Али влязъл, котаракът скочил на ръцете му, той го пуснал и котаракът застанал пред вратата на кухнята. Али взел ключовете, забелязал върху единия залепено пухче от кокошка и се досетил, че той ще е за кухнята. Отворил я, оставил покупките и излязъл навън. Котаракът се затичал пред него и спрял пред вратата на килера. Али огледал ключовете, между тях имало един доста мазен и той разбрал, че той ще е за килера.

— Далило! — рекли робите. — Ако бе някой чужд, нямаше да знае къде е кухнята и къде — килерът, нямаше да познае кой ключ за коя врата е!

— Той позна тези места по котката, а ключовете — по белезите върху тях! — рекла Далила. — Но вие му мислете!

Влязъл Али в кухнята, сготвил гозбите, подредил една тепсия за Зейнаб, занесъл й я и видял всички откраднати дрехи закачени в стаята й. Занесъл и тепсия на Далила. Нахранил робите, нахранил и кучетата. Същото направил и вечерта, но на кучетата сложил отрова и те измрели. Успял да сипе и омайно биле на робите, на Далила и Зейнаб. Когато всички заспали, събрал дрехите, изловил всичките гълъби, отворил портата на хана, излязъл и се прибрал в къщата на стражите, където разправил какво е сторил.

Хасан му сварил билки да се измие с тях и той станал бял както преди. Отишъл при роба, облякъл го в дрехите му и го събудил от омаята. Робът отишъл да купи месо и зеленчуци и се прибрал в хана.

А по това време един търговец от онези, които спели в хана, излязъл призори от стаята си и видял, че вратата му е отворена, стражите спят, а кучетата са измрели. Затичал се при Далила и видял, че и тя е омаяна, на шията й висяла някаква хартийка, а до главата й — гъба, която се използва против омайно биле. Поднесъл я той към носа й, тя вдъхнала, стреснала се и възкликнала:

— Къде съм?

Търговецът й обяснил. Тя дръпнала хартийката от шията й и прочела: „Това направи Али Зайбак Мисри!“ Разбудила Зейнаб и робите и рекла:

— Не ви ли разправях, че това е Али Зайбак! — и се обърнала към Зейнаб:

— Казах ти, че той няма да пропусне да си отмъсти! Можеше да направи нещо повече, но се задоволи с това, защото търси разбирателство с нас!

Облякла тя женски дрехи, вързала кърпа на главата си и отишла в дома на Ахмад Данаф, където Али бил вече донесъл дрехите и гълъбите, а Шуман дал на наместника си пари да купи четирийсет други гълъба. Той ги купил и ги сготвил хората да хапнат. Точно тогава Далила почукала на портата:

— Така чука само Далила! — рекъл Ахмад Данаф. — Иди, наместнико, отвори й!

Наместникът му отворили Далила влязла…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ШЕСТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан Шуман запитал Далила:

— Какво те е довело тук, проклета старице?

— Предводителю! — отговорила тя. — Дойдох, защото съм ти длъжница! Я ми кажи кой момък ми изигра тази шега!

— Най-първият! — отговорил той.

— Ама ти си го натъкмил това с този Али! Но нека ми донесе гълъбите, които носят писма, другото да си го прибере!

— Аллах да те накаже, Али! — креснал Шуман. — Ти защо каза да сготвят тези гълъби?

— Не знаех, че те носят писма! — отговорил Али.

— Я ги дай тук! — разпоредил се Шуман.

Али подал сварените гълъби. Далила взела кълка, сдъвкала я и рекла:

— Това не е месо от птици, които носят писма! Онези аз ги храня със зърна от мускус и месото им мирише на мускус!

— Добре! — засмял се Хасан Шуман. — Но ако искаш да си вземеш онези, трябва да изпълниш едно желание на Али! Той иска да се ожени за дъщеря ти!

— Аз й желая само доброто!

— Върни й гълъбите! — разпоредил се Хасан на Али и когато той ги върнал, й казал: — Сега те чакаме да донесеш положителен отговор!

— Щом иска да се ожени за нея, онова, което направи, не е никаква хитрост! — рекла Далила. — Голямата хитрост е у вуйчо й Зурейк — той е неин опекун! Той е оня Зурейк, който продава риба и вика „Ратл риба за две пари!“, а е закачил в дюкяна си кесия със злато за две хиляди динара!

Тя се върнала в хана и рекла на дъщеря си:

— Али Мисри те поиска за жена! — зарадвала се Зейнаб, защото си била харесала Али Мисри заради хубавия му лик и пъргавия му ум. Разпитала майка си, тя й разказала всичко и добавила: — Поставих му условие да те иска от вуйчо ти — така вече го обрекох на гибел!…

А по това време Али запитал:

— Какво общо има тук Зурейк? Що за човек е?

— Той бе предводител на лудите глави из цял Ирак! — отговорил му Хасан. — Той, дето се казва, можеше да събори планина, да свали звезда от небето или да измъкне малахит от окото! В лудите дела втори като него нямаше. Но после се отказа от всичко и отвори дюкян за риба. Събра две хиляди динара, сложи ги в кесия, върза кесията с копринен гайтан, окачи по гайтана медни хлопки и звънци, а самия него окачи на гвоздей от вътрешната страна на вратата. Всеки път, когато вратата се отваря, кесията се разклаща и Зурейк вика: „Къде сте, хитреци от Египет, луди глави от Ирак, изкусници от Персия! Ето, Зурейк Саммак е закачил кесия посред дюкяна си! Всеки, който се смята за хитрец и успее да я грабне — негова ще бъде!“ Много алчни хитреци искаха да я вземат, но не можаха. Той държи под краката си оловни дискове. Когато разпалва огъня или пържи рибата, ако някой се опита да използва разсейването му и посегне за кесията, той го удря с едно парче и хитрецът може и да загине! Али, не се сблъсквай с него! Няма нужда да се жениш за Зейнаб!

Така Хасан убеждавал Али да се откаже.

— Мъже, не ви ли е срам! — креснал той. — Аз ще взема кесията, но вие ми пригответе невестински дрехи!

Донесли му невестински дрехи. Облякъл ги, боядисал се с къна, сложил си покривало, обул женски обувки, заклал агне, събрал кръвта му, извадил червата, напълнил ги с кръв, усукал ги около бедрата си, а отгоре нахлузил шалварите. Направил си и гърди от издути птичи гуши, напълнил ги с мляко, вързал на кръста си платно, натъпкал процепа между него и корема си с памук, затегнал го с фута, че всеки, който го погледнел, казвал: „Ама че хубав задник има тази!“ По пътя минал магаретар, той му дал един динар, онзи го качил на магарето и тръгнали към дюкяна на Зурейк. Видял Али вързаната кесия и златото, което я издувало. Зурейк пържел риба и Али запитал:

— Каква е тази миризма, магаретарю?

— Тя е от рибата на Зурейк! — казал магаретарят.

— Аз съм жена бременна! Такава миризма не ми понася! Донеси ми парче риба!

— Ти, бе, защо пръскаш тази миризма и пречиш на бременните жени! — викнал магаретарят на Зурейк. — Дай парче риба, защото бебето мърда в утробата на жената!

Зурейк грабнал парче риба, посегнал да го изпържи, но огънят му бил загаснал. Започнал да го раздухва. През това време Али стиснал червото, то се спукало, кръв потекла между краката му и той заохкал:

— Ах, коремът ми!… Ах, гърбът ми!… Пометнах…

Надзърнал Зурейк навън, видял кръвта и се скрил от страх в дюкяна, а магаретарят му закрещял:

— Аллах да почерни живота ти, Зурейк! Тази жена пометна! Няма да избягаш от гнева на мъжа й! — и избягал.

А Али протегнал ръка към кесията. Щом я докоснал, златото в нея мръднало и звъннало, задрънчали хлопките и звънците.

— Аха, хванах те, страхливецо! — викнал Зурейк. — На ти каквото ти се пада!

Метнал оловното парче, улучил го и Али паднал в несвяст. Посегнал да му метне второ, но хората се развикали:

— Ти търговец ли си или побойник? Ако си търговец — махай тази кесия от там и отърви света от злините си!

А Али, щом дошъл на себе си, се прибрал в дома си, съблякъл женските дрехи и рекъл:

— Шуман, дай ми някакви дрехи на коняр!

Донесли му дрехи на коняр. Облякъл ги Али, взел една чиния и пет дирхама, отишъл при Зурейк и той запитал:

— Какво искаш, майсторе?

Али му подал петте дирхама. Зурейк посегнал да му даде от готовата риба в тавата, но той му казал:

— Аз ям само гореща риба!

Сложил Зурейк риба в тигана, посегнал да я изпържи, но огънят му бил изгаснал. Навел се да го разпали. Тогава Али Мисри протегнал ръка за кесията, но едва я докоснал, и хлопките и звънците задрънчали.

— Няма да ти мине хитрината, пък макар да си облякъл дрехи на коняр! — викнал Зурейк.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зурейк метнал към Али парче олово, но той се навел, то попаднало върху тигана, пълен с гореща риба, и нажеженото олио се пръснало върху кадията, който, случило се, точно тогава минавал оттам.

— Кой направи тази работа? — креснал кадията.

— Ваша светлост! — зауспокоявали го хората. — Някакво момченце метна камък, който попадна в тигана на Зурейк!

Забелязали оловните парчета, досетили се, че това е сторил само Зурейк, и му се скарали:

— Не дразни Аллаха, Зурейк, махни от тук тази кесия!

— Е, ще я махна! — съгласил се Зурейк…

А Али Зайбак съблякъл дрехите на коняр, облякъл дрехи на търговец, излязъл навън, а насреща му — индийски заклинател, който мъкнел торба със змии.

— Заклинателю! — рекъл му Али. — Ела у дома да ни позабавляваш и аз ще те възнаградя!

Завел го той в къщата, нахранил го, упоил го с омайно биле и когато заспал, облякъл дрехите му, отишъл при Зурейк и засвирил с пищялката му.

— Аллах да те нахрани! — изгонил го грубо Зурейк.

Али отворил торбата и хвърлил змиите в краката му. Зурейк много се боял от змии и се скрил в дюкяна. Али уловил пак змиите, скрил ги в торбата, протегнал ръка към кесията, но щом я докоснал, хлопките задрънкали.

— На заклинател ще ми се правиш, така ли? — викнал Зурейк и метнал по него парче олово.

А по улицата вървял войник, а след него — неговият коняр. Оловото ударило коняря по главата и той паднал.

— Кой удари човека ми? — креснал войникът.

— Керемида падна от навеса! — рекли съседите.

Войникът и конярят си тръгнали, хората се поогледали, пак видели парчета олово и се нахвърлили срещу Зурейк, викайки:

— Сваляй тази кесия от там!

— Довечера ще я сваля! — обещал той.

Така си играл Али със Зурейк, седем пъти хитрости измислял и все не успявал да му вземе кесията. Минал край дюкяна му и го чул да си говори на глас:

— Ако оставя кесията в дюкяна, онзи ще измисли нещо и ще ми я вземе! Я да си я прибера аз вкъщи!

Затворил дюкяна и скрил кесията в пазвата си. Али го последвал скришом. Зурейк видял, че у съседа му има веселба, и си казал на глас:

— Я да оставя кесията на жена си и ще се върна на веселбата!

Зурейк бил женен за черна неволница и тя му била родила син на име Абдуллах. Бил й обещал да обреже скоро детето и да плати с парите от кесията, а като му дойде времето да го ожени — да даде остатъка за сватбата.

— Защо си се намръщил такъв? — запитала тя.

— Един хитрец май ще ми докара беля на главата! — отговорил Зурейк. — Седем хитрини ми погоди днес, за да ми вземе кесията, но не успя!

— Дай да я пазя, докато дойде време да оженим момчето!

Дал й той кесията, а през това време Али Зайбак се бил скрил, но всичко виждал и чувал.

— Ти пази парите, Умм Абдуллах, пък аз отивам на една сватба! — рекъл Зурейк.

— Полегни си малко да си починеш първо!

Те си полегнали и заспали. А Али се промъкнал скришом вътре, взел кесията, която Зурейк бил оставил до възглавницата си, излязъл и отишъл да погледа сватбата. А Зурейк сънувал, че някаква птица долетяла и му задигнала кесията. Стреснал се ужасен и викнал на жена си:

— Къде е кесията? — надигнала се тя, надзърнала тук-там и не я намерила. — Черен да ти е късметът, Умм Абдуллах! — креснал Зурейк. — Онзи хитрец е задигнал кесията!

— Ама той не е влизал тук, мъжо! — рекла тя.

— За бога, само хитрецът Али я е задигнал! — викнал той. — Но ще го пипна аз!

— Ако не го хванеш, ще заключа портата и ще те оставя да нощуваш в двора! — заканила се тя.

Отишъл Зурейк на сватбата и там зърнал Али Зайбак, който спокойно гледал веселбата. „Ето, този ми взе кесията!“, помислил Зурейк. Затичал се и го изпреварил пред къщата на Данаф. Скрил се в сянката на портата. Всички вътре спели. Като свършила сватбата, Али се появил и почукал.

— Кой чука? — обадил се Зурейк от сянката.

— Аз съм, Али Мисри!

— Донесе ли кесията?

Али помислил, че отзад е Хасан Шуман, и отговорил:

— Донесох я, отвори!

— Няма да ти отворя, докато не я видя! — казал Зурейк. — Хванали сме се на бас с Ахмад и трябва първо да му я покажа!

— Подай си ръката! — рекъл Али.

Зурейк си подал ръката в тъмното така, сякаш се показвала от прозорчето на портата, и Али му подал кесията. Зурейк я взел, тихичко се измъкнал заднишком и се върнал на сватбата. А Али стоял, без никой да му отвори. Той зачукал силно и дружината викнали:

— Така чука само Али Мисри!

Отворил му Шуман и го запитал:

— Донесе ли кесията?

— Стига си се шегувал бе, Шуман! — възкликнал Али. — Нали ти я подадох иззад вратата!

— За бога, не съм я вземал! — възкликнал Шуман. — Сигурно Зурейк си я е взел пак от тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Али Мисри се върнал в къщата на Зурейк, намъкнал се вътре и видял, че жената спи. Упоил я с дъх на омайно биле, облякъл дрехите й, взел детето й на ръце, упоил и него, поогледал се и видял кошница с празнични курабии. По това време дошъл Зурейк и почукал на портата.

— Кой чука? — запитал Али с женски глас.

— Аз съм! — отговорил Зурейк.

— Заклех се да не те пускам, ако не си донесъл кесията!

— Донесох я!

— Дай да видя, преди да ти отворя!

— Спусни отгоре кошницата с въже, аз ще я сложа в нея!

Спуснал Али кошницата и Зурейк сложил кесията в нея. Грабнал я Али, грабнал омаяното дете и се прибрал у дома. Влязъл при дружината, показал им кесията и омаяното дете. Те го поздравили, той ги почерпил с курабийки от кошницата и рекъл:

— Шуман, това дете е синът на Зурейк, скрий го при тебе!

Взел Шуман детето и го скрил. А Али довел един овен, заклал го, дал го на слугата да го попари, увил го в саван и овенът заприличал на мъртвец…

А Зурейк все стоял пред портата. После заудрял по-силно, жена му се събудила и запитала:

— Донесе ли кесията?

— Нали я взе с кошницата! — отвърнал той.

— Нито съм я виждала, нито съм я вземала! — креснала тя.

— Значи Али пак ми я е задигнал! — ядосал се Зурейк.

Огледала се жената, видяла разсипаните по пода курабийки, а детето го няма и завикала:

— Чедото ми! — ударила се в гърдите от мъка и викнала на мъжа си: — Да тръгваме при везира! Само онзи хитрец го е направил и всичко това стана заради тебе!

— Почакай малко! — възкликнал Зурейк.

Изскочил навън, затичал се към къщата на Ахмад Данаф, заудрял по портата, отворили му и той влязъл.

— Какво те води насам? — запитал Шуман.

— Али Мисри е от вашата дружина! — заплакал Зурейк. — Нека ми върне чедото, пък аз ще му простя кесията!

— Аллах да те накаже жестоко, Али! — викнал Шуман. — Защо не ми каза, че това било негов син!

— А какво му се е случило? — възкликнал Зурейк.

— Ами ние му дадохме да яде стафиди, детето се задави и умря! Ето го там… — отговорил Шуман.

— Ах, сине! Какво ще кажа на майка ти!

Скочил той, разкъсал от мъка савана, видял под него одрания овен и завикал:

— Ама защо ме плашиш така бе, Али!

Всички се разсмели, Данаф му върнал сина и рекъл:

— Ти говореше, че онази кесия ще бъде на онзи, който се изхитри да я вземе! Значи тя е на Али Мисри!

— Дар да му е от мене! — възкликнал Зурейк.

— Ще я приемеш ли като откуп за племенницата си Зейнаб? — запитал Али.

— Аз й желая само доброто! — рекъл Зурейк, взел кесията и сина си и тръгнал към вратата.

— Значи приемаш нашето сватосване!

— Аз приемам, но тя ще го приеме само от онзи, който й донесе откупа! Тя се е заклела, че ще я възкачи само онзи, който й донесе сватбената дреха на Камр, дъщерята на Езра евреина, заедно с диадемата, колана и златната завеса против комари!

— Е, ако не ги донеса още до довечера, значи нямам право да я искам за жена! — възкликнал Али Мисри.

— Али! — викнали всички. — Ти ще умреш, ако се опиташ да я надхитриш! Езра евреинът е ловък магьосник! Той използва силата на джинове! Има дворец извън градските стени! Той е видим само когато човек е в него — излезе ли навън, дворецът изчезва от погледа му! Езра има дъщеря на име Камр, а тази дреха й е донесъл от някакво омагьосано съкровище! Пази я върху поднос от злато, често отваря прозорците на двореца и вика: „Ей, хитреци, от Египет, луди глави от Ирак, умници от Иран! Който вземе тази дреха — негова ще бъде!“ Много хитреци са опитвали, но не могат — той ги превръща ту в маймуни, ту в магарета!

— Аз трябва да я взема за Зейнаб! — рекъл Али.

Отишъл той при дюкяна на Езра евреина. Той бил груб, дебел мъж. Пред него имало везни и теглилки, злато и сребро и едно огнище. Имал и вързано отпред муле. Привечер евреинът затворил дюкяна, прибрал златото и среброто в две торби, сложил ги в дисагите, възседнал мулето и излязъл извън градските порти. Али вървял след него, без той да усети. По едно време евреинът спрял, измъкнал кесия с пръст от джоба си, взел една шепа, произнесъл над нея някакво заклинание и я разпръснал във въздуха. Али видял пред себе си дворец невиждан. Евреинът и мулето затропали по стъпалата му, Али — след тях. Излязъл слуга, снел дисагите, животното направило няколко крачки и изчезнало. Евреинът измъкнал златен жезъл, забил го в стената, закачил на него златен поднос на златни вериги, сложил онази дреха в него и викнал:

— Къде сте, хитреци от Египет, луди глави от Ирак и умници от Иран? Който се изхитри да вземе тази дреха — негова ще бъде!

После произнесъл някакви заклинания и пред него се появила софра с гозби. Ял, що ял и тя изчезнала от само себе си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евреинът пак произнесъл някакво заклинание и пред него се появила софра с пиене. Той пиел, а Али си помислил: „Ще можеш да вземеш дрехата само ако евреинът се напие!“ Приближил се изотзад и измъкнал стоманения си меч. Евреинът го усетил, произнесъл някакво заклинание и викнал на ръката му:

— Спри този меч!

И ръката на Али замръзнала с меча във въздуха. Протегнал другата си ръка — тя също замръзнала. Същото станало с единия му крак и му се наложило да стои само на левия. После евреинът снел магията и той усетил, че става както преди, но вече бил без меч.

— Ей, кой си ти и какво искаш? — запитал Езра.

— Аз съм Али Мисри, юнак от дружината на Ахмад Данаф! — отговорил Али. — Поисках да се оженя за Зейнаб, дъщерята на Далила Мухтала, но тя ми определи да й занеса като откуп онази дреха на дъщеря ти!

— Много хора са кроили хитрости да вземат тази дреха, но не успяха! Тя е поискала от тебе тази дреха, за да те погуби! — отговорил евреинът.

— Аз трябва непременно да взема тези дреха, а ти — да станеш мюсюлманин! — казал Али.

Взел евреинът един тас с вода, произнесъл някакви заклинания, плиснал го в лицето на Али и викнал:

— Излез от този си образ и се превърни в магаре!

И Али начаса се превърнал в магаре с копита и дълги уши. Понечил да каже нещо и заревал като магаре. Евреинът очертал около него кръг и той бил като стена, която не можел да прескочи. Езра пил до сутринта, а после рекъл:

— Сега ще те пояздя, че мулето ми да си почине!

Прибрал всичко, казал някаква магическа дума и магарето послушно тръгнало зад него. Метнал на гърба му дисагите, качил се сам върху тях, излязъл от двореца и той изчезнал пред очите им. Стигнали дюкяна. Али в образа на магаре стоял вързан отпред, чувал разговорите, разбирал всичко, само дето не можел сам да говори. Ето че по улицата се задал един търговски син. Не му вървяло в алъш-вериша, не знаел за каква работа да се хване, и решил, че най-леко ще му е да стане водоносец. Взел той скришом гривните на жена си, отишъл при Езра евреина и рекъл:

— Колко ще ми дадеш за тези гривни, че да си купя магаре!

— Какво ще караш с него? — запитал евреинът.

— Ще пълня мех с вода от реката, пък дано така да се прехраним!

— Вземи това магаре! — предложил евреинът.

Оставил му момъкът гривните, евреинът прибрал част от парите като цена за магарето и му върнал остатъка. Той тръгнал към къщата си с омагьосания Али, който си мислел: „Сложи ли този върху тебе самара, ти ще се поболееш и ще умреш!“ Жената на водоносеца дошла да му донесе сено, той я ритнал така, че тя паднала на земята, скочил върху нея, захапал устните й и насочил под корема й онова дълго нещо, което всяко магаре е наследило от баща си. Викнала жената, затичали се съседите, заудряли Али и го издърпали. Точно тогава мъжът й се прибрал вкъщи и тя му викнала:

— Или ще се разведеш с мене, или ще върнеш магарето на онзи, от когото си го взел! Това е шейтан в образ на магаре! Като скочи връз мене… Ух, добре, че бяха съседите!

Взел човекът магарето и го върнал на евреина.

— Защо го връщаш? — запитал той.

— Абе едва не направи една лоша работа на жена ми! — отговорил водоносецът.

Върнал му евреинът парите и се обърнал към магарето:

— Значи пак кроиш хитрости! Направи така, че пак при мен те върнаха! Но щом не щеш да си магаре, ще те превърна в нещо, което ще бъде забава за мало и голямо! — върнал се в двореца си, налял вода в таса, произнесъл заклинанията, плиснал я върху магарето и рекъл: — Върни се с предишния си образ!

Али се превърнал отново в човек.

— Слушай, Али! — рекъл евреинът. — Приеми съвет от мене! Няма нужда да се жениш за Зейнаб, не можеш да вземеш дрехата на дъщеря ми! Това не е по силите ти! Иначе пак ще те омагьосам, в мечка или маймуна ще те превърна или ще те дам на някой джин да те хвърли зад планината Каф!

— Езра! — отговорил Али. — Аз дадох дума да взема тази дреха и ще я взема, а ти ще станеш мюсюлманин!

— Ама ти си като орех! — рекъл евреинът. — Ако не го счупиш — не можеш да го изядеш! — грабнал таса с водата, произнесъл своето заклинание, плиснал я в лицето му и викнал: — Превърни се в мечка!

И Али начаса станал на мечка. Езра му сложил нашийник, вързал му устата и забил железен кол между зъбите му. Когато се съмнало, той казал магическата дума на мечката и тя тръгнала след него…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Езра вързал мечката пред дюкяна. Дошъл някакъв търговец и запитал:

— Ще ми продадеш ли тази мечка, майсторе? Имам една жена, лечителите й предписаха да яде мечешко месо и да се маже с меча мас, за да оздравее от невярна болест!

— Дар да ти е от мене! — казал евреинът.

Повел търговецът мечката, минал край месаря и му викнал да си вземе ножовете и да дойде в дома му. Той тръгнал след него. Там месарят вързал мечката, наточил ножовете и посегнал да я заколи. Изведнъж Али се затичал, литнал между небето и земята и се озовал в двора на евреина.

А това станало, защото Езра се прибрал в двореца си, разказал на дъщеря си историята на Али и тя рекла:

— Викни един джин и го накарай да провери дали наистина това е Али Зайбак Мисри!

Езра произнесъл заклинание, появил се един джин и той му наредил да провери дали това е наистина Али Мисри. Джинът полетял и като се уверил, че става дума именно за Али, грабнал мечката, донесъл я и рекъл:

— Това е самият Али Мисри! Месарят бе наточил вече ножовете и когато посегна да го заколи, аз го грабнах!

Евреинът пак го поръсил с омагьосана вода и казал:

— Върни се в човешкия си образ!

И Али начаса станал човек както преди. Видяла Камр колко хубав момък е, и пламнала обич в сърцето й към него. Пламнала обич към нея и в сърцето на Али.

— Нещастнико! — възкликнала тя. — Защо посягаш на дрехата ми, че баща ми да прави такива неща с тебе?

— Аз дадох дума да я взема заради Зейнаб, за да се оженя за нея! — рекъл Али.

— И други какви ли не хитрости са кроили на баща ми да я вземат, но все не са успявали! Моля те, откажи се и ти!

— Трябва непременно да я взема, а баща ти — да стане мюсюлманин! — настоял Али.

— Виж го, дъще, как сам върви към гибелта си! — възкликнал евреинът. — Ама аз ще те превърна сега в куче! — направил пак магията и викнал: — Превърни се в куче!

Али начаса се превърнал в куче. На сутринта то тръгнало след Езра. Всички кучета по пътя го лаели. Когато минавали край дюкяна на един вехтошар, той излязъл навън и разгонил лаещите кучета. Али прилегнал в краката му така, че когато евреинът се обърнал назад, не го видял. Дошло време вехтошарят да затвори дюкяна си, той си тръгнал към къщи и кучето го последвало. Влязъл у дома си и щом дъщеря му зърнала кучето, възкликнала:

— Татко, как можа да вкараш непознат мъж при мене? Това е омагьосаният от Езра евреина Али Мисри!

Кучето потвърдило думите й, кимайки с глава.

— Че защо го е омагьосал евреинът? — запитал той.

— Заради дрехата на дъщеря му! — отговорила тя. — Но аз мога да го отърва от магията!

— Ако си решила да правиш добро — сега му е времето!

— Ако се ожени за мен, ще го отърва! — рекла тя и се обърнала към кучето: — Ще ме вземеш ли за жена?

Али пак поклатил утвърдително глава. Тогава тя взела тас с изписани върху него магически знаци, наляла вода и започнала да мърмори заклинания, но чула женски писък и го изтървала. Всички се обърнали и видели, че била изкрещяла робинята на вехтошаря.

— Господарке! — викнала тя. — Нали аз те научих на това изкуство! Нали се договорихме: който се ожени за тебе, ще се ожени и за мене и ще нощува една нощ при тебе, една — при мене!

— А кой е научил тази неволница на магии? — запитал вехтошарят дъщеря си.

— Питай нея — отговорила дъщерята.

Вехтошарят запитал неволницата и тя отговорила:

— Господарю, някога работих при Езра, скривах се зад него, когато правеше разни заклинания, а когато отиваше в дюкяна, отварях книгите му и ги четях! Така изучих науката за магиите! После той ме продаде на тебе, а аз научих господарката! Само й поставих онова условие! — взела тя после таса, направила магията и рекла: — Върни се в човешкия си образ!

И Али пак се превърнал в човек. Вехтошарят го разпитал как и защо е бил омагьосан, и той му разказал всичко…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вехтошарят запитал:

— Ама няма ли да ти стигнат дъщеря ми и неволницата?

— Трябва непременно да взема и Зейнаб! — отговорил Али.

Точно тогава някой почукал на вратата.

— Кой чука? — запитал вехтошарят.

— Аз съм Камр, дъщерята на евреина! — бил отговорът. — При вас ли е Али Зайбак Мисри?

— Еврейска щерко! — креснала дъщерята на вехтошаря. — И у нас да е — какво искаш да му сториш?

Отворила неволницата вратата и Камр влязла в стаята.

— Какво те е довело тук, невернице? — запитал Али.

— „Свидетелствам, че няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник!“ — възкликнала тя и с това обявила, че е вече мюсюлманка, а после запитала: — Как е в ислямската вяра — мъжете ли плащат откуп за жените или обратно?

— Мъжете плащат за жените! — отговорил Али.

— Аз пък ти донесох откуп за себе си! — рекла тя. — Ето ти дрехата, жезъла, тепсията и веригата и още главата на баща ми — твой враг и враг на исляма! — и тя хвърлила главата на баща си в нозете му.

А ето какво било станало. Когато Езра превърнал Али на куче, тя насън чула глас: „Стани мюсюлманка!“ Приела исляма и предложила и на баща си да го приеме. Той отказал. Тогава го упоила с омайно биле и го убила.

Али взел донесените му неща и рекъл на вехтошаря:

— Утре ще отидем при халифа и аз ще се оженя за дъщеря ти и за неволницата!

Тръгнал си радостен към дома на Ахмад Данаф, но по пътя срещнал някакъв халваджия, който пляскал с ръце и викал:

— Хорският труд се превърна в незаконен, колко труд се губи за празни неща! Моля те, за бога, кусай си от тази халва!

Взел Али парче халва, но в него имало омайно биле и той загубил свяст. Халваджията грабнал жезъла, веригата, тепсията и дрехата, скрил ги в сандъка, с който носел халвата, сложил отгоре тепсията и се затичал нанякъде. Но ето че на пътя му се изпречил някакъв кадия, който му викнал:

— Ей, халваджия, ела тук! Какво продаваш?

— Халва и бонбони!

Взел кадията парчето халва, което му подал търговецът, огледал го и рекъл:

— Тази халва нещо не ми харесва! — измъкнал от дисагите си парче халва и рекъл: — Виж моята как хубаво е приготвена! Кусай си и в бъдеще само такава да правиш!

Взел халваджията парчето, хапнал от него, но там имало омайно биле и той паднал в несвяст. Взел кадията сандъка, тепсията и другите неща, натъпкал халваджията в сандъка, вдигнал всичко на гръб и се запътил към къщата на Ахмад Данаф, защото този кадия бил преоблеченият Хасан Шуман. Бил излязъл така, защото, когато Али Мисри тръгнал да търси дрехата, повече нищо не се чуло за него, и Данаф се разпоредил:

— Юнаци, тръгвайте да търсите брат си Али Зайбак Мисри!

Всички се втурнали да го търсят. Излязъл и Хасан Шуман, преоблечен като кадия. Така срещнал халваджията и го познал — това бил племенникът на Зейнаб, внукът на Далила, Ахмад Лакит. Омаял го и го отнесъл у дома заедно с всички неща.

А четирийсетимата мъже от дружината на Ахмад Данаф продължавали да търсят Али из града. Между тях бил и Катаф ал-Джамал. Видели на едно място събрали се хора и той видял там омаяния Али Мисри.

— Ела на себе си! — рекъл му Катаф. — Видяхме, че са те омаяли, но не знаем кой го е направил!

— Омая ме някакъв халваджия! — отговорил той. — Грабна ми нещата, но къде избяга — не знам!

Прибрали се у дома, насреща им — Ахмад Данаф.

— Али, донесе ли дрехата? — запитал той след поздрава.

— Носех и нея, и другите неща! — отговорил Али. — Носех и главата на евреина, но ме срещна един халваджия, омая ме и ги задигна! Ако го срещна пак, ще му дам да разбере! Само не знам къде е избягал!

— Аз пък знам! — рекъл Шуман.

Отишъл, отворил килера и там Али видял упоения халваджия. Събудили го от омаята, той отворил очи и като видял, че е пред Али Мисри, Ахмад Данаф, Хасан Шуман и четирийсетимата юнаци, се свил от страх и запитал:

— Кой от вас успя да ме хване?

— Аз те хванах! — рекъл Хасан Шуман.

— Хитрецо, какви ги вършиш! — възкликнал Али Мисри и посегнал да му отсече главата, но Хасан Шуман го спрял:

— Не го пипай, че скоро сват ще ти стане!

— Че от къде на къде? — запитал Али.

— Това е Ахмад Лакит, сестрин син на Зейнаб!

— Защо направи това, Лакит? — запитал Али.

— Така ми нареди баба ми Далила Мухтала!

— Иди при баба си и при Зурейк! — рекъл Али Мисри. — Кажи им, че съм донесъл всички неща заедно с главата на Езра евреина! Кажи им: „Утре в дивана на халифа ще си вземете откупа за Зейнаб!“

На сутринта Али Мисри взел дрехата, тепсията, жезъла, златната верига и главата на Езра евреина, окачил всичко на един кривак и заедно с Ахмад Данаф и цялата дружина отишъл в дивана на халифа, където всички целунали земята пред емира на правоверните.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът видял сред дружината момък, който превъзхождал всички юнаци. Запитал ги кой е той, и Ахмад Данаф му отговорил:

— Това е Али Зайбак Мисри, о, емир на правоверните! Той бе предводител на юнаците ми в Египет и е мой най-пръв юнак!

Пристъпил Али, хвърлил главата на евреина пред нозете му и рекъл:

— Това бе един от враговете ти, о, емир на правоверните! Това е главата на Езра евреина! — и му разказал всичко, което му се било случило.

— Не вярвам да си го погубил ти — та нали той бе магьосник!

— Нашият бог ни даде сили да го погубим!

Но ето че се появила и Камр, дъщерята на евреина, целунала земята пред халифа, казала му коя е и че е приела исляма. Повторила пред него клетвата на мюсюлманите и рекла:

— Бъди ми сгледник пред Али Мисри и ме омъжи за него!

— Ти имаш ли си дружина? — обърнал се той към Али.

— Имам четирийсетмина дружина, но те са в Кайро!

— Прати да ги извикат! А имаш ли дом, в който да ги сложиш?

— Нямам…

— Аз му дарявам моя дом с всичко в него! — рекъл Хасан Шуман.

— Твоят дом си е твой, Хасан! — казал халифът и начаса наредил строителите да му вдигнат дом с четири порти и четирийсет стаи, а после добавил: — Имаш ли още нещо, което да наредя да се изпълни?

— Царю честити, искам Далила Мухтала да ме ожени за дъщеря си Зейнаб, като приеме като откуп дрехата на еврейската дъщеря заедно с останалите неща!

Нямало какво да стори Далила, приела сгледата на халифа.

Така Али Зайбак се оженил едновременно за дъщерята на Далила, за дъщерята на вехтошаря и нейната неволница и за еврейската дъщеря. Сега имал харем с четири жени, както повелява ислямът. Определил му халифът богата плата. Сватбата продължила трийсет дни. Али извикал дружината си от Кайро. Скоро те пристигнали. Той ги заселил в дома си, после ги представил на халифа и той им раздал богати дарове. Следващите четири нощи той влязъл последователно при четирите девици, видял, че и те са съвършени по хубост и красота, и разбрал, че са бисери непродупчени, кобили необяздени. А халифът наредил всичко станало с него да се запише и да се запази в царската хазна при останалите народни сказания, защото било сред най-хубавите. И така живели всички приятен и дълъг живот, докато и при тях не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва, пък Аллах е най-велик и най-славен и най-добре знае дали всичко е било точно така…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

Приказка за Басим ковача и за онова, което му се случило с халиф Харун ар-Рашид

Разказват, царю честити, че една нощ халиф Харун ар-Рашид си седял в двореца в Багдад, нещо го пристегнало и той пратил да извикат везира Джаафар Бармаки.

— Нещо ме пристегна тази нощ душата и очи не съм мигнал! — рекъл халифът.

— Да излезем из Багдад, да се повъртим по улиците, пък може да видим нещо забавно, от което да ти олекне! — предложил везирът.

Съгласил се халифът, облякъл се като мосулец. Същото направили и Джаафар, и Масрур. Тримата излезли през тайна вратичка и тръгнали. Стигнали до тясна уличка…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът чул някой да пее. Вдигнал глава и видял висок чардак с прозорец, от който бликала светлина. Забелязали в блясъка на светлината сянката на чаша, чийто стопанин пеел:

След слънчев залез пием само слънце,

то в тъмното ми свети до зори,

а светлината на свещта проблясва —

тя като меч до ризница гори!

— Джаафар! — рекъл Харун ар-Рашид. — Май тази вечер само стопанинът на тази къща ще може да ме разсее! — и наредил на Масрур: — Почукай, Масрур!

Масрур почукал, човекът ги чул, надвесил се от прозореца и запитал:

— Кой чука?

— Ние, хаджи, сме от чужди земи! — отговорил Джаафар. — Завари ни тук нощта и се боим да не ни запре валията! Отвори ни да останем тази нощ при теб, пък Аллах ще ти се отплати!

— Ще ви отворя, но при едно условие — отговорил стопанинът, — не искам да бъдете любопитни просяци, а истински веселяци! И няма да хапнете от яденето ми и да пийнете от пиенето ми! Вечеряли ли сте, или не сте?

— Ще ти бъдем благодарни само за приюта!

— И още — няма да говорите това, което не ви засяга, и да слушате онова, което не ви приляга!

— Ще седим и ще слушаме глухи и неми като хоросан в градеж или като кисела туршия!

Слязъл човекът и отворил вратата. Тримата влезли и видели трапеза, пълна стомна с вино, месо, ядки, плодове, а човекът — яде, пие, подскача и си тананика. Седнал той, наредил им също да седнат, а после запитал:

— Вие откъде сте? Накъде сте се запътили?

— Ние сме търговци от Мосул! — отговорил Джаафар. — Бяхме на гости, но когато излязохме, вече беше се мръкнало. Потърсихме нашия хан, но се объркахме и попаднахме в този сокак! Видяхме твоя чардак, чухме как пееш, и си рекохме: „Я да отидем при този човек, пък като се съмне — ще си ходим!“

— Аллах знае дали е било така! — рекъл човекът, който се казвал Басим. — По лицата ви личи, не сте търговци, а зевзеци, които безпокоят хората нощем! Ти, бе! — обърнал се той към Джаафар: — Дето си дебел като бъчва, с търбух, пълен с нечистотии, с мустаци на дърта мечка! — после заговорил на Масрур. — И ти бе, чернилка такава, черна пръст, от дявола създадена, тиган загорял! — после рекъл на тримата: — Вижте това ядене и пиене! Който протегне ръка към него, ще го фрасна ей с тази тояга и ще му счупя ръчичката! — снел от стената окачената дебела тояга, дълга лакът и половина, и я стиснал в ръка.

— Я го питай как се казва! — наредил халифът на Джаафар. — И какъв занаят работи?

— Виж го какъв е силен! — възкликнал Джаафар. — Ще цапардоса някого с тази тояга и ще ни затрие нахалост!

— Нищо, нищо, запитай го! — настоял халифът. — И още: защо така ни ругае, откъде е взел всичко това да яде и пие!

Джаафар решил, че е дошло време да заговори и че стопанинът се е поуспокоил, и казал:

— Слушай, братко, кажи ни как се казваш и от какво си вадиш хляба?

— Ха-ха-ха! — разсмял се човекът. — Ама аз не ви ли казах да не питате за нещо, което не ви засяга? Хайде, махайте се! Вън! Аллах да не ви дава хаир! Дето са казали древните: „Те не го пущат в града, той за царския дворец пита!“

— Аллах да благослови и нашите, и твоите дни с хаир! — възкликнал Джаафар. — Ти стори добро дело — пусна ни в дома си и сме ти задължени! Но все пак ще ни се да знаем повече — кой си, какъв си, че да ти се отблагодарим някога за щедростта и уважението!

— Ако ви кажа нещо малко, вие ще се ровите по-дълбоко! — отговорил човекът. — И никой от вас да не изнася от тук никоя тайна — ще го погубя с най-страшна смърт! Аз се казвам Басим! Ковач съм, човек разпуснат, проказник, побойник, с вечно бодра душа, Аллах ме прави от ден на ден по инат! Фрасна ли някого веднъж — мозъкът му през ушите ще изскочи! Всеки ден си работя занаята толкова, че до пладне да спечеля пет дирхама! Купувам си за дирхам — месо, за дирхам — вино, за дирхам — свещ, за дирхам — ядки и плодове, а с петия дирхам поддържам лампите и светилниците! Връщам се вечер, сготвям си, паля свещта и светилниците, хапвам си месце, наливам си винце и ми е весело. Това ми е обичай! С никого на света не общувам, цяла нощ си седя сам-самичък! Щом се съмне — всичко започва отново! Така си живея живота!

— За бога, Басим, ти си корав човек, щом си щастлив без чуждо присъствие! От колко време живееш така? — запитал халифът.

— От двайсет години си печеля по пет дирхама на ден и си слагам тази трапеза! Не съм изпуснал нито ден, без да работя, и трапезата ми не е била празна нито една нощ!

— Басим! — заговорил Джаафар. — Ами да речем, че утре халифът реши да спре работата на ковачите и обяви, че който работи в течение на следващите три дни, ще бъде обесен — откъде ще вземеш пари да си купиш всичко това?

— Аллах да не ви дава хаир, а само онова, което най-много мразите! — възкликнал ковачът. — Стига с глупави предсказания! От двайсет години не знам какво е гняв и глад, а тази нощ вие ми се появявате, надсмивате ми се! Ама сам съм си виновен, че ви пуснах в къщата си и ви разкрих тайната си!

— Абе, Басим! — рекъл Джаафар. — Ние само ти казахме една дума — никой не я е запомнил, никой не я е записал! Ти от двайсет години си гледаш работата! Откъде халифът може да измисли такова нещо?

— Ами вие пак вашата си знаете! — викнал Басим. — Е, ако халифът наистина реши да направи такава работа, той ще си остане халиф, а вие от мен няма да се отървете, по цял Багдад ще ви търся, а намеря ли ви, тежко ви какво ще направя с вас!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът даже закрил уста с ръка, такъв смях го напушил. Вече се разсъмвало, те си тръгнали. Басим треснал вратата зад гърба им. Върнали се в двореца. Когато на сутринта влязъл в дивана, халифът викнал Джаафар и му креснал:

— Нареди на валията да обяви ковачите да не отварят работилниците си през следващите три дни!

Викнал Джаафар валията Халид бен Талиб и му предал повелята на халифа. Викнал той глашатаите, те грабнали фенерите и разгласили на мало и голямо в Багдад:

— Издадена е височайша повеля от нашия господар, емира на правоверните Харун ар-Рашид! Всеки ковач, който отвори в течение на три дни работилницата си или работи занаята си, или даже вдигне чук, ще бъде обесен и после закован върху вратата й! Който послуша, прошка ще получи, а който не вярва — нека да опита!

Майсторът на Басим чул този вик и викнал на чирака си така силно, че той изпуснал ключовете:

— Прибирай се до четвъртия ден от днес!

А Басим ковачът се събудил след изгрев-слънце и излязъл, без да знае за случилото се. Видял чирака пред затворената работилница и запитал:

— Защо не сте отворили? Ако катинарът е заял, ей сега ще го стисна с шепа и железарията му ще се разхвърчи! Ако пък вратата не ще да се отвори — ей сега ще я измъкна заедно с гвоздеите!

— Не е това! — рекъл ядосано чиракът. — Ако си заспал, събуди се, ако си пиян — отрезви се! Халиф Харун ар-Рашид се е разпоредил — който ковач отвори работилницата си, да бъде обесен пред портата на дюкяна му!

Басим плеснал с ръце, спомнил си за нощните си гости и си рекъл: „Ах, само да ги зърна! Абе две думи казаха, то да вземе да излезе истина! Ама още щом влязоха при мен, усетих, че денят ще бъде проклет!“ Замислил се какво да направи, за да подреди трапезата си, както му бил обичаят.

— За какво мислиш, Басим? — запитал го майсторът му. — Ти поне си ерген, а аз съм нещастник с челяд, с деца! Как да стоя без работа три дни? А всичко това ни се случи заради тебе! Всеки ден идваш пиян-залян! От двайсет години една нощ не си останал без пиене! Махай се, не искам лицето ти да виждам! Иди, проси и да видим какво ще ядеш тези три дни!

Басим си тръгнал умислен, започнал да гризе ноктите си и да хапе устните си. Минал край един хамам, влязъл вътре да понаплиска лицето си и видял теляка. Той преди време бил чирак при Басим, който понякога му правел добрини. Той се въртял из хамама, събирал парите, въвеждал хората вътре, разпределял ги из помещенията. Когато ковачът влязъл, телякът го видял и викнал:

— Добре си дошъл, хаджи Басим, мой учителю и възпитателю! Ако имаш нужда от нещо, с радост ще го изпълня!

— Абе този мъчител Харун ар-Рашид наредил само на ковачите — не на другите занаяти — да затворят работилниците си. Няма да има какво да вечерям. Тази нощ май ще наруша обичая си!

— А да не би да не можеш — възкликнал телякът — да търкаш гърбове с тривка, да миеш глави със сапун и с гъба! Поработи тук и след три дни ще се върнеш към предишния си занаят!

Разсъблякъл го, завързал го през кръста с престилка, дал му парче тривка, три бръснача, пемза за търкане на крака, сапун и гъба. Дошъл посетител, той го изкъпал хубаво и онзи му дал два дирхама. Дошъл втори човек — получил от него също два дирхама и още дирхам за бръсненето, й още преди пладне вече държал в ръцете си пет дирхама — колкото получавал като ковач! Щом видял парите, той възкликнал:

— Хвала на Аллаха, няма да умра от глад! Та този занаят е по-добър, отколкото да се пека край огъня и над наковалнята!

Отишъл си у дома да вземе стомната, тепсията и светилника, купил месо за дирхам, сложил го в тепсията и го дал на пекаря, после отишъл при кръчмаря, купил вино за втория дирхам. За третия взел от бакалията свещ и благовония, четвъртия похарчил за зехтин за светилника и взел две питки хляб. Прибрал се радостен на своя чардак, произнесъл вечерна молитва, избърсал и подредил трапезата, запалил светилника и го закачил над стълбата, хапнал си до насита, взел стомната в една ръка, а чашата — в другата, напълнил я, изпил я и рекъл:

— Наздраве и да пукнат враговете ми! О, велики Аллах, срещни ме с гостите ми през тази нощ!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вечерта халифът извикал Джаафар и му рекъл:

— Какъв ли ще е халът на Басим ковача тази нощ?

— Сигурно е лош! — отговорил Джаафар. — Лампата му е изгаснала, коремът му е празен!

— Хайде да отидем пак при него и да се посмеем!

— Я по-добре да си стоим тук! — възразил Джаафар. — Ако ни зърне, няма да се отървем от гнева му!

— Стига приказки! Отиваме! — наредил халифът.

Тримата се преоблекли и излезли през тайната вратичка. Стигнали до сокака, надзърнали към чардака, от който пак бликала силна светлина, видели върху насрещната стена сянката на Басим ковача с чаша в ръка и чули как радостно и весело си реди песничка:

Тук чисто вино се не пие —

по-бързо то ще те опие!

Налей вода наполовина

и вино — пак наполовина!

По-сладко тъй е във устата

и по-полезно за душата!

— Този приятел пак неговата си знае! — възкликнал халифът. — Спряхме ковачниците, за да му прекъснем обичая за три дни! Я да влезем при него да видим каква е работата!

— Желанието ти е опасно! — отговорил Джаафар. — Някой от нас може да плати с живота си! Този човек знае да се бие, снощи го разгневихме, днес му отнехме работата — как да ходим при него, за да се забавляваме!

— Ще влезем при него и това е! — викнал халифът.

Почукал Джаафар на вратата. А Басим — виното го било ударило в главата и животът му се виждал от хубав по-хубав — чул чукането и викнал:

— Кой чука?

— Вчерашните ти гости, мосулците! — отговорил Джаафар.

Басим се надвесил през прозореца, видял ги и викнал:

— Който идва при мене — не ми е добре дошъл! Цял ден ви търся, пък вие сте ми се домъкнали вечерта да ме ядосвате!

— Слушай, хаджи Басим! — заговорил Джаафар. — Ние тази вечер само наминахме да видим какво ти се е случило днес, като спряха работа ковачниците! Виждаме — добре си! Отвори и ни разкажи — лошо няма да ти сторим!

— Само да сте посмели — ще видите какъв бой ще ви тегля! — викнал Басим.

Слязъл той, отворил им, пък виното вече било смекчило сърцето му. Седнали тримата и той заговорил:

— Братя, знаете моя обичай и нрав! Вижте, че стомната с вино е пак пред мене! Но няма да ви налея нито капка — то само за мене едва ли ще стигне! Няма да ви дам и нито хапка месо, нито семка от плод, нищичко!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур промърморил:

— За бога, този нито храни, нито пои — толкова е стиснат!

— Хаджи Басим! — заговорил Джаафар. — Дойдохме сити до гуша, хвала на Аллаха. Искаме само да ти се порадваме! Днес, като чухме, че халифът е спрял работата на ковачите, най-напред за тебе си помислихме!

— Това се случи заради проклетото ви гостуване! — възкликнал Басим. — Говорих ви аз, ама вие: „Ами ако халифът нареди на ковачите да не работят, какво ще правиш?“ Вратите на небето точно тогава са били отворени и Аллах ви е чул! Защо казахте тази проклета прокоба? За бога, тази вечер не казвайте неща, които да ме притеснят!

— Нищо няма да ти казваме! Но, хаджи Басим, откъде си взел днес тази трапеза с толкова ядене?

— Аз от двайсет години така съм си свикнал! — рекъл Басим, разказал им за станалото и продължил: — Каквото и да стане, аз си оставам Басим и прехраната ми идва от Аллаха! Кълна се хиляди пъти в Харун ар-Рашид, Аллах здраве да му дава, че ще работя и ще си умра като теляк! Там има по-голям кяр от ковачеството! Халифът няма да затвори и хамамите, я!

Халифът дал знак на Джаафар и той рекъл:

— Ами, хаджи Басим, ако утре Харун ар-Рашид нареди да се затворят хамамите, откъде ще си вадиш прехраната?

Басим ковачът се разсмял:

— Абе аз не ви ли казах преди малко, че все лоши приказки дърдорите! Ти, дебела бъчва такава, празна кофа, дето само дрънка, мустак на дърта мечка! Аллах мира да не ви даде! Така спокойно си живеех, преди да ви видя гадните лица и да чуя противните ви приказки! Аз от двайсет години една вечер не съм нарушил навика си, а вие вчера ми спряхте занаята! Ама халифът спря работата на ковачите, но ми даде работа на теляк! Като че ли моята трапеза стиска Харун ар-Рашид за носа, сякаш съм го намазал с лук!

После той си налял чаша вино, разклатил я и я загледал на светлината на свещта и запял:

Прозрачно вино смелите събира,

а само в чаша — бисер лъскав — се побира!

Тя пълни се и празни — до зората,

изгряла с плащ прозрачен в небесата.

— Внимавай! — казах на пиян приятел,

той заговори, но заплете се устата,

заекна и зафъфли непонятно…

Какво ми казваше — не проумявах,

но виното златисто побеждавах!…

Чашата си пресушавай и чуй ми съвета,

че без вино покой няма, няма дни приветни!

Светлината му просветва — слънчев лъч проблясва,

то ни носи радост светла и тъга премахва!

Аз ще пия, без да спирам, в тази нощ дълбока,

докато главата рухне върху чаша с болка!

Изпил си чашата и продължил:

— Ама хубаво е, за бога! Това е напук на Харун ар-Рашид, който искаше да спре занаята ми!

Той ту пеел, ту пиел, ту подскачал, ту пляскал с ръце, говорел ту любезни думи, ту ругатни, тананикал, декламирал стихове. Вече се разсъмнало, а той се бил напил така, че не можел да различи кой е прав и кой — седнал. Тогава Джаафар казал:

— Хаджи Басим, с твое разрешение ние ще си ходим!

— Махайте се и божието проклятие да ви стигне! — викнал той. — Не искам лицата ви да видя, че от тях хаир не съм видял!

Засмели се те и се прибрали в двореца. А когато слънцето изгряло, първата повеля на халифа била да се съобщи надлъж и шир:

— Слушайте хора, богати и бедни! Обявяваме волята на нашия повелител Харун ар-Рашид, че всеки, който в течение на следващите три дни отвори хамам, ще бъде обесен и закован върху градската порта! Пък който не вярва, нека да опита! Мир вам!

Не останал в Багдад хамам незатворен. Разбунил се народът, хората замърморили:

— Вчера забрани на ковачите, днес — на хамамите! Утре ще затвори хановете и царските странноприемници!

И хамамът, където предния ден бил работил Басим ковачът, затворил врати. Чираците се завъртели насам-натам и почнали да ругаят онзи теляк:

— Добре ни беше вчера, преди да ни доведеш онзи ковач! Не стига, че му забраниха да работи занаята си, ами затвориха и всички хамами!

Ето че се задал и Басим, който още се клатушкал от изпитото вино. Носел си нещата и си мислел: „Докато съм жив, ще си остана теляк! Хем кяр има, хем…“

— Абе, хора, защо стоите пред затворения хамам? — запитал той. — Да не би да ви е заял катинарът? Като свия юмрук, ще го фрасна така, че той ще полети на една страна, а вратата — на друга!

Засмял се майсторът с тъжно сърце и запитал:

— Ти да не искаш да отвориш хамама? Помириши си тогава юмрука — не ти ли се струва, че е миризма на обесен пред хамама! Днес халиф Харун ар-Рашид издаде височайша повеля — ако някой отвори хамам през следващите три дни — всички теляци ще бъдат обесени на вратата му! Всичко започна, откакто ти се появи! Махай се! От трийсет години такава повеля не съм чувал, а ето ти я днес, когато ти се появи!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим цял затреперил от яд и си мислел: „Ах, няма ли кой да ме срещне с онези гости от Мосул, за да утеша сърцето си върху мутрите им! Което рекат — сякаш в камък остава издялано! Само да ги зърна, ще видят те звезди посред бял ден! Май тази нощ няма да има какво да хапна!“ Стискал юмруци, щом си спомнел за гостите си. Тръгнал да ги търси из ханищата, не ги намерил.

Сложил си чалма, облякъл шешия, обул ботуши с високи токове. Зърнал в стаята някакъв зелен шал с ресни и си рекъл: „Я да го продам — няма да нарушавам обичая си заради халифа, я!“ Стигнал до градското съдилище при джамията, подпрял се при вратата му, взел шала, разчесал ресните му, като си мислел на кой пазар да го продаде. И ето че една жена притичала към съдилището и зърнала Басим — висок, дебел, с чалма на главата, с шешията, на раменете му — зелен шал. Решила, че с тези дрехи това трябва да е приставът на кадията.

— Господине — рекла тя. — Нали ти си приставът на кадията? Или пълномощникът му?

— Ако щеш, пристав съм — отговорил Басим, — ако щеш, пълномощник съм! Ако щеш — сам съдя, сам решавам! Казвай какво ти трябва!

— Хаджи — рекла жената, — много приказки изприказва, а имам да вземам едно нещо от някого!

— От какво се оплакваш! Онзи ще ти върне дълга — дори да няма с какво! Което е скрил — аз ще го извадя на бял свят!

— Аз, хаджи, искам да подам жалба срещу мъжа си! — рекла жената. — От пет години нова дреха от него не съм видяла! От сватбата пет динара не ми е дал! Той е обущар…

— Аха, кожи значи опъва! Върви напред и ми го покажи!

— Ама, хаджи, нека запишем жалбата ми при кадията, той да си сложи печата на нея!

— Че нали кадията ми е дал право да пиша вместо него с каквито си искаш букви! — извел я по-далече от съдилището и продължил: — Ти само бъди щедра! Да не губим време, заведи ме при мъжа си, пък аз ще го тикна право в затвора!

Жената откъснала от наниза си два дирхама, той ги взел, скрил ги и си помислил: „Аз съм Басим и прехраната ми идва от Аллаха!“ Тръгнал след нея. Жената със знак му показала къде е мъжът й. Влязъл ковачът при него и видял, че е мъж бледен, хилав и слаб, тъкмо си произнасял петъчната молитва. Басим просто го вдигнал на ръце заедно с килимчето и с книгата пред него. Човекът се стреснал и викнал:

— Хаджи, хаджи! Какво е станало? Почакай малко! Пусни ме да си облека халата, да сложа нещо на краката си! Ще тръгна послушен и покорен! Не ми се ще да вървя като опозорен, сякаш човек съм убил!

Снел го Басим на земята.

— И къде е ищецът срещу мене? — запитал обущарят.

— Жена ти подаде жалба! Аз съм й пълномощник и обвинител!

И вместо да каже, че й дължи пет динара, казал петдесет, задето нова дреха не й бил купувал!

— Добри хора! — викнал обущарят. — Че аз се ожених за нея преди пет години — от къде на къде петдесет динара ще й дължа!

— Не знам! — рекъл Басим. — Оправяйте се пред кадията!

Двамата излезли от пазара. Жената вървяла малко напред. Тогава обущарят заговорил:

— Братко, чуй да ти кажа две приказки!

— Десет кажи! — съгласил се Басим.

— Това, което ти е казала жена ми, стана, защото я обидих! Вчера си пийнахме с приятели, натежа ми главата и останах да преспя у тях! Затова ми се е ядосала! Ако преспя с нея довечера у дома, тя ще остане доволна! Моля те, реши сега въпроса!

— И какво искаш да реша?

— Пусни ме да си вървя — ще ти дам това-онова да се облажиш! Аз ще поизчакам да се мръкне, ще се прибера и ще се помирим! А влезем ли при кадията, той ще ме запре!

„И какво още мога да взема от жената — нищо! — помислил си Басим. — Я да взема нещо от този човек и да го пусна!“

— Ами дай нещо да ме зарадваш! — рекъл той на глас.

Обущарят му подал три дирхама и целунал ръката му. Взел ги Басим, скрил и тях и си помислил: „Спечелих си петте дирхама! Аллах ми дава прехраната!“ Той повървял още малко с обущаря и когато минавали през най-голямата блъсканица, го пуснал да си ходи…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим снел шала от раменете си, прибрал го в пазвата си и седнал на една скамейка недалече от съдилището. А жената се огледала и не видяла мъжа си. Зърнала Басим на скамейката — ни лук ял, ни лук мирисал. Затичала се към него и закрещяла:

— Ей, ти, къде е съпругът ми?

— Не го познавам! — креснал Басим. — Я ме остави на мира!

— Ей, мюсюлмани! — хванала се жената за полите му. — Този човек ми е длъжник!

Заобръщали се хората към тях, запитали я какво е станало.

— Този пристав взе от мене два дирхама, за да доведе длъжника ми пред правосъдието! Взел е от него бакшиш и го е пуснал да си върви!

Хората погледнали Басим, някои го познавали и й казали:

— Та това е Басим ковачът! Той не е пристав!

— Добри хора! — заговорил Басим. — Не съм срещал досега такава проклета жена! Закачи се за мене като бодил и ми вика: „Ти си съдебен пристав!“

Хората започнали да я корят, един я изругал и обърканата жена се прибрала у дома.

А Басим си помислил: „Ето те вече и съдебен пристав! За бога, няма да посегна към друг занаят! Ще си умра като съдебен пристав! Водя длъжник — вземам пет, давам лъжливи показания — вземам двайсет, спирам обвинение срещу длъжник — вземам петдесет!“ Към залез-слънце той се върнал на чардака си, подредил с удоволствие яденето и пиенето, благодарил на Аллаха, че не е прекъснал и днес обичая му, сложил стомната пред себе си, взел чашата, сложил пред себе си подноса с месото и ял до насита. После напълнил чашата, разклатил я в светлината на свещта и запял:

Щом на земята зреят плодовете,

тя в жар пламти и въздухът й свети!

Щом есен палма с плод узрял натегне,

тя е красива, въздухът й лепне.

Щом зиме гъста я мъгла покрива,

тя камък става, въздухът — убива!

Но пролетта щом с полъх свеж пристига,

покой тя носи, светлина издига!

Земята е рубин, а бисер — небесата,

момите тюркоаз са и кристал — водата!

А халиф Харун ар-Рашид в това време рекъл на Джаафар:

— Няма ли да навестим нашия приятел Басим ковача?

— Владетелю — отговорил Джаафар. — Стой тук, за да ни е мирен животът! Два пъти ходихме и само Всевишният ни отърва! Знаеш, че е побойник: щом ни зърне, тутакси ще ни пребие!

— Ставай и да тръгваме! — наредил халифът.

Двамата се преоблекли, взели и Масрур и минали през тайната портичка…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че тримата стигнали до познатия им сокак. Надзърнал халифът към чардака и видял, че оттам блика светлина, а Басим ковачът си пее с пълна чаша в ръка:

Наливай! Нека видя виното как ме сваля!

Хаир от него няма, ако не те опива!

Разправят, че акълът от него изветрява,

но ако тъй не беше — защо ли да го пия?

— Абе, Джаафар, това ще да е тайна на Аллах! — възкликнал зачуден халифът. — Масата му пак пълна, кефът му — безкраен! Пие си като смок и нищо му няма! Хайде, почукай!

Почукал Джаафар и Басим се провикнал:

— Кой е?

— Твоите гости, мосулците! — отговорили те.

— Добро да не видите, цял живот просяци да си останете! — креснал Басим. — За бога, ако тази вечер не ми се махнете от очите, всичките ви нощи още по-черни ще ви се видят!

— Братко Басим — заговорил Джаафар. — Искаме само две думи да ти кажем и си тръгваме!

Надвесил се Басим от прозореца и се разсмял:

— Какво искате от мене, бе? Аз никого не бях пущал в къщата си! Вашите подметки носят зло на всички ковачи, на всички теляци! Откакто ви срещнах — добро не съм видял!

— Доброто идва, ако е пожелал Аллах! — рекъл Джаафар. — Но какво ти се случи днес? Разкажи ни, за бога! За нас този ден бе много успешен!

— Ами я се качете при мене и ще ви разкажа, но при условие че няма да ми казвате лоши прокоби!

Качили се тримата на чардака, огледали пълната както винаги трапеза и си помислили: „Хвала на Всевишния, който всеки ден прави някаква магия в полза на този шейтан!“

— За бога, братя! — заговорил Басим. — Знаете ли какво направи днес онзи глупак Харун ар-Рашид? Стиснал брадата си и с цялото си малоумие решил да се затворят хамамите за три дни! Дори народът се разбуни! Но Аллах не отвърна взора си от мене! Спечелих пак пет дирхама, точно колкото ми трябват, пак си подредих трапезата напук на този Харун ар-Рашид! — той напълнил чашата си, погледнал през нея към светлината на свещта, намигнал им и рекъл: — Нищо не душете, залък няма да хапнете, глътка няма да пийнете, трапезата си е моя и може и да не ми стигне!

— Аллах да не ти дава здраве, гладен и жаден да си останеш! — измърморил Масрур. — По-стиснат от тебе не съм виждал!

— Какви ги приказваш бе, дупка на подметка такава! — викнал му Басим. — Ако си бяхте донесли нещо, щях да го сложа отпреде ви! Разправяте, че сте търговци, но вие сте най-големите скъперници! Нямате нищо, с което човек да си почеше зъбите!

Разсмял се Харун ар-Рашид и рекъл:

— Абе, Джаафар, човекът право говори! Кажи му, че утре вечер няма да дойдем, ако не донесем нещо за ядене!

— Не ни скършвай хатъра, хаджи Басим! — рекъл Джаафар. — Утре вечер няма да дойдем с празни ръце!

— Не ви вярвам, за бога! — рекъл Басим, напълнил чашата, разклатил я в светлината на свещта и запял:

Стъклото — тънко, виното — прозрачно!

В една са форма — толкоз си приличат!

Това е вино… Не, бе, то е чашата…

Това е чаша… Не, бе, вино май се стича!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим накрая се напил и не знаел какво говори. Халифът подшушнал на Джаафар:

— Басим обърка конците! Я да разберем как този път е спечелил трапезата си!

— Хаджи Басим, искам да те питам нещо! — заговорил Джаафар. — Не е от завист, нито за прокоба! Искаме да се радваме с радостите ти, да тъжим с тъгите ти! Кажи какво ти се случи, като затвориха хамамите?

— Ама при условие — после нищо да не казвате! Когато затвориха хамамите, аз се върнах на чардака си… — той им разказал всичко, което му се било случило, и завършил: — Така пак си направих кефа! Ха да видим ще може ли Харун ар-Рашид да затвори и съдилищата! Ще си остана съдебен пристав, докато съм жив! — оригнал се и рекъл: — Да е жива брадата на халифа!

„За бога!“, помислил си Харун ар-Рашид, „утре ще направя с тебе нещо такова, което ще се разправя от поколение на поколение!“

Времето било напреднало, тримата си отишли, а когато се съмнало, халифът наредил на Джаафар:

— Нареди на кадията при съдилището да разпита приставите, да се запознае с тях по име, да разбере какви са били бащите и дедите им! Който е пристав отдавна и по наследство, да удвои заплатата му! Който пък е случаен в този занаят — да нареди да го набият и да го опозорят из Багдад! Нека никой да не смее да се присмива на правосъдието!

Джаафар предал на кадията повелята на халифа.

А Басим се събудил чак след изгрев-слънце и възкликнал:

— Днес май закъсняхме за правосъдието!

Станал, стегнал пояса, увил си чалмата, сресал си брадата, завил токовете на ботушите си и си казал: „Велики Аллах, моля те, Басим цял живот да си остане съдебен пристав!“ Отишъл и се смесил с останалите пристави. А кадията викнал на приставите:

— Донесете ми стан за връзване, тояга, въже и греда!

„За бога, какво ли иска да прави?“, се запитал Басим, а кадията викнал един от приставите и му наредил:

— Доведи ми приставите един по един!

Довел му той първия пристав и съдията се разпоредил:

— Ела тук! Как се казваш? Как се е казвал баща ти, а също и дядо ти? Колко ти е платата? От кого си приел този занаят?

— Казвам се Маджид — отговорил приставът, — баща ми е Али, дядо ми — Нафиа, платата ми е три гроша и сукно за дреха всяка година! Занаята съм наследил от дедите си и свидетели за това са ми този и този!

Кадията го възнаградил, довели друг пристав, а Басим си помислил: „Какво им е хрумнало да проверяват приставите точно днес?“ А те се изправяли един след друг пред кадията. Стигнали до един, кадията го запитал за името, за имената на дядо му и баща му, накрая запитал:

— От колко време си пристав?

— От две години! — отговорил той.

— Хванете този! — креснал кадията.

Съборили го на земята, кадията наредил да му ударят двеста тояги и да го опозорят из града на магаре. Така кадията полека-лека отделил приставите, които имали опит, набил и опозорил онези, които били попаднали случайно в занаята, докато накрая останал само Басим ковачът.

— Как се казваш? — викнал му той.

— Басим…

— А баща ти?

— Нямам баща…

— Това е невъзможно! — възкликнал кадията. — Няма дете без баща!

— Господине — отговорил Басим, — който е от далечни краища, няма ни баща, ни майка!

Кадията се разсмял, повторил въпросите си и когато Басим мълчаливо забил поглед в земята, го запитал:

— Какво работеше баща ти?

— За бога, не знам, господарю! Той е умрял, когато съм бил пеленаче!

— Имаш лице на хитрец! Какъв ти е занаятът?

— Ковач, господарю!

— И от колко време си пристав при нас?

— От вчера по пладне!

— Какво говориш, куче! — креснал кадията. — За бога, да знаеш от колко време те търся!… — и разпоредил на приставите: — Я се заемете с този ковач да видим какво ще каже!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че приставите разпитали подробно Басим, той си признал всичко и те рекли на кадията:

— Чужд човек се е появил сред приставите и им донесе сума беди! Стана така, че всеки, който е намразил занаята си, идва при нас! Селяните са оставили нивите си, тъкачите са изоставили становете си и са станали пристави! За бога, емирът на правоверните удари точно с тази проверка! Ние ще оставим да работи с нас само онзи, който знае правилата на правосъдието, и ще изгоним всички случайно попаднали в редиците ни!

— Ти — заговорил кадията на Басим, — щом си пристав от два дни, ще те набият два пъти повече и ще те опозорят два пъти! — и се обърнал към палача: — С палмова тояга го наложете, с бич го ударете и така го накажете!

Приставите и стражите го съборили на земята, завързали го за една греда и го заудряли — два пъти по двеста тояги му наложили. Изправили го, но той паднал в несвяст. Виното се изпарило през ушите му. Кадията му обявил и присъда — никога да не работи като пристав и да не спира пред вратата на съдилището. Тръгнали и да го позорят, но го съжалили и кадията му креснал:

— Нещастнико! Ще се захващаш ли пак с този занаят?

Басим с труд надигнал глава и отговорил:

— За бога, никога вече през живота си няма да бъда пристав!

Пуснали го. Прибрал се на чардака си тъжен и мрачен. Имал си там стара палмова тояга, така изписана, че приличала на меч, имал и празна кания. Напъхал тоягата в канията, метнал я на рамо, обул ботушите, лъснал ги и си помислил: „Никой близък не ми остана в този град! Я да отида аз някъде другаде и там да си изкарвам хляба! Тук това вече няма да стане!“

Излязъл на чардака си. Така натъкмен, всеки го мислел за някой от стражниците на халифа. А той вървял, забил поглед пред себе си. На един пазар видял, че много хора са се събрали в кръг. Надникнал и видял двама души — хванали се гуша за гуша, кръв тече от тях, а никой не смее да ги разтърве. Басим запретнал ръкави, снел тоягата от рамо, хванал я, както се хваща меч, и заудрял по гърбовете на събралите се. Хората му отворили път, някои се разбягали, защото помислили, че е от хората на халифа — нали бил едър и снажен. Той стигнал до двамата в кръга, ударил ги по гърбовете с палмовата тояга и те се разделили. Тогава шейхът на пазара му викнал:

— Заклевам те, вземи пет дирхама и отведи тези двамата при халифа, нека той ги накаже!

Взел Басим петте дирхама, пъхнал ги в устата си, скрил ги между гънките на бузите си и си помислил: „Аз съм Басим и Аллах пак ме нахрани!“ Повел двамата пред себе си, но хората се спуснали, отнели ги от ръцете му и ги помирили. Тогава Басим си рекъл: „Аллах е добър! Май ще живея до края на дните си като стражник! Я да отида при дивана на халифа, там ще се смеся с неговите стражници, пък да видим какво ще стане!“

А Харун ар-Рашид имал трийсет стражници лична охрана. Те се сменяли при него на всеки три дни и всяка смяна била от десет души. Басим се смесил с десетимата, които този ден били на служба. „Тези стражници не са като мене! — помислил Басим. — Нито дрехите им са като моите, нито моите са като техните!“ Заоглеждал ги един по един. Началникът на смяната го забелязал и казал на дружината си:

— Този човек днес е наш гост! Сигурно е от стражниците на някой емир! Може би в дома на господаря му не се е намерила работа за него, та е дошъл при нас с надежда да му намерим някаква работа, за да си изкара прехраната!

— Началнико! — отговорили стражниците. — Когато човек е решил да прави добро, не бива да му пречим!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Началникът на стражата отишъл при надзирателя по паричните въпроси, който му написал разписка до един халваджия, обслужващ стражите на халифа. В нея се казвало, че приносителят на бележката трябва да донесе незабавно пет хиляди дирхама за мелницата и още три хиляди — за стражата. Взел началникът на смяната тази разписка, подпечатана с печата на везира Джаафар, върнал се при Басим и викнал:

— Ей, братко стражник!

— На мен ли викаш? — запитал Басим.

— Да! Искам да ти направя едно благодеяние! Вземи тази важна разписка с печата на великия везир. Ще отидеш при Осман халваджията, който е длъжник на двореца, ще му наредиш да внесе незабавно пет хиляди дирхама в хазната и още три хиляди от себе си — за стражата! Ако ти направи някакво благодеяние — бъди доволен, вземи го и се прибери с него у дома! Това ще ти е заради първата ни среща.

Басим взел разписката, благодарил за благодеянието и напуснал двореца. Отишъл пред дюкяна на Осман халваджията. Видял го, че седи на високо кресло, а чираците му правят халва. Басим дори не го поздравил, а му заговорил направо:

— Защо правиш такива работи бе, майстор Осман! Оставил си господаря да те чака да занесеш парите, които дължиш! Един филс не си дал! Веднага вземай дирхамите и ги отнеси в хазната! Ето го височайшия документ! Пет хиляди дирхама са, ако нещо липсва — главата ти ще хвръкне! Дворецът ти дава печалба, а ти си скъперник пред нашия господар халифа, искаш да му съперничиш по богатство!

Халваджията се изплашил от застрашителния му вид, поел височайшия документ, целунал го, допрял го до челото си и казал любезно и учтиво:

— Господин старши стражник, Аллах само добро да ти дава! Аз съм само твой мамелюк и роб! Всичко между нас ще го решим с добро! Ще направя всичко, което поискаш, но първо влез за малко в дюкяна ми!

Той отстъпил на Басим креслото си, намигнал на един от чираците, момчето се затичало към пазара, купило два ратла печено месо, увило го в хляб, взело един кисел портокал, връзка джоджен, връзка копър, гърне мед с восък и донесло всичко. Майсторът постлал кърпа пред Басим и рекъл:

— Господин старши стражник! Моля те да ни извиниш и да позакусиш, докато обядът стане готов! Днес ти си ни сътрапезник, не ни скършвай хатъра, не ни връзвай кусура!

Дал знак на чираците да сложат и халва, те напълнили и голяма чаша шербет с вода от водна лилия, поръсили Басим с вода с разтворен в нея розов цвят и мускус.

— Господин старши стражник, заклевам те, моля те, хапни си, пийни си, докато приготвят обяда! — рекъл майсторът.

Отначало Басим се дърпал и надувал, но накрая рекъл:

— Е, добре, дай го тук, братко! Но преди да дойда при теб, ми се случи да хапна от трапезата на халифа, който нахрани за похвала мен и стражниците, с десет вида ястия ни угоиха, във всяко ястие — по три кокошки! Така че сега съм сит до гуша и не мога да дишам!

— Господин началник! — възкликнал Осман халваджията. — Всичко това е в твоя чест, хапни, моля те, за да ни уважиш!

— Заради хатъра ти ще се насиля и ще ям! — рекъл Басим.

Посегнал той и взел чашата с шербета — пък тя била голяма, цели пет ратла! Ама той пък нали всяка вечер бил свикнал да пие по двайсет ратла вино, надигнал я и я опразнил на един дъх. После се протегнал, взел печеното месо, увито в хляба, копъра, джоджена и буркана с мед и налапал всичко на една хапка. Докато се огледат, на трапезата нищо не останало. А майсторът си помислил: „За бога, това ще да е ифрит в човешки дрехи! И тоя ми разправя, че вече бил ял в двореца! Цяло магаре да му опека — пак няма да му стигне! Аллах да ме отърве от него!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халваджията продължил да си върти алъш-вериша до пладне и изпратил чирака си при гостилничаря, който бил приготвил три тлъсти печени кокошки. Сложил ги пред Басим и рекъл:

— За бога, господин старши стражник, ние днес май те уморихме от глад, но добрата ти душа ще ни прости!

— Нищо, нищо! — рекъл Басим. — Ти приготви парите и да тръгваме, че хазнадарят може и да не ни чака!

— Господин старши стражник! — замънкал халваджията. — Скоро ще се мръкне, пък ти през цялото време ми повтаряш едно и също! Бъди така добър, хапни от онова, което сме ти приготвили!

Награбил Басим трите кокошки и бързо-бързо ги нагълтал. Изпил и чаша шербет, накрая си избърсал ръцете, сякаш нищо не бил ял. „Май ще трябва да се скрия в някоя по-голяма кошница: току-виж и мене изял!“, помислил си халваджията. Влязъл в работилницата, напълнил догоре голяма кутия с халва, завързал я с връвчица, взел парче хартия, увил в нея двайсет дирхама бакшиш, сложил кутията в скута му и рекъл:

— Господарю, печалбата ми за днес беше малка, но утре, ако е пожелал Аллах, ще дойдат всичките ми длъжници, ще събера пари и ще ги отнеса нацяло! Вземи тази кутия с халва за децата, а в това пликче съм ти сложил двайсет дирхама — да се изкъпеш с тях в хамама!

Щом чул, че се споменават двайсет дирхама, Басим ковачът разбрал, че не може да изпълни голямото си задължение към халифа. Спомнил си думите на началника на халифската стража, че ако му даде нещо за услугата, да си го остави.

— Майсторе, уважението ти към нас ни задължава! — усмихнал се той. Не отивай в двореца нито днес, нито утре, нито вдругиден, нито след седмица, нито след месец, нито до края на годината! Не мине ли година — не отивай нищо да плащаш!

Взел халвата, тръгнал си към чардака и си рекъл: „Аз съм Басим, Аллах ми дава прехраната — къде съм тръгнал? Сутринта спечелих пет дирхама. На мръкване — още двайсет! Значи общо двайсет и пет! Нека Басим си остане стражник до края на живота! Кълна се в Аллаха, няма да прекъсна своя обичай! Щом двайсет години съм удрял с чука и не съм го прекъсвал нито за ден, как ще го спра сега, когато спечелих цели двайсет и пет дирхама и отгоре колко дарове и бакшиши!“

Така си мислел той, докато стигнал чардака си, сложил си два пъти по-голяма трапеза, запалил не една, а две свещи, блеснало всичко в светлина, той налял чашата, разклатил я в светлината на свещта и възкликнал:

— Аз съм Басим и Аллах ми дава прехраната!

Изпил три големи чаши, налял си четвърта, забравил побоя и позора, разклатил пак чашата си в светлината на свещта и запял:

Приятелю, напой ме,

но не с кафе каймаклия,

а сред розови градини

с аромат да се опия,

да откъсна нежна роза

за късмет на пир юначен!

Чудна течност ражда гроздето —

време е да пълним чашите!

А халифът вечерта се обърнал към Джаафар:

— Какъв ли ще е халът на Басим през тази нощ?

— Какъв може да е — само лош! — отговорил Джаафар. — Изяде двеста тояги, опозориха го из цял Багдад! Сега ни проклина и ни се заканва! Твое величество какво мисли да прави?

— Искам пак да отидем, да го видим как е, да зърнем тъмния му чардак — че от двайсет години нито за една вечер не е оставал без трапеза, пък точно тази нощ ще да я е изгубил!

— Нека не залагаме живота си! — възкликнал Джаафар. — Че той бе сърдит дори когато бе щастлив, как ли ще се сърди сега, когато е нарушил кефа си!

— Трябва да отидем! — настоял Харун ар-Рашид.

— Пък щом трябва, нека вземем нещо, да го понахраним, както му обещахме! Щом устата се напълни — окото се развеселява! Пък и никога не сме му носили нищичко!

— Аллах да го нахрани с въздух! — възкликнал Масрур. — Няма по-голям скъперник от него, защо ще го храним! Всяка вечер пие вино, яде месо и си подскача, а хапка не ни дава да си куснем!

— Ти предложи нещо, което е правилно! — рекъл халифът на Джаафар. — Тази вечер той е без вечеря, нищо си няма! Вземи да му занесем някоя вкусна гозба!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джаафар взел със себе си пет пълнени кокошки и паница маамуния. Излезли в познатия сокак и видели, че прозорецът блести по-силно от преди, буйна светлина блика от него, чули гласа на Басим, радостен и доволен — той пълнел чашата си, пиел и пеел:

— Аз съм Басим, всевишният Аллах ми дава прехрана!

— Слушай, Джаафар! — рекъл халифът. — Този просяк ме умори! Не можах да прекъсна обичая му поне за една вечер! Какво ли пък е работил днес!

Вслушали се тримата, чули го как пълни чашата, видели как я оглежда в светлината на свещта и пее:

Радвай се на виното! Възхвалявай чашата!

После напълни я пак, пий и уважавай я!

Младо или старо е, пяната щом пука се — пий!

Дори дъртак да си — пееш като юноша!

То проблясва ласкаво, като слънце стопля те,

слово дар ти дава то и безброй премъдрости!

Може да е строго то, може да е младо то —

луничава стара мома пак привлича жадния!

Червено и жълто, тъмно и оранжево,

белоснежно бяло — все едно, прекрасно е!

Чаша празна — празен си! Пълна — радост ражда тя,

целуни я и ще видиш как те съживява тя!

Дръжката й — злато е, хладината — тръпка е,

светлината — огън е, веселбата — радост е!

Дава мощ невиждана само при докосване!

Отворът й — поглед е, аромат — душата е!

Не старее, който пие, весел е несретникът,

щом поетът я описва — думите пресекват се!

Търсим я в нещастия, търсим я и в радости,

а калемът чупи се, щом вкуса описваш й!

Сулейман, великият, виночерпец славен бил!

Ех, налей! Мехурчета, пускайте се ласкави!

Почукал Джаафар, а Басим викнал високо:

— Кой ще е пък тоя? Не ми ли е достатъчното онова, което ми се случи с онези мосулци, Аллах да не им прости греховете!

— Хаджи Басим! — обадил се Джаафар. — Рядко се срещат хора благородни като тебе по света!

Надвесил се Басим през прозореца, познал гостите, които му идвали всяка вечер, и креснал:

— Нито сте ми добре дошли, нито сте добри заварили! Кълна се във всевишния Аллах, ако не се махнете веднага, сам ще ви премахна пред погледа си, ще сляза и ще ви изпочупя ръцете и краката! Абе, хора, какво толкова имате да вземате от мене, че една вечер на мира не ме оставяте!

— Кълна се във всевеликия Аллах, хаджи Басим! — отговорил Джаафар. — Тази вечер поприготвихме нещо и сме ти го донесли! Отвори да си го вземеш!

— Добре сте направили, че сте го донесли, но си го яжте сами — имам си достатъчно и месо, и кокошка, и халва, и други вкуснотии! Днес съм си приготвил толкова, колкото преди за пет дни не съм ял! Изчезвайте! Ако ви се похваля с нещо — на другия ден го губя! Ако речете нещо вечерта — то става действителност на другия ден! Донесли ми били нещо — че това никога не сте го правили! Така ми говорите, за да ви отворя, пък после ще ми завидите на трапезата и ще се присмивате на брадата ми!

— Ако не ни вярваш, спусни нещо да сложим в него това, което ти носим! — рекъл Джаафар.

Басим спуснал кошница, вързана на въже, те сложили в нея кокошките и паницата с маамунията. Той ги вдигнал, погледнал в кошницата, разсмял се и рекъл:

— Чудни неща вършат тези мосулци! — после се обърнал към тях: — Горко ви! Сигурно сте взели тези кокошки от някой багдадски боклукчия! Вие не можете да си позволите да купите кокошка за два и половина дирхама!

— Тези кокошки и маамунията са от кухнята на Харун ар-Рашид, бе! — възкликнал Джаафар.

— Абе на вас не ви ли стигат останалите лъжи, ами сега намесвате и кухнята на Харун ар-Рашид! Я ми се махайте от очите, вървете си с мир! Получих дара ви и ми стига!

— Как така да си ходим? Трябва непременно да те видим тази вечер, че утре си тръгваме, трябва да се сбогуваме! — отговорил Джаафар.

— Аз, братко, не ща да се сбогувам. Раздялата с вас ще бъде празник за мене! Че откога толкова сме станали приятели? За бога, няма да ви пусна, докато не взема клетва от вас, че повече няма да се връщате в тази къща!

Тримата му дали клетва, той им отворил вратата, качили се на чардака и насядали. Огледал се Харун ар-Рашид, дал знак на Джаафар и му прошепнал:

— Запитай го откъде е спечелил такова богатство.

— Почакай малко да се напие, виното да го удари в главата… Тогава ще го разпитваме! — отговорил везирът.

— Разпитай го! — наредил халифът, след като изчакал известно време.

— Абе, хаджи Басим! — заговорил Джаафар. — Да си кажем сбогом, ама с твоите песни и разкази!

— С желание и удоволствие! — отговорил Басим и заговорил с тон на мъдрец. — Знайте, гости мои, че пролетта е най-праведният сезон, а времето на розите е най-приятното време! Който не се радва през пролетта на цветовете и не се любува на полъха на ветровете, значи няма влечение и се нуждае от лечение. Някакъв персийски мъдрец е казал: „Не уважавай човек, който през пролетта няма пориви на плътта!“ Той е казал също: „Пролетта носи лице — прекрасно без предели, смеещи се зъби бели, снага стройна, аромати благовонни, нрави благородни и хубости достойни“.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че после Басим взел роза, помирисал я, огледал чашата си, разклатил я в светлината на свещта и пак запял:

О, спящ! Събуди се от вятъра нежен!

Виж, светът разцъфтява след бурите снежни!

Гост дошла ти е роза! Ти не бягай от нея!

Тя кафе е горещо, що в чашата пее!

Хубостта й и мъртви души съживява,

от любов по е силна, но след туй овехтява!

Изпил си чашата, а халифът рекъл:

— Хайде, хаджи Басим, остави стиховете настрана, да поговорим преди сбогуване за това-онова!

— Разбира се! — рекъл Басим. — Знайте, братя, че по времето на Касим Ану Ширван живял някакъв шейх — той бил мюедзин в някаква махленска джамия, молел се за хората и изпълнявал всички обреди! Но когато идвала пролетта със своите рози, той оставял ключовете от джамията на някакъв човек от махалата и се отдавал на радости и веселия и не се появявал сред хората, докато не прецъфтят розите! И още, разправят, че по времето на Касри Ану Ширван в някакъв град живял тъкач. Той работел цяла година, не спирал ни в делник, ни в празник. Но щом цъфнели розите, той ставал от стана си, разглобявал го и пиел през цялото време, докато розите цъфтели. Щом прецъфтявали — той отново се връщал на работата си. Викнал го Касри при себе си, благодарил му за труда му и му отредил плата по пет хиляди дирхама на година!

Слушал халифът разказите му, но се притеснил и прошепнал на Джаафар:

— За бога, запитай го какво е преживял днес!

— Нека не се караме с него! — възкликнал Джаафар. — Сега сме си на спокойна приказка, човекът се напи, душата му омекна!

— Ние му се заклехме, че повече няма да се връщаме — нека за последно го поразпитаме! — настоял халифът.

— Слушай, хаджи Басим! — заговорил Джаафар. — Молим те, за бога, разкажи ни как прекара този ден! Как така трапезата ти стана по-богата, а ти стана по-щастлив!

Очите на Басим се издули и зачервили, вратът му надебелял, вените му изпъкнали, станало му неприятно и рекъл:

— Ти бе, корем като бъчва, гърне издуто, мустак на дърта мечка! Винаги само ти ми се пречкаш, а другите си мълчат! Ей сега ще стана, ще те хвана за гръкляна и ще ти строша главата!

— Хаджи Басим — заговорил любезно Джаафар. — Все пак ние вече се сбогувахме! Последна нощ е и времето ни е късо! Утре напускаме и тебе, и страната ти!

— Вървете и нека гневът на Аллах ви настигне! — викнал Басим. — Двайсет години живях като султан, а откакто зърнах мутрите ви, животът ми се обърка! Загорча ми и хлябът, и халвата! Всеки ден — нов занаят! Краката ви са прокълнати! И въпреки всичко — останах си Басим и Аллах ми дава прехрана! А днес с мене се случиха такива чудновати неща, каквито на никого преди мене не са се случвали и на никого след мене няма да се случат!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим разказал всичко, което му се било случило, и продължил:

— При портите на двореца се огледах да видя къде е везирът Джаафар, а той, за бога, прилича досущ на тебе, празна бъчва такава! Но къде си ти, къде е той — онзи е помощник на емира на правоверните, а ти си разбойник!

Слушал Джаафар, развълнувал се и рекъл:

— Хаджи Басим, вярвам на приказките ти! Прав си — което ти се е случило, никому другиму не се е случвало!

— И всичко това стана напук на халифа Харун ар-Рашид! — възкликнал Басим, налял си чашата и запял:

Глътнах го — и душата просветна,

сякаш зърнах през стъклото невеста!

Тя притича като млада газела,

бузата й червена се заплела

в това стъкло… И очите видяха,

как в тъмното сто слънца се въртяха!

Опразнил чашата, хапнал парче месо, взел си един фъстък и рекъл:

— До края на живота си ще си остана халифски стражник!

Халифът едва не умрял от смях, омекнало сърцето му пред неговите хитрости и си помислил: „Този човек е получил щастието си от Аллах, ама аз ще направя с него нещо, за което ще разказват поколение след поколение!“

Тримата си тръгнали след полунощ, а Басим рекъл:

— Вашата воля си е ваша! За бога, ако някой пожелае да ви види, сигурно ще го хване треска! Аллах мир да не ви дава!

Те се засмели на думите му, тръгнали към двореца, прибрали се в стаите си и легнали да спят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, Басим се изправил на крака и си казал: „За бога, нов ден — нов късмет! Ще си остана стражник и това е!“ Обул си ботушите, сложил си чалмата, облякъл си дрехата, стегнал тоягата вместо меч на кръста, разчесал брадата си, увил мустаците си на фитили и слязъл от чардака, стигнал до двореца, влязъл в дивана, застанал до десетте стражници и се омешал с тях.

А Харун ар-Рашид, като влязъл в дивана, огледал стражниците и погледът му паднал върху Басим. Викнал Джаафар, посочил към Басим и рекъл:

— Я виж нашия приятел Басим! Сега ще видиш какво ще направя! — и викнал към главния стражник: — Ей, ти, началнико на стражниците! Колко стражници има в смяната ти?

— Господарю, ние общо сме трийсет души и сме разпределени на три смени! Тази сутрин втората смяна свърши, ние сме третата! — отговорил стражникът.

— Искам да подредиш ей там десетимата и да ми ги представиш!

— Слушам и се подчинявам! — отговорил стражникът и се обърнал към хората си: — Смяна, емирът на правоверните нареди да се подредите ей там отстрани!

Подредили се стражниците. Басим останал сред тях. Изправили се пред халифа и Басим си помислил: „О, Всевишни, какво пък искат да правят сега? От кое олио излезе този оцет?“

— Как се казваш? — обърнал се халифът към първия.

— Ахмед! — отговорил той.

— Чий син си?

— Син на Абдуллах!

— Колко ти е платата, Ахмед?

— Десет динара на месец, една камаха, три ратла месо на ден и джуха всяка година! Тази плата бе на баща ми, аз я наследих от него и съм доволен от благородната си служба!

— Ти си достоен за нас! — казал халифът, дръпнал го встрани, извикал втория стражник и го запитал:

— Как се казваш, как се казва баща ти и колко ти е платата?

— Казвам се Халид — отговорил той, — син съм на Маджид, а дядо ми е Салим бен Ганим! Всички сме служили на Харун ар-Рашид! Получавам двайсет динара, месо, брашно, захар, плодове, други неща в натура! От години с тази плата преживяваме и си я предаваме от баща на син!

Избутал го халифът към първия, викнал следващия и го разпитал като предните. Наближил редът на Басим и той си помислил: „Хубава работа! Та това е по-лошо и от предишното! Какво им е хрумнало да разпитват стражниците именно днес? Ама че проклетия! Абе, вчера напусна Багдад — защо пак се върна! Ей сега халифът ще те запита за името, за баща ти и колко ти е платата — какво ще му отговориш, а?“ И докато си правел тези сметки, Харун ар-Рашид се подхилквал и криел лицето си зад кърпа. Вдигнал глава и викнал към Басим, който, полумъртъв, бил забил поглед в земята. Викнал го повторно, потретил, дори и почетвъртил, а Басим все си стоял така, забил поглед в земята. Дошъл при него главният стражник, сръгал го в слабините и му креснал:

— Горко ти! Отговаряй на емира на правоверните!

— Какво има? — вдигнал Басим глава.

— Как се казваш? — запитал халифът.

— Аз ли, господарю?

— Да, ти!

Басим направил крачка напред, бледен, целият треперел и пак навел глава. Харун ар-Рашид едва не се катурнал от смях, огледал се и пак викнал на Басим:

— Как се казваш? Как се казва баща ти? Колко ти е платата? Как си я наследил?

— Ти на мене ли говориш, хаджи халиф? — запитал Басим.

— На тебе, на кого друг?

— Горко ти, разбойник сред стражниците! — креснал и Джаафар. — Говори, иначе те чака меч по шията!

Още повече се разтреперил Басим, затракали зъбите му и той си помислил: „Не беше ли по-добре да не се залавяш с тази работа? Всичко може да вземеш, само животът няма да ти се върне! Сега халифът ще нареди да ти отсекат главата!“

— Ти, стражник, син на стражник ли си? — запитал халифът.

— Да, хаджи халиф! — отговорил Басим. — Аз съм стражник, син на стражник и майка ми бе стражник!

Харун ар-Рашид се разсмял така, че се задавил, засмял се и Джаафар, а халифът продължил:

— Така… Значи си стражник, син на стражник, платата ти е двайсет динара, един ратл месо на ден и годишна натура!

— Така е… — съгласил се Басим. — Така е, прав си, о, емир на правоверните, Аллах винаги да те защитава!

— И платата си я наследил от баща си и дядо си, така ли? — продължил халифът. — Добре, имаш си тази плата! Сега аз ще отделя трима, ти ще си четвъртият! Иди и ми доведи от тъмницата четирима души, които са признали, че са убивали!

— Господарю, нека валията ги доведе! — намесил се Джаафар.

Валията се затичал и след малко се върнал с четирима души, вързани, с открити глави, които преди били разбойници по пътищата, грабели и избивали невинни божи раби. Харун ар-Рашид ги запитал:

— Вие сте убийци и престъпници, нали?

— Така е, о, емир на правоверните! — признали си те. — Ние сме презрени твари, шейтанът е взел власт над душите ни! Правили сме, каквото сме правили, и сега се каем в нозете ти!

— За вас друг лек освен меча няма! — рекъл Харун ар-Рашид и викнал към тримата стражници: — Всеки да хване по един, да върже ръцете му, да откъсне яката му, да завърже очите му, да извади меча си и да застане при главата му! Когато му дам знак — да я отсече! Сега ще видя кой е най-ловкият, и ще му увелича и храната за добитъка, и натурата! А който прояви неловкост — ще му отсека главата!

Втурнали се стражниците, всеки грабнал по един от разбойниците, сложил го на колене, завързал ръцете му, вързал очите му, извадил меча си, застанал до главата му и ревнал:

— Нареждай, о, емир на правоверните!

„Ама че глупава работа! Всеки път ми се случва нещо по-лошо от предишното! Май няма да отърва главата си!“, помислил си Басим.

А Харун ар-Рашид му викнал:

— Ти, бе! Нима не си стражник силен и ловък? Хващай четвъртия и прави като другарите си!

Басим не можел да не се подчини. Хванал четвъртия разбойник, вързал ръцете му отзад, откъснал яката му, завързал очите му, застанал при главата му и си помислил: „И какво ще правя сега? Измъкна ли меча си — всички ще видят, че е тояга! И чудо да стане — халифът пак ще отсече главата ми!“ Снел меча тояга от кръста си, хванал го за дръжката, но без да го вади от канията, метнал го на рамо. Халифът се подсмивал, после викнал:

— Щом си умел и сръчен — защо не си извадил меча си?

— Владетелю, не е хубаво да се вади меч пред емира на правоверните! — отговорил Басим.

Оставил го халифът и се обърнал към първия стражник:

— Отсечи главата на разбойника! — вдигнал стражникът меча си, ударил разбойника и главата му се отделила от тялото. — Добре! — похвалил го халифът, увеличил платата му и казал на втория: — Ти, Осман, отсечи главата на твоя разбойник!

— Слушам и се подчинявам! — отговорил стражникът, вдигнал ръка така, че се мярнало черното под мишницата му, ударил разбойника и отделил главата от тялото му.

— Добре! — казал Харун ар-Рашид, увеличил платата му и се обърнал към третия: — Отсечи главата на твоя разбойник!

— С желание и уважение! — отговорил той и направил като предишните, а Харун ар-Рашид увеличил платата му и викнал на Басим:

— Стражнико, отсечи главата на твоя разбойник!

Басим не отговорил, той просто не бил на този свят и си правел сметките: „Как да се отърва от тази беда?“ Пристъпил към него Масрур, смушкал го в ребрата и му викнал:

— Прави каквото ти се казва, че ей сега ще ти отсека главата като на тези твари!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Басим вдигнал глава и прошепнал:

— Да, да… О, емир на правоверните!

— Отсечи главата на разбойника! — повторил халифът.

— Ей сегичка! — възкликнал Басим.

Обърнал се на токове, застанал при главата на разбойника и му рекъл:

— Халифът нареди да ти отсека главата! Ако ще казваш свещените думи — кажи ги! Това е денят, който Аллах ти е предопределил.

— „Няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник!“ — казал разбойникът три пъти свещените думи.

Басим запретнал ръкави, опулил очи и му креснал:

— Каза ли ги?

— Да, казах ги, господине! — отговорил разбойникът. — Това е денят, предопределен за мене от Аллах!

— Ако си жаден — ще те напоя! — заговорил Басим. — Ако си гладен — ще те нахраня! Пък ако са те набедили — викни: „Набеден съм!“

Харун ар-Рашид едва не се пукнал от смях. Но разбойникът викнал с висок глас:

— Набеден съм! Набеден съм!

— Лъжеш! — викнал му Басим. — Но аз имам една хитрост, с която ще те разкрия, но ще я покажа само пред халифа!

Човекът паднал ничком пред халифа, а Басим целунал земята пред него и рекъл:

— Може ли да ти кажа две думи, о, емир на правоверните?

— Ако щеш — сто кажи! — отговорил халифът.

— Имам нещо, наследено от дядо ми! — рекъл Басим. — Дядо ми го е наследил от дядо си, баща ми — от баща си, майка ми — от баща ми и аз го наследих от майка си! Това е този меч! — той показал меча си на халифа и продължил: — Господарю, в този меч се крие велика тайна, той е омагьосан! Ако човек е набеден и наклеветен, когато го извадя от канията, той се превръща в дърво! Ако пък човекът е разбойник, от него изскача огнена мълния, която пробожда шията му като остро перо!

— Сечи му главата, нека видим! — наредил халифът.

Измъкнал Басим меча си от канията и от там излязла тояга.

— Хаджи халиф, този човек е невинен, пусни го! — рекъл Басим.

Пуснали разбойника, а халифът се обърнал към главния стражник:

— Запишете този човек във вашата смяна, нека платата му бъде равна на вашата!

Халифът възнаградил Басим с дрехи и скъпоценности, дал му и сто златни динара. Джаафар му дал още толкова, същото сторил и Масрур. А след време Басим ковачът станал главен стражник, халифът дори делял трапезата си с него. И така живял, докато и при него не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва…

Приказка за женитбата на цар Бадр Басим — сина на цар Шахраман, за дъщерята на цар Самандал

Разказват също, царю честити, че едно време, в много древни времена, в земята на персите живял цар на име Шахраман. Имал си той сто наложници, но през целия му живот ни една от тях не добила нито мъжко, нито женско чедо. Затъжил се царят, че си нямал чедо, което да наследи царството му. И както си седял така един ден тъжен, влязъл един от мамелюците му и казал:

— Господарю! Пред портата някакъв търговец води неволница — по-хубава не съм виждал!

Довели търговеца с неволницата. Той я загледал — била като вретено източена, в копринен изар с шевици от злато. Търговецът открил лицето й и стаята просветляла от нейната хубост, отпуснали се седем сплитки като конски опашки, които стигали до глезените й. Тя имала очи тъмно-жежки, гръд тежка, тънка снага, която може болен да успокои и жаден да напои, както е рекъл поетът:

Огледах я — тя беше сред всички най-отбрана!

Спокойствие, достойнство и хубост съвършена!

И нищо й не липсва! Излишно — нищо!… Само

че дрехата е тясна за тази гръд отляна

от мрамор… Прав стан кротко се люшка и полита,

тя нито е висока, нито пък много ниска,

под глезена прескачат вълните на косите,

и в тъмнината грее денят в лицето чисто!

Удивил се царят на такава хубост и запитал:

— Колко струва тази неволница?

— Господарю! — отговорил търговецът. — Аз я купих за две хиляди динара от търговеца, който я притежаваше преди мене! От три години я водя, докато стигна до тебе, и това ми струва още три хиляди! Но нека ти бъде дар!

Царят наредил да му броят десет хиляди динара.

Царството на този цар се намирало на брега на морето, а градът се наричал Белият град. Въвели неволницата в стая с прозорци към морето…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шахраман влязъл при неволницата, но тя даже не го поздравила. „Май е живяла сред невъзпитани хора!“, помислил си той, огледал я отново и се убедил, че е от хубава по-хубава. Седнал, притиснал я към гърдите си, прилепил я между бедрата си, изпил влагата на устните й — била по-сладка от мед. Наредил да сложат трапеза от най-отбрани гозби. Хапнал той, започнал да храни и нея, но през цялото време тя не промълвяла нито дума. Той й говорел, питал я как се казва, но тя на въпросите му не отговаряла, а седяла забила поглед в земята. „Нищо, че не говори — нали само Аллах е съвършен!“, помислил си царят и запитал евнуха:

— Тя въобще приказва ли?

— Откакто е дошла, не е проронила нито дума, гласа й не сме чули! — отговорил той.

Довел царят няколко неволници да се повеселят с нея. Пели те така, че и глухият би се развълнувал, но неволницата гледала мълчаливо и не се засмивала. Царят ги пуснал да си вървят, отпуснал се в ложето й, със собствени ръце я разсъблякъл, зацелувал я, обгалил я и отнел моминството й. Много се зарадвал, че била девица, и си помислил: „Как може една неволница да е толкова хубава, пък търговците да са я оставили девица!“

Привързал се царят към нея, други жени не поглеждал. Цяла година минала като един ден, любовта му към нея все повече растяла. Един той й рекъл:

— Обичта ми към тебе е безмерна! Превърнах те в единствен мой късмет! Душата ми не може да се откъсне от теб! Аз моля всевишния Аллах да смили сърцето ти към мен и да ми заговориш! Ако си няма, дай ми знак, за да се простя с надеждата, че някога ще ми продумаш! Моля Аллах да ми прати мъжко чедо от тебе, което да наследи царството ми, защото съм сам-самичък и няма кой да продължи рода ми! Пък съм и вече на възраст! Заклевам те в името на Аллах, проговори!

Навела неволницата поглед към земята и се замислила. После вдигнала глава, усмихнала му се и на него му се сторило, че мълния е блеснала в стаята.

— Великодушни царю, силен мой лъв! — заговорила тя. — Аз нося дете от тебе и наближава времето да го родя! Но не знам дали чедото ще бъде мъжко или женско! И ако не бях го понесла, нямаше да ти проговоря!

С голямо вълнение царят целунал ръцете и главата й и рекъл:

— Аллах ме дарява с нещо, което винаги съм желал! Първото са твоите думи, а второто — че носиш дете от мене! — и наредил на везира си да раздаде на бедни, нещастни и вдовици сто хиляди динара от благодарност към Аллах…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят се върнал при неволницата и заговорил:

— Царице на моята доброта! Защо цяла година, денем и нощем, будна и спяща ти мълча, а ми проговори едва днес?

— Царю честити! — рекла неволницата. — Аз съм нещастна, чужда съм в тези земи, отделена съм от майка, брат и близки!

Царят усетил мъка в гласа й и рекъл:

— Думата нещастна не е на мястото си! Всичко, което имам, е на твоите услуги! Кажи ми в кои краища са твоите близки, и аз ще наредя да ги доведат!

— Царю честити! — заговорила тя. — Аз се казвам Джуланнар Бахрия! Баща ми бе един от царете в морето. Той умря, тръгна срещу нас някакъв друг цар, който ни го отне. Имам брат на име Салих. Майка ми също е от морските жени. Веднъж заспорихме за нещо с брат ми и аз се заклех, че ако той е прав, аз ще се омъжа за човек от сушата. Той спечели и аз от инат излязох от морето. Мина някакъв мъж и ме отведе у дома си. Настойчиво ме съблазняваше, но аз го ударих така силно, че едва остана жив. Той ме продаде на човека, от който ме купи ти — случи се добродушен и достоен търговец. Ако не те бе обикнало сърцето ми и ако ме бе оставил равна сред останалите ти наложници, бих се хвърлила в морето, за да се върна при близките си! А ме беше срам да се появя бременна при тях — щяха да ме сметнат за пропаднала жена, нямаше да ми повярват, че ме е купил цар! — и когато царят я целунал по очите, тя добавила: — Наближава времето да родя и непременно трябва да ги извикам!

— А те как вървят по морето, без да се давят? — запитал той.

— Ние вървим по морето, както вие вървите по сушата със силата на заклинанията, записани върху пръстена на Сулейман! Но знай, царю, когато тук дойдат роднините ми, аз ще им кажа, че си ме купил с твои пари, че си бил добър към мене! За да ми повярват, те трябва да видят с очите си кой си, да разберат, че си цар, син на цар!

— Аз ще приема всичко, което правиш!

Тя измъкнала от ръкава си парче коморско алое, отчупила малко, запалила огън в мангала и хвърлила парченцата в него. Вдигнал се голям пушек.

— Владетелю, скрий се в килера! — наредила тя. — Ще ти покажа брат ми, майка ми и близките ми, но така, че те да не те видят! Искам да видят този дворец и да ахнат!

Царят влязъл в килера, а Джуланнар кадяла и произнасяла заклинанията, докато морето побеляло и се развълнувало.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че от морето най-напред излязъл момък с прекрасно лице и чаровен лик, а след него — побеляла старица с пет неволници. Те вървели по повърхността на водата към Джуланнар, влезли при нея, прегърнали я и рекли:

— Джуланнар, как можа да ни оставиш четири години, без да знаем къде си! Голяма е мъката ни по тебе!

Тя започнала да целува ръката ту на брат си, ту на майка си, ту на братовчедките си. Те я заразпитвали как е, а тя им разказала какво й се било случило:

— Хвала на Аллаха, който ни срещна! Но аз искам, сестро, да тръгнеш с нас! — рекъл брат й.

Царят изгубил ума и дума от страх да не би неволницата да послуша брат си и той да не успее да й попречи.

— За бога, братко! Човекът, който ме купи, е велик цар, умен и благонравен мъж, няма равен по великодушие на него, има огромно имане! Откакто съм дошла при него, не съм чула от него лоша дума! Ако се разделим — и той, и аз ще погинем от мъка! Виждате, че нося дете от него! Хвала на Аллаха, който ме е създал дъщеря на морския цар, а мъжът ми е най-могъщият цар на сушата! Моля Аллах да ме дари с мъжко чедо, което да го наследи!

Насълзили се очите на гостите и те рекли:

— Джуланнар! Ти знаеш, че си ни най-скъпото същество! Ако не се чувстваш доволна, върни се в страната си! Ако пък си доволна — такова ще е и нашето желание! Само ти да си добре!

— За бога, аз живея в пълно спокойствие, благоденствие, слава и щастие! — рекла Джуланнар.

Зарадвал се царят, мислено й благодарил. Разбрал, че тя го обича така, както и той нея. Поднесли гозби, тя се нахранила с близките си и те й рекли:

— Джуланнар, все още не познаваме твоя господар! Влязохме в дома му, без да поискаме разрешението му! Ядохме от хляба му, без да сме го видели, пък и той не ни е виждал! Той не седна с нас на трапезата, за да разделим с него хляб и сол!

Всички спрели да ядат. Били гневни, огън пламъци заизскачали от устата им. Царят загубил ума и дума от страх. Обаче тя ги успокоила, отишла в килера и му рекла:

— Господарю, ти видя и чу моята признателност към теб! Чу, че искат да ме вземат със себе си, нали?

— Чух и видях! — отговорил царят. — За бога, разбрах колко много съм те обичал, едва в този благословен час и не се съмнявам в любовта ти към мен!

— Господарю! Сега искам и те моля да дойдеш, да поздравиш роднините ми, те да те видят и ти да ги видиш, да се възцарят между вас искреност и обич! Знай, царю честити, че всички те искат да те погледат и да станете приятели!

— Такова е и моето желание! — казал царят.

Отишъл той при гостите, поздравил ги най-любезно, седнал при тях, хапнали на една трапеза.

Роднините на неволницата останали при него трийсет дни, а после пожелали да се върнат в своята страна. Сбогували се и си тръгнали.

Но ето че предопределеният за Джуланнар срок изтекъл и дошло време тя да ражда. Родила момче — месец в пълнолуние! Огромна радост обзела царя. На седмия ден дошла майката на царица Джуланнар заедно с брат й и с братовчедките й — тя вече успяла да предаде вестта, че е родила мъжко чедо. Посрещнал ги царят, радостен, че пак са му на гости…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахраман възкликнал:

— Дадох дума, че детето ми ще остане безименно, докато дойдете и го наречете с име, което на вас ви харесва!

Нарекли детето Бадр Басим. Предали го на вуйчо му Салих. Той го взел на ръце, излязъл с него от двореца и навлязъл навътре в соленото море, докато се скрил от очите им. Царят започнал да охка, но Джуланнар го успокоила:

— Не бой се, царю честити! Аз обичам детето си не по-малко от тебе! Но докато то е с брат ми, не се боя! Той не би направил това, ако дори за миг предполагаше, че с него може да се случи беда!

Не минало много време, морето се развълнувало и от него излязъл вуйчото с царския син, който бил жив и здрав. Детето стояло мълчаливо в ръцете му. Погледнал вуйчото към царя и рекъл:

— Сигурно се изплаши за чедото си!

— Да, изплаших се! — отговорил царят.

— Царю на сушата — рекъл вуйчото, — ние го обмазахме с едно мазило, което само ние си знаем, прочетохме му заклинанията, записани върху пръстена на Сулейман! Ако при нас се появи новородено, правим с него същото! Не бой се — то няма да се удави в което и море да влезе оттук нататък! Както вие живеете на сушата, така ние живеем във водата!

Измъкнал той от джоба си кесия и от нея се изсипали скъпоценни камъни, бисери и якути.

— Царю честити! — заговорил Салих. — Тези скъпоценности са дар за тебе! Сега сме едно цяло семейство! Тези скъпоценности при нас са повече от камъните по сушата!

Те останали да гостуват четирийсет дни. После Салих целунал земята пред цар Шахраман и казал:

— Ти бе много любезен към нас, царю! Молим да ни разрешиш да си тръгнем! Ние винаги ще сме на услугите ти! Тази раздяла не ни е по сърце, но какво да правим, когато сме израсли в морето и сушата не ни е по душа?

Те потеглили към морето и се изгубили от поглед.

Детето растяло бързо, с годините ставало все по-хубаво, накрая станало петнайсетгодишен млад мъж. Усвоил писане, четене, история, красноречие и стрелба с лък, научил се да мята копие, да язди кон и да прави всичко, което един царски син трябва да знае.

Шахраман много обичал своя син. Събрал един ден той държавните сановници и взел от тях силна клетва, че след смъртта му ще сложат Бадр Басим да царува на престола. На другия ден го сложил да седне на царския трон. Бадр Басим започнал да раздава правосъдие, затварял престъпниците и награждавал справедливите. Започнал всеки ден да излиза на мегдана и да раздава правосъдие, без да дели емир и бедняк. С една дума, държал се като истински цар.

Но се случило така, че цар Шахраман се разболял и разбрал, че скоро ще отпътува към вечния свят. Извикал сина си и му поверил народа си, поверил му майка му, а всички държавни големци и цялата си свита заклел отново да се подчиняват на сина му. След няколко дни се преселил в лоното на Аллаха. Погребали го и цял месец останали в траур. Дошли морските роднини, споделили тъгата по починалия цар и рекли:

— Джуланнар, царят почина, но остави след себе си този прекрасен момък! Който е оставил такова наследство, той не е умрял. Така е пожелал Невидимият, който всичко вижда…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бадр Басим седнал на царския трон и започнал да раздава правосъдие, да защитава слабия от силния, да взема от богатия онова, което трябва да дава на бедния. Много го обикнали поданиците му. Понякога го посещавали роднините му от морето.

Случило се една нощ в двореца да дойде вуйчо му Салих. Той влязъл при сестра си, тя му сложила нещо да хапне, после между двамата се завъртяла приказка, споменали за цар Бадр Басим. По това време той си дремел, но като ги чул да споменават името му, се разсънил, но се престорил, че спи, и се заслушал в разговора им.

— Синът ти е вече на седемнайсет години! — рекъл Салих. — А още не е женен! Ще ми се да го оженя за някоя от морските царкини, ама да му е равна по хубост и добродетели!

— Ти ми изброй някои, аз ги познавам! — рекла Джуланнар.

Салих започнал да изброява царкините, но тя все повтаряла:

— Не искам тази! Ще го оженя само за достойна по външност, потекло и по душа девойка!

— Изброих ти повече от сто девици, а ти не хареса нито една! — рекъл Салих. — Но я провери дали синът ти спи? Стори ми се, че шавна…

Докоснала царицата лицето на Бадр Басим и решила, че спи.

— Спи! А защо се притесняваш дали спи?

— Досега не споменах една от дъщерите на морските царе, която е родена точно за сина ти! — отговорил той. — Боях се, че ако я спомена и синът ти е буден, сърцето му ще бъде покосено от обич към нея, защото никога няма да може да стигне до нея! Ще бъде тежко и за него, и за всички. Поетът е рекъл:

Любовта в началото е капка нищожна,

но изпълни ли окото — става тя море огромно!

— Коя е тази мома? — запитала Джуланнар. — Ако наистина е подходяща, ще я поискам от баща й, пък нека похарча за това всичко, което притежавам! Разкажи ми за нея — синът ми спи!

— Боя се да не е буден все пак! Казал е поетът:

Аз влюбих се, когато незнаен я описа,

преди окото ми — ухото в обич се стъписа!

— Казвай, казвай! Не се бой, братко!

— За твоя син най-подходяща е Джаухара, дъщерята на цар Самандал! Тя е равна на него по хубост и дарования, по съвършенство и очарование! Нито в морето, нито на сушата има друга нежна и красива като нея! Тя е като слънце лъчезарна, с бузи — ален мак в поляна, с чело мраморно, блестящо, с коса гъста и искряща, с поглед — като въглен черен, с кръшен стан наперен, с гръд изпъчена и снага източена, по лицето хубостта ликува, болка всяка погледът лекува, тя слънцето, луната затъмнява, който я погледне — ослепява!

— Вярвам ти, братко! Виждала съм я много пъти като малка, но скоро не съм я виждала! За бога, само тя подхожда на сина ми!

Чул Бадр Басим разговора им, представил си момата по описанието на Салих и макар че се преструвал на заспал, я обикнал чрез слуха си. Пламнал силен огън в душата му и той сякаш потънал в море бездънно и безбрежно…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Салих рекъл на сестра си:

— Сред морските царе няма по-глупав от баща й, но няма и по-властолюбив! Не говори на сина си за тази неволница! Ние ще направим това. Ако той благоволи да ни отговори положително — ще благославяме Аллах, пък ако ни върне — ще потърсим друга мома!

Джуланнар се съгласила с доводите на брат си. А в душата на Бадр Басим пламтял огън. Спотаил се той, но от любов към Джаухара сякаш седял върху жарава.

Когато се съмнало, цар Бадр Басим помолил вуйчо си да поостане, да погостува. Салих се съгласил и племенникът му предложил:

— Хайде да излезем из градината!

Седнал царят под едно сенчесто дърво, в главата му се появило описанието на Салих за онази неволница, той заплакал с обилни сълзи и изпял следния куплет:

Ако ми кажат: „Огънят гори,

сърцето ти, жесток, изпепелява!“

Ще кажа: „Да ме изгори дори,

с вода не искам да го изгасявам!“

Вуйчо му Салих плеснал с ръце и възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у Аллах!“ Синко, ти да не си подслушал разговора ни с майка ти?

— Да, вуйчо! — отговорил Бадр Басим. — И се влюбих в царкиня Джаухара! Сърцето ми копнее за нея!

— Царю — рекъл Салих, — помоли майка си да те пусне с мене, за да поискаме Джаухара! Боя се, че ако те взема без позволението й, тя ще ми се разсърди. И с право, защото така ще стана причина градът ти да остане без цар! Може тронът да изпадне от ръцете ти!

— Ако се върна при мама, вуйчо, няма да мога да тръгна! — рекъл Бадр Басим. — Ще тръгна с тебе още сега, без да й се обаждам, пък после ще се върна!

Когато го видял в това състояние, Салих се съгласил. Двамата се потопили в морето, стигнали до двореца на Салих. Там царят видял баба си. Тя го прегърнала, целунала го по очите и възкликнала:

— Добре си дошъл, чедо мое!

Салих разказал на майка си как Бадр Басим се влюбил в дъщерята на цар Самандал, и рекъл:

— Той дойде да я поиска от баща й и да се ожени за нея!

Много се разгневила майката на Салих и рекла:

— Сбъркал си, като си разказал за царкиня Джаухара пред племенника си! Самандал е глупав, но силен, не дава и дума да се продума дъщеря му да се омъжи! Всички морски царе я искаха от него, но той не хареса нито един. Боя се, че ще откаже и на нас! Ние си имаме гордост, а той няма да пропусне да ни скърши хатъра!

— А какво да правим, майко? — рекъл Салих. — Бадр Басим обикна тази девойка и пожела непременно да я поиска от баща й, пък дори да загуби царството си! Той твърди, че ако не се ожени за нея, ще умре от любов! Баща му бе цар на всички перси, сега той стана техен цар! Джаухара му най подхожда! Ако онзи започне да ми твърди, че бил цар — този също е цар, син на цар! Ако рече, че тя е хубава — той е още по-хубав! Ако каже, че царството му е широко — този има по-широко царство от неговото!

— Прави каквото щеш! — рекла майка му. — Но когато го заговориш, трябва да приказваш любезно с него! Ти познаваш и глупостта му, и силата му!

Салих взел две торби, пълни със скъпоценни камъни, натоварил ги на двама слуги и потеглил с тях и с племенника си към двореца на цар Самандал. Целунал земята пред него, поздравил го най-учтиво. Самандал приел поздрава му и заговорил:

— Добре си ми дошъл! От какво имаш нужда?

Изправил се отново Салих, пак целунал земята и рекъл:

— Царю честити, имам молба към Аллаха и към разумния цар пред себе си. Ти си като безстрашен лъв! Дълго трябва да говоря, докато изброя достойнствата ти, защото вестта за теб се носи сред народи, където си известен с великолепие, щедрост, милост, дружелюбие и признателност! — Салих отворил двете торби, разсипал пред Самандал различни скъпоценности и добавил: — Царю честити, дано приемеш дара ми и внесеш покой в душата ми, че си го приел…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Самандал запитал:

— Защо ми даваш този дар? Кажи ми какво ти е нужно! Ако мога да го изпълня, ще го изпълня начаса! Ако пък не мога — значи Аллах ми е дал само толкова сила, колкото мога да нося!

Целунал Салих за трети път земята пред него и рекъл:

— Царю честити, в ръката ти е онова, което търся! Да не съм луд, че да искам от цар нещо, което той не може да изпълни! Някакъв мъдрец е рекъл: „Ако искаш да изслушат молбата ти, искай само възможни неща!“

— Моли каквото искаш! — рекъл цар Самандал.

— Царю честити! — отговорил Салих. — Дойдох да търся и пожелая един самотен бисер, една скрита скъпоценност — царкинята Джаухара, която е дъщеря на най-славния владетел! Не обръщай лицето си от онзи, който чака благоволението ти!

Царят се разсмял така, че се разтресъл и паднал по гръб.

— Абе, Салих! — възкликнал той. — Мислех те за умен мъж! Искай нещо благоразумно, не говори слова безумни! Какво те е прихванало да се подлагаш на опасност, като искаш дъщери на царе? Нима е по силата ти да се качиш на такова високо стъпало?

— Аллах да направи царя справедлив! — рекъл Салих. — Аз не я искам за себе си! Ако я исках за себе си, пак бих бил достоен за нея, че и за нещо повече — знаеш, че баща ми бе един от морските царе, макар че сега ти си царят на всички морета! Но аз я искам за цар Бадр Басим, владетеля на земята на персите. Неговият баща бе цар Шахраман и ти познаваш силата му! Казваш, че си велик цар, но цар Бадр Басим е по-велик! Казваш, че дъщеря ти е хубавица, но цар Бадр Басим е по-хубав от нея, от по-висок и по-знатен род! Знаеш, че царкиня Джаухара все един ден трябва да се омъжи! И ако си решил да я омъжваш, синът на сестра ми най-много от всички женихи заслужава ръката на дъщеря ти!

Царят много се разгневил, едва не полудял и викнал:

— Как смееш да ми държиш такъв език, как смееш да споменаваш името на дъщеря ми и да ми твърдиш, че синът на сестра ти Джуланнар е достоен за нея? Че кой си ти? Коя е сестра ти? Кой е и синът й, че да ми говориш подобни приказки? В сравнение с дъщеря ми вие сте кучета! — после викнал на стражите си: — Стражи, отсечете главата на този проклетник!

Посегнали стражите към мечовете си, но Салих се затичал към портите, изскочил навън и видял пред нея цялата мъжка половина на племето си, повече от хиляда воини, целите в стоманени ризници, с копия и бляскави мечове в ръцете — майка му ги била изпратила да го подкрепят. Разказал им той набързо за станалото. Те слезли от конете, оголили мечовете, влезли при Самандал. А той още седял на трона, не ги поглеждал, много бил гневен на Салих. Стражите му не били готови за такава схватка. Те се разбягали, а Салих хванал цар Самандал и го завързал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато разбрала, че баща й е пленен, царкиня Джаухара избягала на някакъв остров. Качила се на високо дърво и се скрила в клоните му.

А когато двете дружини се сбили, някои от стражите на цар Самандал успели да избягат. Видял ги Бадр Басим, запитал ги защо бягат, и те му съобщили за станалото. Той се изплашил за живота си и си рекъл: „Тази размирица стана заради мене! Сега всички мен ще търсят!“ Решил да избяга. Сляпата съдба го отвела на същия остров, при същото дърво. Отпуснал се момъкът на сянка да си почине. Легнал по гръб, погледнал нагоре и погледът му се срещнал с погледа на Джаухара. „Ако предчувствието ми не ме лъже, това ще да е дъщерята на цар Самандал!“, рекъл си той. „Ако не е тя — тази е по-хубава от нея! Ако е тя — ще я поискам от нея самата! Нали затова съм дошъл!“ Изправил се и викнал:

— Коя си ти, възжелана? Кой те е довел тук?

Огледала Джаухара Бадр Басим, видяла, че е като месец, изплувал иззад черен облак, със стройна снага и приятна усмивка, и рекла:

— Хубавецо! Аз съм Джаухара, дъщерята на цар Самандал! Избягах тук, защото Салих и дружината му избиха хората на баща ми, а него самия плениха!

„Щом са пленили баща й, значи вече съм достигнал каквото търсех!“, помислил си Бадр Басим и рекъл:

— Слез, господарке! От страст по теб съм изгорен, от погледа ти съм пленен! Тази размирица е заради теб и мен! Аз съм Бадр Басим, царят на персите! Оставил съм царството си заради тебе! Слез при мен, ще отидем в бащиния ти дворец, ще помолим вуйчо ми Салих да пусне пленника си, а ние ще се оженим според закона!

А царкинята си помислила: „Значи заради този нищожен разбойник стана цялата работа! Ако не измисля някаква хитрост, той ще постигне каквото му се ще, защото влюбеният не се отказва от целта си, каквото и да го правиш!“

— Господарю, светлина на очите ми, ама ти ли си цар Бадр Басим, синът на царица Джуланнар? — заговорила тя.

— Аз, господарке! — отговорил той.

— Аллах свали баща ми и му отне царството! — продължила тя. — Нека никога не се връща от плен, щом ми търси по-голям хубавец от тебе! За бога, та той е изгубил ум и разум!… Ако обичта ти се побира в шепа, моята е по-голяма и от обятие!

Слязла тя от дървото, прегърнала го и го зацелувала. Бадр Басим още повече я обикнал, въобразил си, че и тя се е влюбила в него, запрегръщал я, зацелувал я. Притиснала го тя към гърдите си, произнесла някакви неразбираеми думи, изплюла се в лицето му и рекла:

— Излез от човешкия си образ и се превърни в красива бяла птица с червена човка и червени крака!

И не била свършила още думите си, когато цар Бадр Басим се превърнал в птица, най-красивата сред най-красивите птици, потръпнал и застанал на двата си крака, като гледал учудено Джаухара. Точно тогава случайно се появила Марсина, неволницата на царкинята. Джаухара я викнала и й рекла:

— За бога, ако не се боях за живота на баща си, щях да го убия! Тази размирица е родена в неговата глава! Отведи го на Жадния остров и го остави там да умре от жажда!

Взела неволницата птицата, отнесла я на Жадния остров, понечила да си тръгне, но после си рекла: „Който носи такава хубост и прелест, не заслужава смърт от жажда!“ Взела го от Жадния остров и го отнесла на остров с много дървета, плодове и потоци, оставила го там и се върнала при господарката си.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Салих пленил цар Самандал и го отвел със себе си, потърсил Джаухара, но не я намерил. Върнал се при майка си и запитал:

— Мамо, къде е цар Бадр Басим?

— Нищо не знам за него, синко! — отговорила тя. — Щом научи, че си се сбил с цар Самандал, той избяга!

Натъжил се Салих за племенника си и рекъл:

— За бога, мамо, трябваше да сме по-грижовни към него! Ще станем за срам пред майка му, защото го взех без нейно разрешение!

Изпратил той навсякъде стражи и съгледвачи да го търсят, но никой нищо не намерил.

А през това време майката на Бадр Басим — Джуланнар, разбрала, че синът й и брат й са заминали тайно. Затъжила се за чедото си, разгневила се на брат си, че го е взел в морето, без да й иска разрешение. Поседяла, поседяла, пък влязла и тя в морето. Отишла при майка си и от нея научила какво се е случило.

— Майко! — рекла тя. — Боя се за съдбата на царството ни! Не съм казвала нищо на поданиците… Ако синът ми се забави още, ще изтървем работите от ръцете си! По-правилно ще е да се върна на сушата и да водя царството, докато Бадр Басим се прибере и Аллах оправи съдбата му!

Бабата пак проводила хора да търсят изчезналия царски син, а Джуланнар се върнала в царството си.

А Бадр Басим бил още на онзи остров. Ядял от плодовете, пиел от потоците. Доста дни и нощи стоял там в образа на птица. Един ден към острова минал ловец птицелов, който бил тръгнал да улови нещо за прехрана. Видял той царя в образа на птица с бели пера, с червени крака и червена човка, харесал го и си помислил: „Каква прекрасна птица! Не съм виждал равна на нея по красота, нито пък от такъв вид!“ Хвърлил той мрежата, уловил птицата и отишъл с нея в града, като си мислел: „Ще я продам и ще взема добри пари!“ Отишъл в царските палати. Когато видял птицата, царят я харесал и пратил слугата си да я купи от птицелова за десет динара. Той ги взел и си отишъл. Слугата отнесъл птицата в двореца, сложил я в красива клетка, закачил я и сложил пред нея някаква птича храна. Но царят забелязал, че пернатата твар не хапва нищо. „За бога, помислил си той, какво ли яде тази птица?“ Седнал сам да се нахрани и я сложил до себе си, а тя започнала да яде от царската трапеза. Зачудил се царят и се обърнал към слугите и мамелюците:

— Никога не съм виждал птица да яде такива неща!

— И ние не сме виждали! — рекли те.

Царят се разпоредил да дойде жена му, за да разгледа птицата. Тя я погледнала, разбрала начаса каква е, защото била най-голямата магьосница на времето си, покрила лицето си и се затичала назад. Скочил царят след нея и викнал:

— Защо покри лицето си? От кого се срамиш?

— Царю, тази птица не е птица, а е мъж като тебе! — отговорила тя.

— Как така не е птица? — възкликнал царят.

— Тази птица е цар Бадр Басим, синът на цар Шахраман, владетел на земите на персите, а майка му е Джуланнар Бахрия!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят възкликнал:

— А как цар Бадр Басим е придобил този образ?

— Омагьосала го е царкиня Джаухара, дъщерята на цар Самандал… — отговорила тя и му разказала цялата история.

— За бога! — замолил се царят. — Освободи този момък от магията, не го оставяй да се мъчи!

Царицата станала, закрила лицето си, взела в ръка тас с вода, произнесла някакви неразбираеми думи над нея и рекла:

— В името на тези велики заклинания и благородни прокоби, в името на всевишния Аллах излез от образа, в който си, и си върни лика, с който те е създал Аллах!

И още не била свършила думите си, когато Бадр Басим трепнал, върнал се в човешкия си лик и възкликнал:

— „Няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник! Всемилостив е Всевишният, създател на всичко живо, който дава препитание и определя дължината на живота!“

Целунал той ръцете на царя и му пожелал дълъг живот, а царят го целунал по главата и рекъл:

— Бадр Басим, разкажи ми какво ти е нужно!

— Царю честити, моля те за щедрост! — отговорил Бадр Басим. — Приготви ми кораб, дай ми няколко от слугите си и всичко за из път! От дълго време ме няма у дома и се боя да не загубя царството си!

Когато царят видял колко е хубав и красноречив, му приготвил кораб, натоварили на него всичко, което му било нужно за из пътя, дал му и дружина от своите слуги, простил се с него и го качил на кораба. Потеглили. Духал попътен вятър. Десет дни пътували, но на единайсетия морето се развълнувало, вълните се разбунтували, корабът политал ту нагоре, ту надолу, доближил се до скала посред морето. Блъснали се, корабът се разтрошил и всички се издавили. Бадр Басим се спасил, защото се бил уловил за някаква дъска. Носила го тя из морето с теченията и ветровете и го извела на някакъв бряг. Видял град, снежнобял като гълъб, с високи стени, красиви сгради, здрави бойници, а морето се плискало в основите на крепостта.

Много се зарадвал Бадр Басим. Бил полумъртъв от глад и жажда. Понечил да се качи на брега. Изведнъж около него се събрали мулета, магарета и коне, колкото са песъчинките по морския бряг, започнали да го ритат, за да му попречат да излезе. Той заплувал и излязъл на сушата от обратната страна на града, но не видял никого и си рекъл: „Чий ли е този град? Сякаш в него няма жив човек! И откъде се пръкнаха тези проклети мулета, магарета и коне?“ Тръгнал без посока. Зърнал някакъв възрастен мъж и го поздравил. Шейхът му отговорил на поздрава и го запитал:

— Откъде си дошъл, момко? Какво те е довело в този град? — разказал му цар Бадр Басим историята си и шейхът рекъл: — Синко, ти никого ли не видя по пътя насам?

— Дядо, аз се чудя що за град е това! — рекъл Бадр Басим. — Че в него жив човек няма!

— Влизай в колибата ми, за да не загинеш, синко! — влязъл Бадр Басим в колибата му, която била нещо като дюкян. Старецът му донесъл това-онова за хапване и рекъл: — Стой вътре! Хвала на онзи, който те е отървал!

— Какви са тези думи, дядо? — запитал царят. — Що за град е това? Какви са жителите му?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старецът отговорил на Бадр Басим:

— Синко, този град принадлежи на магьосници! Царица му е една магьосница, истински шейтан в рокля! Тя е подла и хитра! Онези животни, които си видял, са като тебе и мене — потомци Адамови! Всеки, който влезе в този град и е млад като тебе, магьосницата го вижда, взема го, живее с него четирийсет дни, а на четирийсет и първия го омагьосва и той се превръща в муле, кон или магаре! Те са знаели, че тя ще те види и ще те омагьоса като тях, затова са те избутвали назад, искали са да ти кажат: „Не излизай!“ Мъчили са се да те предпазят, да не би тя да стори и на теб онова, което е сторила на тях! Тя е взела този град от жителите му с магия! Казва се царица Лаб, а на арабски това означава Поправящата слънцето! Но ти излез, синко, седни на скамейката пред дюкяна! Разгледай ей онези хора — те не са омагьосани! Жителите на града ме обичат и ме пазят, не ми скършват хатъра!

Бадр Басим седнал пред вратата на дюкяна и се заоглеждал. Край него започнали да минават хора и те нямали брой и чет. Те също го видели и запитали шейха:

— Шейх, това твой пленник ли е, или ти е ловна плячка?

— Това е мой братов син! — казал той. — Чух, че баща му е умрял, и пратих да го извикат!

— Този момък е хубав и гиздав! — рекли хората. — Но да не би царица Лаб да стори някоя подлост и да ти го отнеме!

— Царицата в моите работи не се бърка! — рекъл шейхът. — Като узнае, че ми е братов си, нищо няма да му стори!

Така останал Бадр Басим при него цял месец. Шейхът много го обикнал. Но един ден, както си стоял пред дюкяна, изскочили хиляда слуги с извадени мечове, на кръстовете им — колани с вградени скъпоценни камъни. Всеки яздел коне арабски, а мечовете им били индийски. Спрели те пред дюкяна, само поздравили и си отишли. След тях се появили хиляди неволници в най-красиви дрехи от атлаз, обшити със златни шевици и обсипани със скъпоценни камъни. Всички носели копия, а сред тях яздела арабски кон неволница, седлото й от злато, с вградени в него якути и други скъпоценности. Това била самата царица Лаб с голяма свита. Тя видяла Бадр Басим, развълнувала се от хубостта му, слязла от коня и запитала шейха:

— Ти откъде имаш този хубавец?

— Братов син ми е, наскоро дойде при мене! — отговорил той.

— Нека дойде при мене да се погушкаме двамата!

— Ама ако го вземеш, нали няма да го омагьосаш?

— Няма! — обещала царицата.

— Закълни ми се! — настоял шейхът.

Тя му се заклела, че няма да мъчи или да омагьосва момъка. Наредила да доведат хубав жребец, оседлан със златни поводи. Дарила шейха с хиляда динара и рекла:

— Нека да ти помогна за прехраната!

Повела тя Бадр Басим, всички му се любували и му съчувствали:

— За бога, този момък не бива да бъде омагьосван!

Бадр Басим си мълчал. Стигнали до портата на двореца. Стените му били облепени със златни плочи, посред голяма градина блестяло огромно езеро. Царицата приседнала край един прозорец, който гледал към градината, върху ложе от слонова кост с дебел дюшек върху него. Бадр Басим седнал до нея. Тя го притеглила към себе си, целунала го по устните и наредила да сложат трапеза. Донесли трапеза от червено злато, обсипана с бисери и скъпоценни камъни, а върху нея — ястия най-отбрани. Нахранили се двамата. Неволниците донесли нови съдини от злато, сребро и кристал, различни цветя и ядки. Царицата наредила да дойдат и певци. Появили се десет неволници с различни музикални инструменти. Царицата напълнила чаша и отпила от нея, напълнила друга, подала я на цар Бадр Басим и той я изпил. Пили, що пили, а в това време неволниците пеели най-различни песни. Отпуснало се сърцето на царския син, забравил, че е чужд на това място, и си помислил: „Тази царица е хубава и щедра! Я да остана аз при нея — царството й е по-широко от моето, а и тя е по-хубава от царкиня Джаухара!“ Вечерта тя запалила светилниците и свещите, из въздуха се разнесъл аромат на благовония, легнала в ложето, наредила на неволниците да си ходят и поканила на Бадр Басим да легне при нея. Легнал той и прекарал една сладка нощ до съмване…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бадр Басим и царица Лаб така живели цели четирийсет дни. Но посред нощ той се събудил и не я намерил до себе си. „Къде ли е отишла? Сигурно е слязла към градината!“, рекъл си той и излязъл навън. Покрай течащия поток видял бяла птица. Изведнъж към нея се спуснала огромна черна птица и започнала да я храни, както гълъбите се хранят един друг преди любов. После три пъти възкачила бялата. След малко бялата приела човешки образ и Бадр Басим видял, че това е царица Лаб. Разбрал, че черната птица е някой омагьосан мъж, в когото тя е влюбена, и за да може да се съвкупи с него, също приема образа на птица. Обхванала го ревност, разгневил й се. Върнал се и си легнал. След време тя се върнала и започнала да го целува. Той не промълвил нито дума. Тя се досетила, че е видял всичко. А той си свършил работата, която един мъж върши с една жена, и рекъл:

— Царице! Искам да ми позволиш да отида в дюкяна на чичо си! Домъчня ми за него — от четирийсет дни не съм го виждал!

— Иди, но не се бави, бързо се връщай! — рекла тя.

Яхнал Бадр Басим коня, отишъл в дюкяна на шейха, а той го прегърнал и запитал:

— Как си с тази жена?

Бадр Басим му разказал историята с птиците, шейхът го изслушал и му рекъл:

— Пази се от нея! Тези птици на дървото са били все млади чужденци, които тя е превръщала в птици! Черната птица бе един от нейните мамелюци! Обичаше го много, но когато той се загледал в някаква неволница, тя го омагьосала и го превърнала в черна птица! Всеки път, когато зажадува близост с него, тя самата се превръща в птица! Щом вече е разбрала, че знаеш тайната й, значи ще ти измисли някое зло! Но ти не се бой! Аз съм мюсюлманин, казвам се Абдуллах и няма по-голям магьосник от мене! Обаче използвам магиите само в краен случай, и то само за да разваля магиите на тази проклетница! А тя не може друго, освен да се бои от мене! Утре ела и ми разкажи какво ти е направила, защото тази вечер ще се опита да те погуби! После ще ти кажа какво да направиш, за да се спасиш от капана й.

Бадр Басим се върнал при царица Лаб. Тя го сложила до себе си, до насита яли, пили и ръцете си измили. Наредила да донесат вино и двамата пили до полунощ, наливала му чаша след чаша и го напила, накрая той изгубил ума и дума. Тогава го запитала:

— За бога, в името на божеството, в което вярваш, ще те питам нещо, пък ти честно ще отговориш! Онази вечер, когато видя всичко, ти ми се разгневи! Но аз, кълна се в огъня, светлината, тъмнината и горещината, те обикнах заради това още повече!

— Вярно е, разгневих ти се! — рекъл той.

Тя го зацелувала, сякаш наистина била влюбена, и той страстно я обладал. В полунощ тя станала от леглото. Бадр Басим се преструвал на заспал и я наблюдавал изпод клепачи какво ще прави. Тя извадила от една червена кесия нещо червено, изсипала го посред двореца и на това място бликнала река. Взела шепа ечемик, засяла го, поляла го с вода от тази река и той тутакси поникнал и изкласил. Събрала зърното, смляла го на брашно, скрила го в един ъгъл, легнала си до Бадр Басим и спала до сутринта. Когато се съмнало, той поискал да отиде при шейха и тя му разрешила…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Бадр Басим отишъл при шейха и му разказал какво бил видял. Той се разсмял и рекъл:

— За бога, тази магьосница ти е приготвила капан, но ти въобще не й обръщай внимание! — после измъкнал около ратл суик и рекъл: — Вземи това с тебе! Тя ще ти извади суик и ще ти рече: „Яж!“ Ти се престори, че го ядеш, а яж от твоя! Горко ти, ако хапнеш от нейния! Тогава магията й ще те победи! А иначе нищо лошо не ще може да ти стори! Като види, че нищо ти няма, тя ще се притесни и ще ти каже: „Аз само се пошегувах!“ Ще ти се покаже любезна, но всичко това ще бъде лицемерие и хитрост! Ти също се престори на влюбен и й кажи: „Господарке, хапни си и ти от този суик!“ Хапне ли, макар и трошила, грабни шепа вода, плисни я в лицето, викни й: „Излез от човешкия си образ!“ и я превърни в какъвто друг образ искаш! После ела при мене!

Бадр Басим се върнал в двореца.

— Здравей! Забави се, господарю мой! — възкликнала царица Лаб.

— Бях при чичо ми! Той ме почерпи с този суик!

— Аз имам по-добър суик! — казала тя. — Хапни от този!

Бадр Басим се престорил, че яде. Тя решила, че той е хапнал, грабнала шепа вода, пръснала го в лицето и викнала:

— Излез от този образ, нещастнико, и приеми образа на еднооко муле с отвратителен лик!

Но той си останал същият. Щом видяла, че не се е променил, тя скочила, целунала го по очите и възкликнала:

— Любими мой, аз само се пошегувах!

— За бога, убеден съм, че ме обичаш! — възкликнал той. — Хапни си ти пък сега от моя суик!

Взела тя една хапка, лапнала я и всичко в нея се разтресло. Грабнал той шепа вода, пръснал я в лицето и викнал:

— Излез от човешкия си образ и приеми лика на муле!

Така и станало. Сълзи потекли от очите й. Оставил я, върнал се при шейха и му разказал какво се случило. Извадил шейхът юзда и рекъл:

— Сложи й точно тази юзда!

Бадр Басим се върнал при мулето, опънал устата му с юздата, яхнал го и се върнал при шейх Абдуллах.

— Всевишният Аллах те наказа, проклетнице! — викнал той, после се обърнал към него: — Няма защо да стоиш в този град! Яхни я и карай, накъдето искаш! Дай я заедно с юздата на някого!

Бадр Басим тръгнал на път. След три дни и три нощи стигнал някакъв град. Насреща му вървяла възрастна жена. Тя погледнала мулето, заплакала и рекла:

— Това муле толкова прилича на мулето на сина ми, което умря! За бога, господине, продай ми го!

Тя много настоявала и молела, докато накрая той рекъл:

— Ще го продам, но само за хиляда динара!

Мислел си: „Откъде тази бедна старица ще намери хиляда динара?“ А тя взела, че извадила хиляда динара от пояса си. Тогава Басим й го продал. Тя снела юздата му, взела шепа вода, пръснала го и рекла:

— Дъще, излез от този си образ в предишния си лик!

Мулето трепнало и станало отново царица Лаб. Двете жени се прегърнали. Разбрал Бадр Басим, че старицата е майка на Лаб. Понечил да избяга, но тя свирнала високо и пред него се изправил ифрит като огромна планина. Старицата възседнала ифрита, сложила дъщеря си зад себе си, а Бадр Басим — пред себе си и ифритът полетял. И те отново се оказали в двореца на царица Лаб. Тя седнала на царския трон и креснала:

— Проклетнико, ти получи от мене всичко, което желаеше! Ще ти покажа аз, ще видиш какво ще направя с тебе и с този бакалин! — тя взела вода, пръснала го и викнала: — Излез от този си образ и влез в образа на грозна птица!

Бадр Басим потръпнал и начаса се превърнал в грозна птица. Царицата я затворила в кафез и не й давала нито да яде, нито да пие. Някаква неволница я съжалила и започнала да я храни, без царицата да знае. Един ден тя видяла, че господарката й се е разсеяла, отишла при шейха бакалин и му разказала за станалото.

— Когато й отнема града, ще те сложа за царица на мястото й! — рекъл той на неволницата. После свирнал с уста, пред него се появил четирикрил ифрит и старецът му наредил: — Отведи тази неволница в града на Джуланнар Бахрия! — после се обърнал към девойката: — Стигнеш ли там, съобщи им, че цар Бадр Басим е пленник на царица Лаб!

Не минал и час, когато ифритът кацнал на двореца на Джуланнар. Слязла неволницата от покрива на двореца, влязла при царица Джуланнар и й разказала какво се е случило със сина й. Тя заедно с майка си Фараша и брат си Салих събрала всички племена на морски джинове и войскари, защото, след като цар Самандал бил пленен, те вече се покорявали на тях. Полетели всички, спуснали се в града на магьосницата и ограбили двореца.

— Къде е синът ми? — обърнала се Джуланнар към неволницата. Тя взела кафеза на ръце, показала птицата в него и рекла:

— Ето, това е синът ти!

Царица Джуланнар го измъкнала от кафеза, взела го на ръце, напръскала го с вода и рекла:

— Излез от този си образ и се върни в предишния!

И още не била свършила, когато птицата трепнала и се превърнала в човек, какъвто бил преди…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царица Джуланнар прегърнала сина си и се разплакала. Тя извикала шейх Абдуллах, благодарила му за доброто, което бил направил, и го оженила за неволницата, която той бил изпратил да съобщи за съдбата на сина й. Направила го цар на този град и заселила там останалите живи мюсюлмани. Сбогували се с него и се върнали в града си. Всички поданици ги срещнали с радостни възгласи. А Бадр Басим рекъл на майка си:

— Майко, сега остава само да се оженя!

— Съгласна съм, синко! — казала Джуланнар. — Но почакай да потърсим коя от царските дъщери най ти е лика-прилика!

— Майко, я остави тази работа! — рекъл той. — Аз си харесвам само Джаухара, дъщерята на цар Самандал!

— Разбрах какво искаш! — отвърнала майката.

Изпратила тя да й доведат Самандал. Когато той видял, че Бадр Басим се насочва към него, скочил на крака. Царят поискал дъщеря му за жена и той отговорил:

— Тя е на услугите ти, твоя неволница в твоите ръце!

Цар Самандал пратил да доведат царкиня Джаухара. Щом зърнала баща си, тя се затичала към него и той й рекъл:

— Дъще, омъжвам те за мъдрия цар Бадр Басим, сина на царица Джуланнар Бахрия, най-хубавия, най-благороден, най-красив и най-личен мъж на нашето време! Той най ти е лика-прилика и ти си му лика-прилика!

— Не мога да не те послушам, татко! — рекла тя. — Да забравим времето на трудности. Занапред ще бъда най-покорната му неволница!

Довели кадии и свидетели и сключили брака на цар Бадр Басим с царкиня Джаухара. Вдигнали голяма сватба. Бадр Басим благодарил на цар Самандал и го върнал в страната му. И така си живели най-сладък живот, яли, пили и се веселили, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Това е краят на приказката за тях и Аллах да прости всички!…

Приказка за Сейф ал-Мулук и Бадиат ал-Джамал

Разправят също, царю честити, че едно време, в стари времена, живял един цар на персите на име Мохамед бен Сабаик. Той бил владетел на страната Хорасан. Всяка година нападал страните на неверниците в Индия, Синд, Китай и страните отвъд реката. Бил справедлив, смел, благороден и щедър и обичал сладкодумните събеседници, разказите, стиховете, приказките, историите и беседите за делата на древните. Всеки, който знаел някаква странна история, му я разказвал, а той, ако останел доволен от разказа, му давал хиляда динара на ръка, качвал го на оседлан обязден жребец, обличал го с нови дрехи от главата до петите и го натоварвал с богати дарове. Пръснала се мълвата за този цар по света. Чул за нея един човек на име Хасан Търговеца, който бил човек благороден, щедър, учен и уважаван поет. И царят чул за него, пратил да го извикат и му казал:

— Искам от тебе да ми разкажеш една хубава история, каквато никога не съм чувал. Ако ми хареса, ще ти дам много земи заедно с крепостите им, ще те направя мой главен везир! Ако не ми допадне, ще ти отнема всичко, което имаш, и ще те изгоня от страната!

— Слушам и се подчинявам, царю! — отвърнал Хасан. — Обаче твоят поданик те моли да изчакаш година.

— Давам ти срок една година! — съгласил се царят, наредил да му дадат богата дреха и продължил: — За една година да подготвиш каквото се иска от тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан се прибрал у дома. Там подбрал между мамелюците си петима, които умеели да четат и пишат, дал им по пет хиляди динара и рекъл:

— Изучил съм ви, за да ви използвам именно сега! Помогнете ми да изпълня царската воля! Всеки от вас да тръгне към някоя страна! Изслушайте учени, хора пишещи, благородници, знаещи чудни приказки и занимателни случки! Трябва да намерите приказката за Сейф ал-Мулук! Намерете ли я, платете колкото поискат за нея, в злато и сребро, дори хиляда динара да ви поискат, колкото имате давайте, колкото остане — ваше да бъде, само ми я донесете! — обърнал се към първия и му рекъл: — Ти иди из градовете на Индия и Синд! — на втория казал: — Ти иди из градовете на Персия и Китай! — на третия рекъл: — Ти иди из градовете и земите на Хорасан! — на четвъртия казал: — Ти иди из градовете и земите на Магриба! — а на петия заръчал:

— Ти иди из градовете и земите на Сирия и Египет! Ще отпътувате днес! Не пестете усилия, дори ако трябва, заложете живота си!

Мамелюците се простили с него и всеки тръгнал към отредените му земи. Първите четирима пътували, що пътували и след четири месеца се върнали с празни ръце и му съобщили, че нищо не са намерили.

А петият мамелюк пътувал, що пътувал, стигнал до Дамаск. Видял, че това е красив и укрепен град, с градини, в които растат плодоносни дървета и текат буйни реки. Останал там няколко дни, но никой не успял да го насочи. И тъкмо бил решил да отиде другаде, когато срещнал момък, който тичал, запретнал полите си.

— Накъде тичаш? — запитал мамелюкът.

— Тук има един почтен шейх! — отговорил момъкът. — Всеки ден по това време той сяда в креслото си и разказва чудни истории! Бързам да си заема място по-близо до него!

— Вземи ме със себе си!

— Тогава побързай!

Мамелюкът се затичал до него. Стигнали мястото, където шейхът разказвал на хората историите си. Седнал мамелюкът по-близо до него и внимателно се заслушал в разказа му. Когато слънцето залязло, шейхът спрял да говори и хората се пръснали. Тогава мамелюкът пристъпил към него и заговорил:

— Господин шейх, ти си човек добър и скромен, сладки са речите ти и аз искам да те помоля за нещо!

— Моли каквото искаш! — отговорил шейхът.

— Знаеш ли приказката за Сейф ал-Мулук?

— От кого си чул за нея? — стъписал се шейхът.

— Аз съм от далечна страна и съм тръгнал да търся тази история. Ако я имаш — колкото поискаш, толкова ще ти платя! И душата ми да поискаш — ще ти я дам, само не ми скършвай хатъра!

— Ще ти я кажа, но трябва да знаеш, че тази приказка не се разказва всекиму на път и кръстопът и аз не я давам всекиму! — рекъл шейхът. — Ще трябва да ми платиш за нея сто динара, тогава ще ти я дам, но при няколко условия!

— Давам ти сто динара! И още десет отгоре! И приемам всичките ти условия!

— Иди донеси златото и ще я имаш! — рекъл шейхът.

Мамелюкът отишъл в стаята си, взел сто и десет динара и ги сложил в кесия. Когато се съмнало, той отишъл при шейха, който седял пред портата си. Дал му парите. Шейхът ги взел, влязъл в къщата си, въвел и мамелюка вътре, сложил го в един ъгъл, подал му дивит, перо и хартия и казал:

— Ето в тази книга е разказът за Сейф ал-Мулук! Препиши го!

Седнал мамелюкът, взел подадената му книга, започнал да преписва приказката. Когато свършил, прочел написаното на шейха, той нанесъл поправки и рекъл:

— Синко, моите условия са, че не бива да разказваш тази приказка на път и кръстопът, на жени и наложници, на роби и глупаци, нито на хлапаци! Ще я четеш само на царе, емири и везири, на хора, които знаят и умеят да тълкуват!

Приел мамелюкът условията, целунал ръка на шейха, сбогувал се с него и потеглил по обратния път…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че радостта, която обхванала мамелюка, го карала да язди бързо и той скоро стигнал в страната си. От срока, който царят дал на Хасан Търговеца, били останали само десет дни. Мамелюкът дал на господаря си записа с приказката за Сейф ал-Мулук, а той го дарил с всички дрехи, които имал, десет буйни жребеца, десет камили, десет мулета, трима роби и двама мамелюци. Взел разказа, преписал го със собствения си почерк и тълкувания, отишъл при царя и му казал:

— Царю честити, донесох ти рядка и прекрасна приказка, предание, което никога не си чувал!

Царят събрал при себе си всички умни емири, уважавани учени, хора, владеещи перото и съчиняващи стихове, всички проницателни мъже. Седнал Хасан и прочел приказката пред него. Всички се чудили на нея и толкова я харесали, че обсипали Хасан със злато, сребро и скъпоценности. Царят наредил да му се даде една от най-великолепните му дрехи, дал му един голям град със земите и селата му и го направил първи везир. После наредил приказката да се препише в книга със златно мастило и когато душата го присвивала, той викал Търговеца да му я чете…

* * *

А в тази приказка се разказвало, че в стари времена в Египет живял цар на име Асим бен Сафуан. Бил великодушен, юначен, достоен и скромен, градовете му имали много калета. Везирът му се казвал Фарис бен Салих. Всички в страната се кланяли на слънцето и огъня, а не на всемогъщия Аллах. Живял дълго време този цар, остарял. Уморил се от величие, болести и старост, защото вече бил на сто и трийсет години, а си нямал нито мъжко, нито женско чедо. По тази причина денем и нощем живеел в скръб и страдание. Случвало се да седи на трона си, а наоколо се събирали емири, везири, пълководци и държавници, всеки водел със себе си по един-двама синове. Завиждал им царят, мислел си: „Всеки е щастлив с децата си, а аз си нямам чедо! Утре ще умра и ще оставя царство и трон, никой повече няма да си спомни за мене, няма да остане й следа от мене на този свят!“

Така той един ден заплакал, седнал на земята и заподсмърчал като дете. Когато везирът го видял така, отпратил всички. Останали само двамата. Везирът целунал земята пред нозете му и рекъл:

— Царю, аз съм ти като син и роб, нали ти ме въздигна! Ако не знам какво ти е на душата — кой друг ще знае? Кажи ми: от какво е тази скръб?

Вдигнал цар Асим глава, избърсал сълзите си и отвърнал:

— Везире, съветнико мой, остави ме със скръбта и мъката ми, не я добавяй към твоите грижи!

— Кажи ми, царю! — настоял везирът. — Каква е причината за този горък плач! Може тогава чрез мене бог да ти даде облекчение!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Асим рекъл на везира си:

— Везире, плача не за пари, не за коне, не за нещо такова! Вече съм стар, а нямам нито мъжко, нито женско чедо. Щом умра — ще се забрави името ми, чужди хора ще грабнат трона ми, никой никога повече няма да ме споменава!

— Царю честити! — рекъл везирът. — Аз съм по-възрастен от тебе с цели сто години и също нямам чедо, затова и аз денем и нощем тъгувам! Какво да правим с тебе двамата? Чувал съм за Сулейман, сина на Дауд, и че съществувал някакъв велик бог, който можел всичко! Да отида при него с дар, да му разкрия душата си, че да се помоли той на своя бог, дано дари всеки от нас с чедо!

Съгласил се царят. Везирът се приготвил за път, взел богати дарове и тръгнал към Сулейман, сина на Дауд. А през това време всевишният Аллах подсказал на Сулейман:

— Сулеймане, царят на Египет ти изпраща великия си везир с богати дарове! Проводи везира си да го посрещне! Той идва да те моли ти да ми се помолиш да се сдобият и двамата с чеда. Ти му кажи: „Царят ти те е пратил да молиш това и това! После му предложи да приеме моята вяра!“

Наредил Сулейман на везира си Асиф бен Барихия да посрещне везира на царя на Египет. Асиф тръгнал. Срещнал се с везира Фарис, оказал му голямо уважение, хранел него и дружината му на всяко място за почивка и все повтарял:

— Добре дошли, гости наши! Кажете ми от какво се нуждаете, за да го изпълним!

„Кой ли им е съобщил за пристигането ни?“, помислил си везирът Фарис и запитал:

— А кой ви каза за идването ни и че имаме нещо да молим?

— Сулейман, синът на Дауд! — отговорил Асиф.

— А кой го е казал на владетеля Сулейман?

— Богът на земята и небесата, на всички земни твари!

— Но ние се кланяме на слънцето и не познаваме вашия бог!

— Слушай, везире Фарис! — рекъл везирът Асиф. — Слънцето е само звезда, създадена от Всемогъщия и всемилостив бог! Изключено е то да бъде бог, защото понякога го има, понякога го няма! А нашия бог винаги го има и никога го няма. Той е всесилен!

Стигнали страната Саба. Наближили трона на Сулейман, който наредил войскари, поданици, джинове и всичко живо да се строят в редици от двете страни на пътя им. Строили се всички морски зверове, слонове, тигри и лъвове, наредили се вид по вид, род по род. Същото направили и джиновете, но така, че да не са в ужасните си образи. Птиците разперили крила над пътуващите, за да им пазят сянка, и се надпявали с разни песни на разни езици.

Така вървели, докато стигнали града. Настанили се в дома за почетни гости, после ги довели пред божия пророк Сулейман, мир нему! Щом влезли, те понечили да целунат земята пред нозете му, но той им забранил с думите:

— Човек може да коленичи на земята само пред Всемилостивия всевелик бог! Който иска да стои прав — нека си стои, нека никой да не коленичи само за да ми прави удоволствие!

Седнал везир Фарис, всеки се наместил в креслото си, поднесли подредени трапези, богати и бедни се нахранили до насита. После Сулейман заговорил на египетския везир:

— Ти си дошъл при мен, защото имаш нужда! И аз знам каква е тя! Царят на Египет, който те е пратил, се казва Асим! Той е вече болен и стар. Всевишният Аллах не му е дал нито мъжко, нито женско чедо и сега той ден и нощ скърби. Плаче и се вайка, а не знае, че само Всевишният бог може да му помогне! Така ли е?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Фарис рекъл:

— О, пророк на Аллах! Всичко, което каза, е най-точната истина! Но когато аз разговарях с царя по тази работа, при нас нямаше никой! Кой ти го разказа?

— Разказа ми го моят бог, който знае всичко, което не виждат очите и което крият сърцата! — отговорил цар Сулейман.

— О, пророк на Аллаха! — възкликнал Фарис. — Значи това е единственият най-велик бог! Значи той може всичко!

И везирът Фарис веднага изразил желанието си да приеме исляма заедно с цялата си свита. Тогава Сулейман му рекъл:

— Ти носиш такива и такива дарове! Приемам дара на твоя цар и на свой ред го дарявам на тебе! Почини си, където са те настанили! Утре молбата ви ще бъде изпълнена!

На сутринта везирът отново застанал пред Сулейман, който му рекъл:

— Когато се върнеш при цар Асим бен Сафуан, идете двамата и се качете на еди-кое си дърво! Когато тъмнината застуди времето, слезте и ще видите да се измъкват две змии. Метнете стрели по тях и ги убийте! Отрежете една педя откъм главите и една педя — откъм опашките, отделете останалото месо, опечете го, вземете това печено месо и нахранете с него жените си! След това по волята на Всевишния те ще понесат в утробите си чедата ви!

Сулейман донесъл пръстен, меч и бохча с два халата в нея, обсипани със скъпоценни камъни, и казал:

— Везире Фарис! Когато децата ви пораснат и възмъжеят, дайте на всеки от тях по един от тези халати! Аллах чу молбата ви! Царят очаква денем и нощем благополучното ти завръщане!

Везирът Фарис се сбогувал със Сулейман и си тръгнал още същия ден. Пътувал бързо ден и нощ, стигнал до египетските земи. Царят отишъл да посрещне везира си. Фарис му съобщил, че работата е свършена изцяло. Изложил му и вярата на исляма. Царят приел тази вяра и рекъл:

— Почини си и ела да видим какво ще правим.

Везирът се прибрал, починал си, после двамата взели лъкове и стрели, качили се на посоченото дърво и зачакали мълчаливо, докато се стъмнило. Слезли и видели две змии, които се измъквали изпод корените на дървото. Метнали по една стрела и ги убили. Отсекли по педя откъм главите и по педя откъм опашките, хвърлили тези късове, останалото месо взели, върнали се в двореца, викнали готвача и му рекли:

— Сготви добре това месо, сложи го в два подноса и го донеси!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че готвачът сготвил месото, сложил го в два подноса и ги отнесъл на царя и везира. Взел царят единия, взел везирът втория и нахранили жените си. Вечерта спали с тях и по волята на Аллах същата нощ и двете понесли чеда. Три дни след това царят все се колебаел и размислял: „Да видим дали това е истина!“ Но ето че един ден жена му си седяла и детето помръднало в утробата й. Разбрала тя, че е бременна, огледала тялото си, изчервила се, извикала най-възрастната си слугиня и й рекла:

— Иди, намери царя, където и да е, и му кажи: „Царю честити, съобщавам ти, че бременността на жена ти вече си личи и детето мръдна в утробата й!“

Слугинята изскочила навън и съобщила на царя, че жена му е бременна. Той скочил на крака и й подарил всичко, което имал у себе си. В този миг при него влязъл везирът и рекъл:

— Царю честити! Седях си преди малко у дома. Влезе слугинята и ми съобщи, че жена ми е бременна, детето се е размърдало в утробата й и тя дори се изчервила. От радост съблякох всички дрехи от мене и ги дадох на слугинята, дадох й хиляда динара и я направих господарка на всички слуги!

— Везире! — рекъл цар Асим. — Щедрият всевишен Аллах обърна лице към нас, защото сме приели неговата права вяра! Излез и пусни от затворите всички, които са извършили престъпления или са длъжници! Хората да не плащат данък следващите три години! В центъра на града край някоя висока стена приготви голяма кухня! Нареди на готвачите да сготвят най-различни ястия! Там трябва да има непрекъснато за ядене, денем и нощем! Всички, които са в града, да ядат, да пият и да носят по домовете си за челядта си.

Везирът направил всичко, което му наредил царят. Градът бил пищно украсен, всички облекли най-хубави дрехи и започнали да ядат, да пият, да играят и да се веселят. Веселбите продължили до нощта, когато определеният за бременността срок изтекъл и царицата усетила тласъка от утробата си.

Наредил царят да се съберат всички учени, звездобройци, хора на перото, военачалници, астролози, писари и хора уважавани. Седнали и зачакали под прозорците му — когато той хвърлел бисер от короната си, това щяло да е знак за астролозите. В това време царицата родила момче като лунен къс при пълнолуние. Царят хвърлил бисер от короната си, астролозите направили сметка на звездите, уточнили датата и часа на раждането, прелистили свитъците, целунали земята пред царя и му съобщили, че новороденото в този ден ще бъде щастливо в детството си, но в началото на младостта щяло да му се случи нещо, което те се бояли да му съобщят.

— Говорете и от нищо не се бойте! — разпоредил царят.

— Царю! — рекли те. — Това момче ще напусне родната земя, ще пътува по чужбина, ще потъва в морето, ще се срещне с трудности, но накрая ще ги преодолее и ще прекара остатъка от живота си в охолство, ще притежава земи и роби, в ръцете му ще са съдбите на цели държави!

Изслушал царят астролозите и рекъл:

— Ние не знаем какво е предопределил Аллах на рабите си! Добро ли е то, зло ли е — ще се случи! Пък дотогава можем да намерим и някой изход!

Наградил ги богато и всички се пръснали. И точно тогава везирът Фарис притичал радостен и възкликнал:

— Царю, блага вест! Жена ми преди малко роди момче!

— Доведи го тук, везире! — разпоредил се царят. — Нека двете деца отраснат заедно в двореца ми! Нека твоята съпруга дойде при моята, за да отглеждат заедно синовете ни!

Довел везирът жена си с новороденото момче. Предали децата на гледачки и кърмачки. На седмия ден те ги довели при цар Асим и запитали:

— Какви имена ще им дадете?

— Наречете сина ми Сейф ал-Мулук на името на дядо ми, а сина на везира наречете Саид! — после ги наградил и рекъл: — Гледайте ги и добре ги възпитавайте!

Хранили ги кърмачките, грижили се за тях бавачки и гледачки, докато двете момчета станали петгодишни. Тогава царят ги предал на факих в книгохранилището, където до десетгодишна възраст се учили на четене и писане. После ги предал на учители по езда и стрелба с лък и копие, игра с топка и други рицарски забавления, докато станали петнайсетгодишни. Двамата станали майстори във всички изкуства, всеки можел да победи хиляда юнаци и сам да се бие вместо хиляда юнаци. Когато станали двайсетгодишни, царят повикал насаме везира си Фарис и му рекъл:

— Везире, аз съм вече грохнал старец! Искам да се усамотя, а царството и властта да предам на Сейф ал-Мулук! Той е вече прекрасен момък, силен воин, мъж умен, учен и скромен! Какво ще кажеш?

— Твоето намерение е благородно! — отговорил везирът. — Ако ти направиш това, и аз ще направя същото и синът ми Саид ще стане негов везир, защото е добър момък, притежава ум и знания!

— Напиши писма! — разпоредил се цар Асим. — Разпрати ги до всички страни и земи, крепости и калета, които са под моята повеля, и нареди на първенците им да се съберат на мегдана!

Везирът Фарис написал писмата. Дошли на мегдана емири, управители на земи и селища. Събрал се народът и царят наредил да разпънат трапези. Всички яли, пили и го възхвалявали. Вдигнали софрите и той заговорил:

— Вие, емири, държавници, сановници големи и малки, които сте се събрали тук, нали знаете, че това царство ми е по наследство от деди и прадеди?

— Да, царю, всички знаем това! — отговорили хората.

— И аз, и вие, всички се кланяхме на слънцето и луната! Всевишният Аллах ни спусна вярата си, той ни спаси от тъмнината и ни даде светлината! Пред вас е синът ми Сейф ал-Мулук! Познавате го като праведен и добър момък! Искам да му предам царството си, да го направя ваш цар на мое място, а аз да се усамотя в някоя малка джамия и там да се моля на Всевишния!

Изправили се всички, целунали земята пред него и рекли:

— Царю, пазителю наш! Ние сме раби божии и всинца сме под твоята власт! Доволни сме от повелята ти за сина ти Сейф ал-Мулук! Приемаме я и й се радваме!

Цар Асим бен Сафуан, сложил сина си на големия трон, снел короната от главата си, сложил я на неговата, стегнал кръста му с царски пояс и седнал в креслото до големия трон на сина си. Всички целунали земята пред новия цар и заговорили:

— Той е най-достоен и най-подходящ за царщината!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че в следващия миг се изправил везирът Фарис, целунал земята пред новия цар и рекъл:

— Вие, емири и държавни сановници, знаете, че карам везирството си от дълги години, още преди цар Асим бен Сафуан да поеме царството! Сега той се отказа от царството и възкачи на трона своя син! Аз пък се отказвам от везирството в полза на моя син Саид! Той е умен и умел! Какво ще кажете?

— Няма по-подходящ за везир на цар Сейф ал-Мулук от сина ти Саид! — рекли хората. — Те двамата са си лика-прилика!

Везирът Фарис снел чалмата си на везир, сложил я на главата на сина си Саид и поставил пред него везирския си дивит. Цар Асим и везирът Фарис написали нови повели със знака на Сейф ал-Мулук и знака на везира Саид. Асим извикал хазнадаря и му наредил да донесе печата му, меча, бохчата и пръстена, а после рекъл:

— Елате, деца! Нека всеки от вас си вземе по някой дар!

Протегнал ръка Сейф ал-Мулук и взел бохчата и печата. Протегнал ръка Саид и взел меча и пръстена.

Сейф ал-Мулук не отворил бохчата веднага, а я оставил върху постелята, където спял заедно с везира си — те били свикнали да спят заедно. По едно време се събудил, видял бохчата и си рекъл: „Я да видя какво има вътре, нали ми е дар от царя!“ Взел я, влязъл в книгохранилището и там я отворил. И що да види — кафтан, тъкан от джинове! Разтворил го и на хастара откъм гърба видял образа на девойка с необикновена красота, обшит със златни нишки. Щом го зърнал момъкът, изгубил ума и дума.

По едно време се събудил и везирът Саид, видял, че Сейф ал-Мулук го няма и че свети само една свещ. Обиколил двореца, докато стигнал до книгохранилището, видял го как горчиво плаче, и го запитал:

— Защо плачеш, братко? Какво ти се е случило!

Не отговорил Сейф ал-Мулук, дори глава не повдигнал, а заплакал още по-горчиво. Когато го видял на този хал, Саид рекъл:

— Аз съм твой везир и брат! Израснали сме заедно! Ако не споделиш тайната си с мен, с кого ще я споделиш?

Сейф ал-Мулук нито дума не проронвал. Изплашил се Саид, излязъл навън, взел меча си, върнал се в книгохранилището, допрял острието до гърдите си и му викнал:

— Пази се, братко! Ако не ми кажеш какво ти се е случило, аз ей сега ще погубя душата си, за да не те гледам как се мъчиш!

Едва тогава Сейф ал-Мулук вдигнал глава и му казал:

— Братко, срам ме е да споделя какво ми се случи!

— Моля те в името на Аллаха, кажи ми какво ти се е случило, не се срамувай от мене!

— Ела, погледни този образ! — казал Сейф ал-Мулук.

Саид погледнал образа, гледал го известно време и забелязал, че по кенара на картината е написано с извезани бисери: „Това е образът на Бадиат ал-Джамал, дъщеря на Шамах бен Шахиал, един от царете на правоверните джинове, които са слезли в Бабел и живеят в градината на Арам бен Ад ал-Акбар“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Саид казал:

— Братко! Щом жената, изобразена тук, е жива и се казва Бадиат ал-Джамал, значи тя е на този свят! Аз ще я потърся и ще я поискам за твоя съпруга! Хората в този град са под повелята ти! Извикай търговците, извикай керванджиите, всички, които пътуват надлъж и нашир, и ги разпитай за този град! Пък дано някой ни покаже накъде се намира тази градина на Арам!

Когато диванът се събрал, цар Сейф ал-Мулук рекъл на Саид:

— Излез пред тях и им кажи: „Царят не е добре, не спа добре през нощта и е изморен!“

Отишъл везирът Саид и съобщил какво му е рекъл царят. Цар Асим чул това, извикал лечители и звездобройци и влязъл при сина си. Те го прегледали и му предписали лекове да пие. Но болестта продължила цели три месеца. Разгневил се цар Асим на лечителите и им креснал:

— Горко ви, кучета! Всички сте безсилни да излекувате сина ми! Ако не го изцерите веднага, всички ви ще избия начаса!

— Царю честити! — заговорил най-главният лечител. — Ние не жалим сили да излекуваме болката му! Но той носи болест, пред която сме безсилни! Твоят син е обикнал жена, до която няма път за стигане!

— Откъде знаете това? — възкликнал гневно царят.

— А ти запитай везира Саид!

Скочил цар Асим и викнал Саид:

— Кажи ми истината за болестта на брат си!

— Синът ти е влюбен в дъщерята на един от царете на джиновете! Той видя образа й върху кафтана в бохчата, която ти е подарил Сулейман!

Влязъл цар Асим при сина си и му рекъл:

— Какво се е случило, синко? Защо не си ми казал нищо?

— Неудобно ми беше, татко! — отговорил той. — Но сега, след като знаеш, кажи какво ще направиш, за да се излекувам!

— Какво да измисля? — запитал се царят. — Ако бе дъщеря на човешки същества, щях да намеря начин да стигнем до нея! Но тя е дъщеря на царя на джиновете! Хората там нищо не могат! Само цар Сулейман бен Дауд може! Но ти, синко, стани, иди на лов, весели се! Аз ще ти доведа сто моми, все царски дъщери! Нямаш нужда от дъщери на джинове, с които не можем да се бием, пък не са и от нашето племе!

— Не мога да я оставя. Друга не искам! — настоял синът.

— И какво ще правим тогава, синко?

— Събери тук всички търговци, които пътуват и странстват по света! Нека ги разпитаме за това-онова! Може Аллах да ни насочи към този град Бабел и към градината на Арам!

Наредил цар Асим да се съберат при него всички търговци от града, всички пришълци и морски капитани. Събрали се те и той ги запитал къде е град Бабел, къде са земите му и градината на Арам. Никой не знаел нищо.

— Царю честити, ако искаш да узнаеш това, трябва да се отиде към страната Китай. Там има големи градове и може някой в тях да знае къде е онова, което търсиш! — казал един търговец.

— Татко! — казал Сейф ал-Мулук. — Никой не е в състояние да я търси така, както бих го направил аз! Какво ще й е на страната, ако ми разрешиш да попътувам? Ако чуя вест за нея — ще постигна, което искам, а ако не науча нищо, пътуването ще ме поотпусне!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Асим му приготвил четирийсет кораба и двайсет хиляди мамелюци и му дал всичко за из път. Пътували, що пътували и стигнали до Китай.

Цар Сейф ал-Мулук слязъл на морския бряг и влязъл в града. Разпънали шатрите. Посрещнал го царят на Китай Магуфур шах и рекъл:

— Тук само нужда те е довела и тя те тревожи! Кажи какво искаш, и ще го изпълня?

— Царю! — отговорил Сейф ал-Мулук. — Видях лика на Бадиат ал-Джамал и искам да я взема за жена!

— И какво искаш от мене сега, Сейф ал-Мулук?

— Искам да събереш всички, които обичат да бродят по разни страни, за да ги разпитам за онази, която носи този лик, пък може някой да ми каже нещо за нея!

Наредил цар Магуфур да съберат всички странници и пътешественици — доста хора се насъбрали пред него. Сейф ал-Мулук ги разпитал за град Бабел и за градината на Арам, но никой не му отговорил. После един от морските капитани рекъл:

— Царю! Ако искаш да узнаеш нещо за този град и тази градина, трябва да отидеш към островната Индия!

Сейф ал-Мулук наредил да подготвят корабите, хората му се качили на тях и той се сбогувал с Магуфур шах. Четири месеца пътували по морето, добри ветрове ги носели. Но се случило така, че един ден духнал силен вятър, вълните ги заудряли от всички страни, разбунтувало се морето, блъснало корабите един в друг, те се изпотрошили, всички се издавили, само Сейф ал-Мулук с няколко мамелюци се спасил на една лодка. Постепенно вятърът утихнал и изгряло слънце. Отворил царят очи и видял само небе и вода и себе си с няколко души в малката лодка.

— Къде са корабите? — запитал той. — Къде е брат ми Саид?

— Царю честити! — отговорили мамелюците. — Всички потънаха и станаха храна на рибите!

Сейф ал-Мулук понечил сам да скочи в морето, но мамелюците го спрели:

— Царю, каква ще ти е ползата от това? Ако бе слушал баща си, това нямаше да ти се случи! Но всичко е било предопределено! Когато ти се роди, звездобройците предрекоха на баща ти, че синът му ще се сблъска с много препятствия! Значи не ни остава нищо друго, освен да чакаме, докато Аллах не ни измъкне от бедата!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах!“ Няма измъкване, няма бягство от присъдата на Аллах! — после въздъхнал и произнесъл следните стихове:

Обърках се — Всевишният един не се обърква!

Той ме дари с тревоги, душата ми изтърка!

Аз ще търпя — търпението му докрая да позная!

Повелята му всемогъща докрая да изтрая!

Че няма начин друг от таз беда да ме измъкне!

Оставям се на Онзи, който държи делата ни и пътя!

А лодката ги носела с вълните и ветровете ден и нощ, много дълго време, докато накрая храната им се свършила, те започнали да губят разсъдък гладни, жадни и разтревожени.

Тогава пред тях се появил друг остров, на който се издигала висока планина. Изкачили се и се намерили в гора с много дървета. Били гладни и започнали да ядат плодовете им. Не усетили кога измежду дърветата изпълзели същества с ужасни образи, всяко голямо по петдесет стъпки, а зъбите им стърчали от устата като слонски бивни. Те притичали към Сейф ал-Мулук и дружината му, грабнали ги, изправили ги пред царя си и му рекли:

— Уловихме тези птички в клоните на дърветата!

Царят бил гладен, грабнал двама мамелюци, заклал ги и ги изял…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато видял какво станало, Сейф ал-Мулук се изплашил за живота си, заплакал и казал следния куплет:

След спорове и ласки с близки хора

днес хиляди беди връз мен се сринаха

от най-различен вид!… Жестока мора!

Хвала на теб, Аллах — все пак са само хиляди!

— Тези птички имат хубави гласове и песни! — рекъл царят. — Харесаха ми трелите им! Я ги поставете в клетки!

Затворили всички в клетки, които закачили над главата на царя. Така те били затворени, там ги хранели и поели, а те ту плачели, ту се смеели, ту си приказвали, ту мълчали. Така известно време царят се услаждал от гласовете им.

Този цар имал дъщеря, женена на друг остров. Чула тя, че баща й има птици с хубави гласове, и изпратила няколко души при него с молба да й подари някоя. Баща й изпратил четири кафеза — Сейф ал-Мулук с още трима мамелюци. Тя наредила да ги окачат на ченгел над главата й. Сейф ал-Мулук заоплаквал душата си, а с него оплаквали душите си и тримата мамелюци. Те плачели, а царската дъщеря си мислела, че пеят. Но един ден забелязала, че в клетките има хора, и наредила те да й носят вода и дърва. Хората в града продължавали да ги смятат за птици от царската градина и никой не смеел да им стори зло. А тя била убедена, че за тях спасение от този остров няма. Започнали те да се губят по ден, по два, въртели се из острова, събирали дърва по разните му краища и ги носели в кухнята й. Така продължило девет години.

Случило се веднъж Сейф ал-Мулук да седне с мамелюците си на морския бряг и те заговорили.

— Докога ще се мъчим, царю честити? — рекли мамелюците.

— Братя! — заговорил той. — Нека избягаме нанякъде, че да се избавим от тази мъка!

— А къде ще избягаме от този остров? Където и да отидем — те ще ни намерят!

— Аз измислих нещо! — рекъл той. — Да отсечем няколко от тези дълги дървета! От кората им ще усучем въжета, ще вържем стволовете един за друг, ще построим сал, ще го пуснем във водата, ще го натоварим с плодове, ще издяламе гребла, ще се качим на него и после — дано Аллах ни даде попътен вятър, който да ни отнесе към страната Индия!

Начаса започнали да секат дървета и да строят сал. Така работили цял месец. Всеки ден привечер събирали по малко дърва и носели в кухнята на царската дъщеря — през останалата част на деня работели над сала си, докато накрая го направили…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук и мамелюците спуснали сала си в морето, натоварили го с плодове, качили се на него и отплавали. Пътували четири месеца, без да знаят накъде. Свършили им се храната и водата, настъпили тежък глад и люта жажда. Изведнъж морето се разпенило и побеляло, надигнали се високи вълни и от него се появил огромен крокодил. Той протегнал лапа, дръпнал един от мамелюците и начаса го излапал. Един ден пред тях се появила висока планина, стръмна, забита в небесата. Зарадвали й се, подкарали нататък — оказало се, че е остров. Забързали към него и радостно очаквали да слязат на сушата. И докато чакали така, морето се разпенило, крокодилът пак показал глава, протегнал лапа и хванал още един мамелюк, а после и последния. Сейф ал-Мулук останал сам. Стигнал до острова и с мъка се изкачил на планината. Видял гора. Тръгнал под дърветата й и започнал да къса и да яде плодове. Зърнал в клоните на дърветата двайсетина огромни маймуни, които го заобиколили от всички страни. Една му направила знак да я последва и той тръгнал след нея.

Стигнали до крепост с високи стени, подредена със скъпа уредба, навсякъде — скъпоценни камъни и метали, каквито езикът не може да опише. Вътре видял момък, тънък като вейка и много висок. Сейф ал-Мулук му се зарадвал — все пак това било единственото човешко същество в тази крепост! А момъкът го запитал:

— Как се казваш? От коя страна си? Как стигна дотук?

— За бога, не съм дошъл тук по своя воля! — възкликнал Сейф ал-Мулук! — Не насам се бях запътил! Нося се от място на място и не стигам до онова, което търся! — и му разказал всичко, което му се било случило.

— Царски сине! — рекъл момъкът. — Достатъчно си се мъчил по чужди земи! Остани при мене — ще си другаруваме, докато умра, и тогава тук ти ще станеш цар! За този остров никой нищо не знае! Тези маймуни могат да ти доставят всичко, което поискаш!

— Братко! — рекъл Сейф ал-Мулук. — Не мога да остана където и да е, без да съм постигнал целта си, дори да се наложи целия свят да пребродя!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато се съмнало, момъкът разбудил Сейф ал-Мулук и му рекъл:

— Погледни през този прозорец!

Сейф ал-Мулук видял, че маймуни са изпълнили целия двор и равнината зад него, само Всевишният знае колко били те!

— Тези маймуни са толкова много! — рекъл той. — Защо са се събрали тук по това време?

— Такъв им е обичаят! — отговорил момъкът. — Тук са всички маймуни от острова, някои са вървели два-три дни! Идват тук всяка събота, чакат да се събудя и да покажа главата си през прозореца! Щом ме видят, целуват земята и после всеки отива да си върши работата!

Той показал главата си през прозореца. Маймуните целунали земята пред него и се разотишли.

Сейф ал-Мулук останал при момъка цял месец, а после се сбогувал и тръгнал на път. Момъкът наредил на стотина маймуни да го придружат. Те го извели на суша и се върнали.

Вървял, що вървял Сейф ал-Мулук самичък из планини и хълмове, равнини и пустини, един ден гладен, друг — сит, един ден ядял трева, друг — плодове. Започнал да съжалява, че бил напуснал онзи момък. Решил да се върне при него, но точно тогава забелязал нещо черно да се издига в далечината и си рекъл: „Тук черна страна ли е, що ли?“ Пристъпил по-близо и видял, че е дворец — със здрава и висока направа. А това бил дворец, строен от Яфет, сина на Нух! Сейф ал-Мулук си рекъл: „Какво ли има в този дворец? Тук хора ли живеят? Или джинове?“ Не видял никой да влиза или да излиза, престрашил се, прекрачил в двореца и попаднал пред врата, покрита със завеса. Повдигнал завесата и се озовал в широк вътрешен двор, застлан с копринени килими, посред него — златен трон, а на трона — девойка, като невеста в деня на сватбата си. Пред нея — четирийсет трапези със съдини от злато и сребро, всички с най-отбрани ястия. Сейф ал-Мулук я поздравил, тя отговорила на поздрава му и запитала:

— Ти човешко същество ли си или джин?

— Човек съм! — отговорил той. — Цар съм, син на цар!

— Хапни, а после ми разкажи историята си! — помолила тя.

Сейф ал-Мулук бил гладен и хапнал от всички ястия, измил ръцете си и седнал пред девойката.

— Кой си ти? — запитала тя. — Откъде си дошъл?

— Първо ти ми разкажи за себе си! — настоял той на свой ред. — Защо седиш сама на това място?

— Аз се казвам Даулат Хатун — отговорила тя. — Дъщеря съм на царя на Индия Тадж ал-Мулук. Той живее в град Сарандиб и притежава голяма и красива градина! Посред нея има просторно езеро. Един ден влязох с неволниците си в тази градина и започнахме да играем и да се забавляваме. Не усетих как връз мене се спусна нещо като облак, грабна ме, понесе ме между небето и земята и ме свали в този дворец, после се претърколи и се превърна в прекрасен момък в цъфтяща младост и прекрасни дрехи, който ми заговори: „Аз съм синът на Синия цар на джиновете! Баща ми живее в Бронзовия дворец. Случи ми се да мина над тебе, спуснах се и те грабнах! Доведох те в този здраво граден дворец, той е моят дом! Никой не стига до него, нито човек, нито джин! Разстоянието до Индия е сто и двайсет години път! Живей тук и от нищо не се бой!“ После ми донесе тази трапеза, постелките и килимите. А сега ми разкажи своята история!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук разказал историята си. Когато стигнал до Бадиат ал-Джамал, очите на девойката се напълнили с обилни сълзи и тя възкликнала:

— Как мисля за теб, Бадиат ал-Джамал! Ах, колко време мина! Спомняш ли си за мене? Питаш ли се къде е изчезнала сестра ти Даулат Хатун?

— Даулат Хатун — заговорил Сейф ал-Мулук. — Ти си човешко същество, а тя е джин — защо я наричаш сестра?

— Тя е моя млечна сестра! Когато майка ми е била бременна с мене, родилните болки я хванали тъкмо когато се разхождала в градината. Майката на Бадиат ал-Джамал била по това време там и помогнала, когато съм се раждала! Точно тогава и на нея й дошли родилните болки и тя родила Бадиат ал-Джамал. Майка ми я поканила при себе си с дъщеричката и. И понеже майката на Бадиат ал-Джамал била нещо болна, майка ми два месеца кърмила и двете ни. После тя се върнала в страната си, като дала нещо на майка ми и й рекла: „Ако имаш някаква нужда, аз ще дойда при тебе в тази градина!“ Всяка година Бадиат ал-Джамал идваше с майка си в градината и после се връщаше в страната си. Ако аз, момко, бях сега с майка си, двете щяхме да измислим нещо! Но аз съм тук и тя не знае нищо за мене! Какво да правя?

— Тръгвай с мене! — възкликнал Сейф ал-Мулук. — Ще избягаме и ще вървим, накъдето ни посочи всевишният Аллах!

— Не мога! — отговорила девойката. — За бога, дори да избягаме на година път, този проклетник ще ни настигне и ще ни погуби! Можеш да го убиеш само ако убиеш душата му!

— Къде се намира душата му? — запитал Сейф ал-Мулук.

— И аз съм го питала много пъти — отговорила девойката, — но той все не ми разкриваше мястото й! Един ден настоях, а той се разгневи и викна: „Колко пъти ще ме разпитваш за душата ми?“ А аз му рекох: „Аз нямам друг освен тебе и Аллах! Щом не пазя душата ти, как бих живяла?“ Тогава той ми каза: „Когато съм се родил, звездобройците предрекли, че душата ми ще загине от ръката на един човешки царски син! Аз я сложих в гушата на една птичка, затворих птичката в кутийка, насложих една в друга седем кутии, последните скрих в седем сандъка, тях пъхнах в мраморен саркофаг и го пуснах на дъното на това море, далеч от земите на хората! Никой човек не може да стигне до него! Ти не го казвай на никого — нека това бъде само наша тайна!“ Тогава му казах: „Че на кого мога да я разкрия? Дори да се знае мястото — кой човек би могъл да я измъкне?“ А той каза: „Ако някой, който носи пръстен от Сулейман бен Дауд, се появи тук, допре с ръката, носеща този пръстен, повърхността на морето и каже: «В името на имената, записани върху този пръстен, нека излезе душата на еди-кой си!» — саркофагът ще изплува. Тогава този човек ще разтроши сандъците и кутиите, пък когато се покаже птичката, той ще я удуши и аз ще умра!“

— Аз съм този царски син! — рекъл Сейф ал-Мулук. — Ето го и пръстена на Сулейман бен Дауд! Хайде да отидем на морския бряг и да видим дали думите му са истински!

Двамата тръгнали към морето. Сейф ал-Мулук влязъл до кръста във водата, докоснал я с пръстена и рекъл:

— В името на имената и заклинанията, начертани върху този пръстен, нека излезе душата на Хатим, син на Синия цар!

Развълнувало се морето, изплувал саркофагът, грабнал го Сейф ал-Мулук, ударил го с камък и го строшил, после счупил сандъците и кутиите и измъкнал птичето от последната кутийка. Точно тогава се появил грамаден облак, нещо черно летяло и викало:

— Остави ме, царски сине, ще те отведа, където искаш!

— Джинът идва! — викнала Даулат Хатун. — Убий птичката, преди този проклетник да е влязъл в двореца!

Стиснал Сейф ал-Мулук птичката в пръстите си и я удушил. Джинът паднал и се превърнал в купчина черна пепел.

— Отървахме се от този проклетник! — възкликнала Даулат Хатун. — А сега какво ще правим?

— Аллах ще ни помогне да се спасим! — отговорил той.

Измъкнал десетина врати от двореца, а те били от сандалово и алоево дърво, със златни и сребърни гвоздеи. Събрал въжета от шнуровете от коприна и ибришим, завързал вратите една с друга, довлякъл ги до морето, спуснал ги така, че те станали сал, и го вързал за брега. Върнали се и го натоварили със съдини от злато, сребро и скъпоценни камъни и въобще с всичко, което на тегло е леко, но е скъпо и се носи далеко. Издялали две дъски като гребла, отвързали въжетата и оставили сала да ги носи по морските ширини.

Пътували, що пътували цели четири месеца, докато храната и водата им се свършили. Една нощ салът се насочил към някаква суша, влязъл в неизвестен пристан, пълен с кораби. Радостен, Сейф ал-Мулук скочил на крака и викнал на един капитан:

— Братко, как се нарича този град?

— Ама че си кривоглед бе, голобрадко! — викнал капитанът. — Щом не го познаваш, как си стигнал дотук?

— Аз съм чужд за тези земи! — отговорил Сейф ал-Мулук. — Бях на един търговски кораб, но той потъна заедно с всички на него!

— Това е град Амария, пристанът се нарича Камин ал-Бахрейн!

— Хвала на Аллаха! — възкликнала Даулат Хатун. — Царят на този град ми е чичо, брат е на баща ми, и се казва Али ал-Мулук! Запитай го дали царят тук носи това име!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук запитал капитана, а той отговорил гневно:

— А казваш, че през живота си не си идвал тук и си бил чужденец! Кой ти каза името на царя от този град?

Даулат Хатун още повече се зарадвала, защото познала и гласа на капитана. Той се казвал Муейн ад-Дин и бил един от военачалниците на баща й — още когато тя се изгубила, бил излязъл по море да я търси, не я намерил и се въртял насам-натам, докато стигнал града на чичо й.

— А ти му кажи сега! — рекла тя. — „Капитане Муейн ад-Дин, ела да поговориш с господарката си!“

Сейф ал-Мулук казал каквото му наредила тя, а капитанът много се разгневил и креснал:

— Кой си ти, куче такова? Откъде знаеш името ми? Откъде ме познаваш? — после се обърнал към един от моряците си: — Я ми подай една палмова тояга да ида при този проклетник и да му счупя главата! — грабнал тоягата, тръгнал да скочи на сала, но се вторачил и видял седналата Даулат Хатун. — Коя е тази с тебе?

— Една девойка на име Даулат Хатун!

Капитанът изоставил сала и двамата в него, затичал се към града, влязъл в царския дворец, целунал земята пред нозете на царя и рекъл:

— Царю, нося добра вест! Братовата ти щерка е дошла в града ти жива и здрава! Тя е в пристана на един сал заедно с някакъв момък.

Царят пратил да доведат племенницата му. Тя дошла заедно със Сейф ал-Мулук. После проводил пратеници при брат си да му съобщят, че дъщеря му се е намерила жива и здрава. Когато пратениците пристигнали при цар Тадж ал-Мулук, бащата на Даулат Хатун, той начаса се приготвил, събрал войскари и тръгнал на път. Стигнал при брат си Али ал-Мулук, срещнал се там с дъщеря си Даулат Хатун. После я взел заедно със Сейф ал-Мулук и отпътувал за град Сарандиб. Там той му оказал голяма почит и му рекъл:

— Ти направи голямо добро на мене и на дъщеря ми! Не мога да ти се отплатя на този свят! Искам да седнеш на моя престол и да управляваш страната Индия! Дарявам ти царството си, трона си, хазната си, слугите си — нека всичко това ти бъде в дар!

Сейф ал-Мулук целунал земята пред него и рекъл:

— Царю честити, приемам всичко и ти го връщам като дар от мене! Не желая нито царство, нито султанство, искам само всевишният Аллах да ме отведе до онова, което търся!

— Хазните ми са твои, Сейф ал-Мулук! — рекъл царят. — Каквото искаш от тях — вземи го, без да искаш разрешението ми!

— Не мога да деля с тебе нито парите ти, нито царството ти, преди да постигна целта си! — възкликнал Сейф ал-Мулук. — Искам само да разгледам този град, да се разходя по неговите улици и пазарища!

Тадж ал-Мулук наредил да му докарат най-хубавия жребец, Яхнал го той, минал по улиците и зърнал момък само по халат, който продавал себе си в робство за петнайсет динара. Сторило му се, че прилича на побратима му Саид. А това наистина бил той, само че от дългите странствания и мъките по пътищата се бил съвсем променил. Сейф ал-Мулук не го познал веднага, но наредил:

— Отведете този момък в двореца, искам да го поразпитам!

А войниците си помислили, че наредил да го отведат в затвора. „Сигурно е негов избягал мамелюк!“, рекли си те, хванали момъка, отвели го в затвора, вързали го и го оставили там.

Върнал се Сейф ал-Мулук в двореца, но забравил за Саид. Случило се един ден все пак да си спомни за него и запитал мамелюците, които го придружавали:

— Къде е младежът, който ви наредих да отведете в двореца?

— Та нали ти ни каза да го отведем в затвора!

— Такова нещо не съм ви казвал! — възкликнал той. — Казах ви да го отведете в двореца, където живея аз!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Сейф ал-Мулук изпратил да му доведат Саид.

— От коя страна си, момко? — запитал той.

— От Египет съм! — отговорил момъкът. — Казвам се Саид и съм син на везира Фарис!

Сейф ал-Мулук скочил от креслото си, прегърнал го, заплакал силно от радост и възкликнал:

— Хвала на Аллаха, братко Саид, че бях жив да те видя! Аз съм Сейф ал-Мулук, синът на цар Асим!

Саид познал своя побратим, двамата се прегърнали и се разплакали. Сейф ал-Мулук наредил да го отведат в хамама, там го изкъпали и го облекли в богати дрехи. Сложили го да седне на кресло до него и Саид заразказвал:

* * *

Братко Сейф ал-Мулук! Когато корабът ни потъна, потънаха и мамелюците! Заедно с няколко мамелюци се хванах за някаква греда. Цял месец ни носи морето, а после ни изхвърли на някакъв остров! Излязохме сред дърветата и хапнахме от плодовете им! Не забелязахме кога между нас се появиха брадати ифрити! Те ни възседнаха и наредиха:

— Вървете, от днес ще сте наши магарета!

— Онзи, който бе на гърба ми, стисна с крак шията ми. Едва не умрях! Ритна ме с другия си крак в гърба — едва не ми счупи кръста. Паднах по лице на земята, нямах сили да мръдна. Той разбра, че съм гладен, заведе ме при едно дърво, отрупано със сочни круши, и рече:

— Хапни си от тези плодове!

Ядох круши до насита и хукнах да бягам. Но едва направих няколко крачки, когато тази твар скочи и отново ме възседна. Вървях, пълзях, подтичвах, а той се смееше и подвикваше:

— Цял живот не съм виждал по-добро магаре!

Случи се един ден да наберем грозде. Събрахме го в една суха хралупа, смачкахме го вътре в нея и тя стана нещо като голяма бъчва. Изчакахме някое време, а после пак се върнахме. Слънцето бе нагрявало течността и тя се бе превърнала във вино. Започнахме да го пием, лицата ни се зачервиха, опиянени от виното, ние пеехме и танцувахме.

— Защо се зачервихте така? — запитаха джиновете. — Какво ви заставя да пеете и да танцувате? Трябва да знаем какво е това!

— Гроздов сок! — казахме ние.

Подкараха ни към една долина. Бе от край до край с лозя. Всеки грозд тежеше най-малко двайсет ратла, зърната наблъскани едно до друго. Набрахме много грозде. Там имаше една голяма дупка. Напълнихме я с грозде, стъпкахме го, направихме каквото първия път, то се превърна във вино. Ифритите пиха от него и се напиха. Насядаха по земята. Бяха около двеста. Започнахме да ги напиваме, като твърдяхме:

— Който не изпие поне още десет чаши, ще умре още днес!

И като изпиха още по десет чаши, силите им отслабнаха и ние се измъкнахме от хватката им. Събрахме сухи лозници, натрупахме ги наоколо и върху тях, запалихме огън с няколко цепеници и застанахме по-далечко да гледаме какво ще стане. След като огънят утихна, видяхме, че джиновете са се превърнали в купчина пепел.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Саид:

* * *

Измъкнахме се от това място и тръгнахме по морския бряг. Разделихме се на две дружини. Заедно с двама мамелюци стигнахме до една гора с много дървета. Хапнахме нещо и не щеш ли — срещу нас същество с дълга снага, дълги бедра, дълги уши и очи като факли, което пасеше стадо овце. Наблизо имаше и друго стадо. Щом ни забеляза, съществото се засмя и рече:

— Добре сте ми дошли! Елате ми на гости! Ще ви заколя една овца яловица, ще я изпека и ще ви нахраня богато! Вървете по тази пътека — ще видите пещера. Влезте в нея! Там имам много гости като вас! Седнете с тях, докато ви приготвя всичко, достойно за гости!

Мислехме, че говори искрено. Отидохме по пътеката, намерихме пещерата и видяхме, че всичките му гости до един са слепци.

— Вие кои сте? — запитаха те. — Какво ви хвърли при този проклетник? Този гул се храни с човешки същества! Той ни ослепи и иска да ни изяде! Ще ви донесе чаши с мляко и ще ви каже: „Изморени сте, пийнете си това мляко да се освежите!“ Ще го изпиете и ще станете като нас!

След малко при нас дойде гулът. Подаде ни по чаша мляко и рече:

— Дойдохте жадни от пустинята! Ето ви това млекце, пийнете си, докато ви изпека месце!

Взех аз чашата, приближих я към устата си, но я излях под мене, а после стиснах очи в ръце, заплаках и викнах:

— Ах, очите ми! Ослепях!…

— Нищо, нищо! Не бой се! — смееше се гулът.

А двамата ми спътници изпиха млякото и ослепяха. Проклетникът затвори вратата на пещерата, опипа мускулите ми и реши, че съм слаб. Опипа друг и реши, че е по-тлъст. Закла три овце, одра ги, донесе железни шишове, набоде на тях месото на овцете, изпече го и го раздаде на хората. Когато се нахраниха, той грабна избрания, счупи му врата и го забоде на друг шиш, изпече го и го изяде на една хапка. Донесе стомна с вино, изпи го, легна по гръб и захърка. „Как да го убия?“, помислих си аз. Спомних си за шишовете, избрах два, напъхах ги в огъня и изчаках, докато се зачервят. Изправих се, взех ги и ги забих в очите му, като натисках с все сила. Той скочи, разбуден от сладкия си сън — бе ослепял, и посегна да ме улови. Аз се затичах навътре в пещерата, той — след мене.

— Саид! — пошепна ми един от слепците. — Изкатери се до онази ниша! Там ще намериш меч!

Покатерих се до нишата, грабнах меча, промъкнах се зад гула — той се бе изморил да ме търси и бе скочил да избива слепците. Ударих го през кръста и го разполових.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Саид:

* * *

Нещастникът умря. Тогава слепецът ми каза:

— Отвори пещерата! Нека излезем, пък дано всемилостивият Аллах ни покаже как да се измъкнем!

— Злото вече не съществува! — рекох. — Нека си починем.

Останахме два месеца, като се хранехме с овце и плодове. Един ден видях в морската далечина голям кораб. Започнахме да махаме на екипажа му. Полека-лека той се приближи предпазливо към острова. Увериха се, че сме хора. Взехме много плодове, качихме се и корабът потегли с попътни ветрове. Така пътувахме три дни, но се вдигна буря, небето потъмня, вятърът повлече кораба към някаква планина, той се блъсна в нещо и се разтроши. Аллах ми разреши да се уловя за една дъска. Плувах два дни върху нея, гребях с нозе, докато Всевишният ме изведе на сушата.

Оказах се в този град. Бях чужденец, сам-самичък. Гладът ме гонеше. Дойдох до градското пазарище, спрях там, съблякох халата си и си рекох: „Ще го продам, ще се нахраня с онова, което взема от него, пък после Аллах да се разпорежда!“ Взех халата си в ръце, хората започнаха да наддават за него. После, братко, се появи ти! И хвала на Аллаха, който ни срещна!…

Сейф ал-Мулук и Тадж ал-Мулук изслушали разказа на Саид и много му се дивили. Тадж ал-Мулук отредил почетно място за Саид. Даулат Хатун ги навестявала всеки ден.

— Царкиньо! — казал й веднъж Саид. — Само твоята воля ще му помогне да постигне целта си!

— Така е! — отговорила тя. — И аз желая той да постигне каквото си е наумил, стига такава да е волята на всевишния Аллах!

А през това време до царкиня Бадиат ал-Джамал стигнала вестта, че посестримата й Даулат Хатун се е завърнала в бащиното си царство. Потеглила тя да я види. Даулат Хатун излязла да я посрещне. Двете седнали да си поприказват и Даулат Хатун разказала цялата си история, разказала й и за Сейф ал-Мулук и за всичко, което бил направил, за да я спаси. Учудила се Бадиат ал-Джамал от разказа й.

— Ще ми се да ти разкажа и неговата история, но се боя да не те притесня! — рекла Даулат Хатун.

— Защо се притесняваш? — възкликнала Бадиат ал-Джамал. — Ти си ми млечна сестра, моите тайни са и твои! Знам, че ми желаеш доброто! Разкажи ми всичко и не крий нищо от мене!

— Той е видял образа ти изписан върху един халат, изпратен на баща му от цар Сулейман, сина на Дауд! Цар Асим го подарил на сина си, без да го разгъне! Сейф ал-Мулук го отворил и видял лика ти. Тогава тръгнал да те търси и заради тебе е преживял всички тези беди…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лицето на Бадиат ал-Джамал се зачервило, тя се притеснила и рекла:

— Това няма да стане! Хора с джинове не намират общ език! Това, което ми каза — не съм го чула и никога няма да го направя!

В сърцето й не заседнала никаква обич към Сейф ал-Мулук, не я привличали нито хубавият му лик, нито станът, ни мъжеството му. Даулат Хатун започнала да я умолява, да целува нозете й и да й говори:

— Бадиат ал-Джамал, заради млякото, което заедно сме сукали, чуй какво ще ти кажа! Пред Всевишния аз съм поела задължението да те срещна със Сейф ал-Мулук! За бога, поне веднъж му покажи лицето си за мой хатър, пък и ти го виж!

Накрая Бадиат ал-Джамал се съгласила:

— Заради тебе веднъж ще му покажа лицето си!

Даулат Хатун отишла при Големия дворец, наредила да го подредят, после отишла при Сейф ал-Мулук и рекла:

— Иди в градината заедно с брат си! Влезте в двореца и се скрийте! Аз ще дойда с Бадиат ал-Джамал!

Двамата отишли и влезли в двореца. Седели скрити и чакали, но по едно време се свила душата на Сейф ал-Мулук, обхванало го нетърпение, той излязъл и тръгнал по един коридор. Саид го последвал. Двамата се заразхождали насам-натам, откъсвали си плодове и си хапвали.

По това време Даулат Хатун и Бадиат ал-Джамал влезли в двореца. До креслото, приготвено за Бадиат ал-Джамал, имало прозорец, който гледал към градината. Тя надзърнала през него и се загледала в дърветата и плодовете им. Мярнал й се сред тях Сейф ал-Мулук да се разхожда из градината. Хиляди тръпки я разтърсили и тя се обърнала към Даулат Хатун:

— Сестро, кой е този момък, когото виждам в градината? Изглежда умърлушен и отчаян, тъжен и печален?

— Ще разрешиш ли да дойде при нас, за да го видиш? — запитала Даулат Хатун.

— Ами ако можеш да го доведеш, доведи го!

— Ей, царски сине! — викнала Даулат Хатун. — Качи се при нас!

Сейф ал-Мулук се качил в двореца и когато погледът му паднал върху Бадиат ал-Джамал, паднал без свяст. Даулат Хатун го поръсила с малко розова вода и той дошъл на себе си. Станал, целунал земята пред Бадиат ал-Джамал, а тя била очарована от хубостта му.

— Ето, това е Сейф ал-Мулук, моят спасител! — рекла Даулат Хатун. — Той е преживял всички тези беди заради тебе! Искам да го ощастливиш с погледа си!

— Кой човек изпълнява думата си, за да изпълня и аз моята пред този момък! — засмяла се Бадиат ал-Джамал. — Хората не знаят какво е дадена дума!

— Царкиньо! — рекъл Сейф ал-Мулук. — Аз винаги съм изпълнявал дадената си дума! Не всички човеци са едни и същи!

После заплакал и заредил следните стихове:

Привет на теб от влюбен и нещастен!

Щастливият е в щастие прекрасен!

Привет — и не отхвърляй своя рицар —

Аллах към теб с любов ме е орисал!

Потъвам в мисли и от мисли бягам,

с любов ръка към теб сега протягам.

Чертите чудни тънат в паметта ми,

а гонят ме тъгата и скръбта ми!

Следя звездите, а и те ме гледат —

без обич е нощта ми непрогледна!

Какво да кажа? Просто нямам думи,

търпение и сили — всичко губя!

От търпеливия — привет! За бога,

търпях — но не бъди ти толкоз строга!

Щом като свършил песента си, рекъл:

— Нека си дадем дума! Аз ще бъда твой слуга, никога към друга няма да погледна!

— Царски сине! — рекла Бадиат ал-Джамал. — Боя се, че ако те обикна, няма да намеря в тебе любов! Сред човешките същества добрите са малцина, а лошите — мнозина!

— Око мое, душа моя! — казал Сейф ал-Мулук. — Аллах не е създал всички човешки същества еднакви! Аз ще умра в нозете ти, но ще сдържа обета си! Върша само онова, което съм казал, и Аллах ми е свидетел за дадената дума!

— Седни спокойно! — рекла тя. — Закълни ми се във вярата ни, че няма да се мамим един друг!

Сейф ал-Мулук се изправил, двамата подложили ръка в ръка и се заклели, че никой от тях няма да приеме друг — нито човек, нито джин. После се прегърнали.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бадиат ал-Джамал заговорила на Сейф ал-Мулук:

— Царски сине! Когато влезеш в градината на Арам, ще видиш там опъната голяма шатра от червен атлаз с хастар от зелена коприна. Влез вътре! Ще видиш старица, която седи върху кресло от червено злато, инкрустирано с бисери и скъпоценни камъни. Поздрави я скромно и с уважение! — и тя подробно му обяснила какво трябва да прави.

Наредила и на неволницата си Марджана как да го отнесе там и да му помогне пред баба й.

— Слушам и се подчинявам, господарке! — отговорила слугинята и се обърнала към Сейф ал-Мулук: — Затвори очи! — той затворил очи и тя полетяла с него, а след известно време му рекла: — Отвори очи сега, царски сине! — отворил той очи и видял, че се намира в градина. Това било градината на Арам. — Влез в тази шатра, Сейф ал-Мулук! — рекла Марджана.

Той влязъл в шатрата, огледал се зорко насам-натам и видял, че в едно кресло седи старица. Приближил се възпитано и скромно към нея и взел чехъла.

— Кой си ти? — запитала старицата. — От коя страна дойде? Кой те доведе до това място? Защо взе този чехъл?

Тогава се появила неволницата Марджана, поздравила я учтиво и скромно и повторила думите, които я била научила Бадиат ал-Джамал. Щом я изслушала, старицата викнала с гняв:

— Как могат хора и джинове да си дават един другиму дума!…

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата поседяла замислена известно време с наведена глава, после запитала:

— Хубавецо, ти пазиш ли обета и дадената дума?

— Разбира се! — отговорил Сейф ал-Мулук. — Кълна се в онзи, който е издигнал небесата и е разпрострял земята върху водата, че държа на дадената дума!

— Ще изпълня молбата ти, ако е пожелал Аллах! — рекла старицата. — Иди засега в градината, разходи се, хапни от плодовете й, а аз ще извикам сина си Шахиал. Ще поговоря с него! Той ме слуша, изпълнява повелите ми и ти ще се ожениш за дъщеря му Бадиат ал-Джамал!

Благодарил й Сейф ал-Мулук, целунал ръцете и нозете й и излязъл в градината. Не щеш ли, там го забелязали пет джина от рода на Синия цар.

— Кой е този? — запитали се те. — Дали не е онзи, който уби сина на Синия цар? — тихичко го заобиколили и рекли: — Хубавецо! Ти не сгреши, като уби сина на Синия цар и отърва Даулат Хатун от него! Но ако Аллах не те бе предопределил, ти никога нямаше да я спасиш! Как успя да го погубиш?

— Ей с този пръстен! — отговорил Сейф ал-Мулук.

Така те се убедили, че той е убиецът. Двама го хванали за ръцете, двама — за краката, а петият му запушил устата да не вика. Понесли го и полетели. Отвели го при своя цар и викнали:

— Царю честити, донесохме ти убиеца на твоя син!

— Ти ли уби сина ми? — запитал Синият цар. — Той бе светлина на очите ми, а ти го погуби без вина срещу тебе!

— Да, аз го убих! — отговорил Сейф ал-Мулук. — Но направих това заради неговата жестокост! Той крадеше царска челяд, отвеждаше я в далечни дворци, разделяше я от близките й! Убих го с този пръстен на ръката ми и Аллах бързо прати душата му в пъкъла!

Синият цар извикал везирите си и им рекъл:

— Няма никакво съмнение, че това е убиецът на сина ми! Какво ще ме посъветвате да направя с него? Да го убия ли, или най-жестоко да го измъчвам?

— Скопи го! — посъветвал го първият везир.

— Всеки ден го пребивай от бой! — рекъл вторият.

— Разсечи го на две през средата! — добавил третият.

— Отсечи пръстите му един по един, а после го хвърли в огъня! — отсякъл четвъртият.

— Разпъни го на кръст! — настоял петият.

Всеки казал, което мислел. Но Синият цар имал един възрастен емир с опит и знания за повелите на съдбата. Той бил главен военачалник на царството му. Царят винаги се вслушвал в мнението му.

— Царю честити — рекъл възрастният емир, — нека да кажа и аз нещо, пък ти ще решиш! Но предварително те питам — когато ти го кажа, ти ще го последваш ли и ще имам ли закрилата ти?

— Кажи си мнението — ти си под закрилата ми!

— Царю! Ако убиеш този човек, ще извършиш едно несправедливо убийство! Той е твой пленник! Когато поискаш, ще направиш с него каквото поискаш! Но почакай! Той щеше да се жени за дъщерята на цар Шахиал. Твоите хора го уловиха там и ти го доведоха! Той не скри кой е, нито от теб, нито от тях! Ако го убиеш, цар Шахиал ще тръгне да си отмъщава с войска, а ти не ще можеш да му противостоиш, нямаш тази мощ!

И царят наредил да затворят Сейф ал-Мулук.

А ето какво станало с бабата на Бадиат ал-Джамал. Когато синът й Шахиал се явил пред нея, тя пратила да извикат Сейф ал-Мулук. Отишла неволницата, но не го намерила. Пратила бабата да разпитат градинарите и те разказали:

— Видяхме го да седи под едно дърво. Изведнъж пет джина от свитата на Синия цар спряха при него, грабнаха го, запушиха устата му и отлетяха с него!

Бабата много се разгневила и викнала на сина си:

— Какъв цар си, щом хората на Синия цар влизат в градината ти, отвличат гостите ти и си отиват по живо, по здраво! Срам и позор! Докато си жив, не бива да имаш живи врагове!

— Майко! — рекъл синът й. — Този човек е убил сина му! Как ще тръгна да се бия с него заради една човешка твар!

— Иди и си поискай госта! — разпоредила се тя. — Ако е жив и ти го предаде, вземи го! Ако пък го е убил — хвани Синия цар жив, доведи ми го със свитата му, за да ги изколя ей с тази ръка и да разруша домовете им! Ако не направиш това, ще прокълна млякото, което си сукал — то значи, че възпитанието, което съм ти дала, е пропиляно напразно!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Шахиал наредил на войниците си да се приготвят за път и бой. Стигнали земите на Синия цар. Там двете войски се сблъскали и Синият цар бил победен. Пленили децата му, големи и малки, първенците на държавата му, вързали всички и ги изправили пред цар Шахиал.

— Шахиал! — заговорил Синият цар. — Ти си джин и аз съм джин! Защо правиш това заради едно човешко същество, което уби сина ми? Защо проля кръвта на толкова много джинове!

— Стига! — отвърнал Шахиал. — Ако е жив, доведи го! Само тогава ще освободя и тебе, и всичките ти деца! Пък ако си го убил — ще изколя и тебе, и тях! Синът ти бе угнетител! Той крадеше царски дъщери и ги изоставяше край пусти кладенци!

— Гостът ти е при мене! — рекъл Синият цар. — Но първо трябва да се помирим с него!

Довели Сейф ал-Мулук. Цар Шахиал помирил двамата и възнаградил Синия цар. Бил подписан договор, с който се прощавало на Сейф ал-Мулук за убийството на царския син. Цар Шахиал го отвел при майка си и тя много му се зарадвала. Момъкът разказал цялата си история.

— Майко! — рекъл царят. — Иди с него в Сарандиб и вдигни там голяма сватба! Това е прекрасен момък, пък и колко беди е претърпял заради дъщеря ми!

Сейф ал-Мулук и бабата тръгнали и скоро пристигнали в Сарандиб. Цар Тадж ал-Мулук сключил брака между двамата млади, надарил ги богато и разпънал богати трапези.

Тогава Сейф ал-Мулук се изправил и рекъл:

— Милостиви царю, ще те помоля за нещо, но се боя да не би отговорът ти да ми донесе разочарование! Искам да омъжиш дъщеря си Даулат Хатун за моя побратим Саид!

Царят се зарадвал, съгласил се и още същия ден сключил брак и между Даулат Хатун и Саид.

Сейф ал-Мулук останал там с Бадиат ал-Джамал четирийсет дни. Един ден тя му рекла:

— Царски сине, остана ли в душата ти някаква тревога?

— Боже опази! — възкликнал Сейф ал-Мулук. — Но искам да видя пак баща и майка, да стъпя в родния Египет!

Тогава тя наредила на няколко свои слуги да отнесат нея и Сейф ал-Мулук, а също Саид и невестата му на египетска земя. Голяма била радостта на близките им, дълго траяло гостуването им, ала накрая четиримата се простили с роднините и се върнали в град Сарандиб. И всеки път, когато им се приисквало, посещавали близките си и се връщали обратно.

Така живели щастлив живот, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на Вечно живия, който не умира, който създава живота и осъжда на смърт живото, който е първият без начало и последният без край!…

Приказка за рибаря Халифа и халифа Харун ар-Рашид

Разправят също, че в древни времена в Багдад живял рибар на име Халифа. Бил много беден, почти просяк и никога през живота си не се бил женил. Случило се един ден да вземе мрежата си и да отиде с нея към реката рано сутринта, за да полови риба преди другите рибари. Разтворил я, метнал я веднъж, втори път, но нищо не се хванало. Мятал я цели десет пъти — все празна. Затъжил се рибарят, объркал се и възкликнал:

— Каквото поиска Аллах, такова става!

Ако съдбата хвърли те в беда,

ти поеми си дъх и изтърпи!

На бога ни велика е мощта —

след всичко той ще те възнагради!

Щом притеснен си — ти създателя моли, —

с мощта му всяка болка престава да боли!

Душата ти да не въстава срещу бога,

че ще ти прати нова той тревога!

После си казал: „Я да хвърля още веднъж, Аллах няма да излъже надеждите ми!“ Метнал пак мрежата, поизчакал, задърпал я и усетил, че е пълна…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато рибарят започнал да дърпа мрежата си по-внимателно, издърпал я и видял в нея маймуна — едноока и куца!

— „Няма сила и мощ освен у Аллаха!“ — възкликнал Халифа. — Какво ми стана през този ден? Но така е било писано от Аллах!

Хванал той маймуната и я вързал за едно дърво. Носел със себе си камшик, вдигнал го и почнал да я бие, но Аллах заставил животното да заговори с човешки глас и то рекло:

— Халифа, не ме бий! Остави ме вързана, хвърли пак мрежата, уповавай се на Аллаха и късметът ти ще се появи!

Халифа метнал мрежата си и усетил, че е пълна като предишния път. Мъчил се, мъчил се, изтеглил я на брега и в нея се оказала друга маймуна — с редки зъби, с почернени очи, с червени къносани ръце, с увит около кръста изпокъсан парцал.

— Хвала на Аллаха, който е сменил рибата в реката с маймуни! — възкликнал Халифа и се обърнал към маймуната, която била вързана за дървото: — Проклетнице, ти ми наблъска в ръцете тази втора маймуна и останах последен просяк без дирхам!

Грабнал той бича, завъртял го три пъти и понечил да го стовари върху маймуната, но тя призовала Аллах да й помогне и му рекла:

— Моля те, заради Аллаха, и помоли тази моя приятелка каквото искаш — тя ще ти помогне да го постигнеш!

Халифа отишъл при втората маймуна и тя му рекла:

— Халифа! Заради мен може да станеш богат! Остави ме тук завързана! Хвърли си пак мрежата, пък аз после ще ти кажа какво да правиш!

Взел Халифа мрежата, хвърлил я, задърпал я и усетил, че пак е тежка. Доста се помъчил с нея, докато я измъкне на сухо, а в нея — трета маймуна, само че тя била червена, на кръста й — синя кърпа, ръцете и нозете й — къносани, очите й — боядисани с черно.

— Хвала на всевеликия Аллах! — възкликнал той. — Днешният ден наистина е благословен! Звездата му ми донесе късмета още с първата маймуна, а книгата си личи още по корицата! Днешният ден е маймунски, никаква риба няма вече в реката! — после се обърнал към третата маймуна: — А ти какво си, нещастнице?

— Аз съм маймуната на евреина Абус Саадат сарафина! Сутрин му пожелавам добро утро и той спечелва пет динара, привечер му пожелавам добър вечер и той печели още пет динара!

— Видя ли, нещастнице, какви добри маймуни си имат хората! — обърнал се Халифа към първата маймуна. — А ти? Казваш ми добро утро с твоето куцане, с еднооката си грозотия, със зловещия си лик — и аз си оставам беден, разорен и гладен!

Грабнал той бича, завъртял го три пъти във въздуха и ха да я шибне, когато маймуната на Абус Саадат викнала:

— Остави я, Халифа, и ела да ти кажа какво да направиш!

Оставил Халифа бича и запитал:

— Какво ще ми кажеш, господарке на всички маймуни?

— Хвърли мрежата в реката, а мен със сестрите ми остави тук да те чакаме! Каквото и да се хване — ела и ми го дай, пък аз ще ти кажа нещо, което да те зарадва!

Халифа взел мрежата, метнал я на рамо и заредил следните стихове:

Търпи и сладостта, но и горчивината —

Аллах си знае работата на земята!

Нощта в тъга минава като цирей,

той спуква се — до сутринта ти мине!

Събития летят могъщи, скромни,

но повечето никой ги не помни!

О, ти си, който хвърля хората в беда,

но мъките премахва и скърби заличава!

Не искам повече, отколкото си дал,

кой много иска — нищичко не получава!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Халифа хвърлил мрежата и като я издърпал, в нея — риба моруна, голяма като овен! Отнесъл я при маймуната и тя му рекла:

— Донеси малко свежа трева! Сложи половината в кошницата, сложи рибата върху нея и я покрий с останалата! Иди в град Багдад! И преди да стигнеш до пазара на сарафите, не говори с никого, каквото и да те запитат! В дъното на пазара ще видиш сарафницата на моя господар, евреина Абус Саадат, той е шейх на сарафите! Седи в кресло с възглавница зад гърба, пред него — два сандъка — единият е за злато, а другият — за сребро, около него — слуги, роби и неволници! — и маймуната му заръчала какво да говори и да прави.

Той я изслушал и рекъл:

— А тези нещастници, другите маймуни, какво да ги правя?

— Пусни и тях, и мене в реката!

Халифа отвързал маймуните и ги оставил да скочат в реката. Сам той взел рибата, измил я, сложил отдолу зелена трева, покрил я отгоре и я понесъл на рамо, като си пеел следната песничка:

Остави на бога всичко и пред него покори се!

Що добро извършваш скромно — щастие ще ти даде!

Но с виновни не дружи ти — те виновен ще те сторят!

Свий езика! Всяка дума може да те предаде!

Влязъл Халифа в Багдад, а хората му подвиквали:

— Хей, Халифа? Как е днес уловът? Кажи де, защо мълчиш? Какво ти става, Халифа?

Той не погледнал към никого. Стигнал пазара на сарафите. Забелязал евреина, който вдигнал поглед към него, познал го и рекъл:

— Поздрави от мен, Халифа! Казвай какво ти трябва! Ако някой те е обидил — кажи ми! Аз ще те придружа при валията и той ще вземе от него дължимото!

— Кълна се в живота на главата ти, предводителю на евреите, няма такова нещо! — отговорил Халифа. — Никой не ме е обиждал, но аз днес хвърлих мрежата в река Тигър на твой късмет и улових ей тази риба!

Той отворил кошницата и поставил рибата пред евреина. Евреинът много я харесал и възкликнал:

— Кълна се в Тората, вчера както спях, видях насън Девата, която ми каза: „Пратих ти хубав дар, Абус Саадат!“ Сигурно е тази риба! А виждал ли я е някой друг?

— Не, кълна се в Аллаха, никой освен тебе не я е виждал! — възкликнал Халифа.

Тогава евреинът наредил на един от слугите си:

— Вземи тази риба, отнеси я у дома — нека Суадар я приготви и изпържи, докато си свърша тук работата!

— Иди, момче, нека стопанката я изпържи! — добавил Халифа.

Слугата взел рибата и я понесъл към дома на евреина. Абус Саадат протегнал един динар към Халифа и му казал:

— Вземи това, Халифа, да нахраниш челядта си!

— Хвала на властника над властниците! — възкликнал Халифа. И сякаш не бил виждал през живота си злато, взел динара, тръгнал си, после изведнъж се сетил за съвета на маймуната, върнал се, хвърлил динара и възкликнал: — Вземи си златото и ми върни рибата! Не искам да ставам посмешище за хората!

Евреинът помислил, че се шегува, но добавил още два динара към първия, обаче Халифа рекъл:

— Давай си ми рибата и стига майтапи! Нима не знаеш каква цена се плаща за такава риба!

Протегнал евреинът още два динара и рекъл:

— Вземи тези пет динара за рибата и не бъди алчен!

Взел Халифа парите и си тръгнал, като се радвал на златото, но изведнъж си спомнил съвета на маймуната. Върнал се при евреина и му хвърлил обратно златото:

— Какво ти става, Халифа, какво още ти трябва? — запитал го той. — Да не би да искаш динарите си в дирхами?

— Не искам нито динари, нито дирхами! — креснал Халифа. — Искам да ми върнеш рибата!

— Рибарю — разсърдил се евреинът. — Ти ми донесе риба, която и динар не струва, аз ти дадох за нея пет динара, а ти все си недоволен! Кажи ми за колко я продаваш!

— Не я продавам нито за злато, нито за сребро! — отговорил Халифа. — Ще я дам само за две думи, които ще ми кажеш!

Очите се обърнали на евреина, дъхът му спрял, той заскърцал със зъби и рекъл:

— Мюсюлманско изчадие! Нима искаш да се разделя с вярата си заради твоята риба!

— Само две твои думи ще ме задоволят! — рекъл Халифа.

— Струва ми се, че ти искаш да приема исляма?…

— Кълна се в Аллаха, евреино — рекъл Халифа, — ако ти станеш мюсюлманин, твоят ислям нито ще помогне на мюсюлманите, нито ще навреди на евреите, а ако си останеш неправоверен, твоето безчестие нито ще навреди на мюсюлманите, нито ще помогне на евреите! Ето какво искам от тебе — изправи се и кажи: „Бъдете ми свидетели, хора на пазара, че аз смених моята маймуна с маймуната на рибаря Халифа, късмета си — с неговия, печалбата си — с неговата!“

— Щом искаш само това, по-леко за мене няма! — рекъл Абус Саадат…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евреинът Абус Саадат начаса повторил думите, които поискал от него Халифа, после се обърнал към него и запитал:

— Искаш ли още нещо от мене?

— Не! — отговорил Халифа.

— Е, върви си с мир!

Скокнал Халифа начаса, взел кошницата и мрежата и се върнал при река Тигър. Хвърлил мрежата, измъкнал я с голям труд и видял, че е препълнена с най-различни риби. Приближила се до него жена, дала му динар и той й дал колкото трябва риба. Дошъл някакъв слуга — и от него получил динар. Така продължило, докато продал всичката риба за десет динара. Така той всеки ден продавал риба за по десет динара, докато на десетия ден вече бил събрал сто динара злато.

Една нощ рибарят си помислил: „Халифа, всички хора знаят, че си беден човек, рибар, а сега имаш цели сто динара! Непременно ще чуе за това Харун ар-Рашид, ще му го разкаже някой, пък може и пари да му потрябват. Тогава ще прати да те доведат при него и ще ти каже: «Трябват ми малко пари! Научих, че имаш сто динара — я ми ги дай назаем!» Аз ще отговоря: «О, емир на правоверните, аз съм беден човек! Онзи, който ти е казал това, ме е наклеветил! У мене такова нещо няма!» Тогава той ще ме предаде на валията и ще му нареди: «Разсъблечи го, измъчвай го и го накарай да си признае — той ще си каже, че има злато в сандъка!» Измислих и как да се отърва от този капан! Сега ще се удрям с бича, за да се закаля за такива побои!“

А хашишът, който бил дъвкал преди това, му подсказал: „Я се разсъблечи!“ Съблякъл се и грабнал своя бич. Имал и кожена възглавница, започнал веднъж да удря по нея, веднъж по гърба си и завикал:

— Ах, ах, кълна се в Аллаха, празни приказки са това, господарю, те ме клеветят!

От ударите се вдигнал голям шум. Чули съседите и си рекли:

— Защо ли крещи този нещастник! Да не би да са го нападнали крадци и сега да го измъчват!

Отишли при дома му, който бил заключен отвътре, качили се на покрива, промъкнали се през комина и видели, че Халифа е гол и сам се бичува.

— Какво ти става, Халифа? — запитали те. — Какво има?

— Попадна ми някой и друг динар — отговорил Халифа — и се боя да не би да съобщят на халифа Харун ар-Рашид и той да поиска да ми ги вземе. Затуй се калявам да отричам! Нали такива побои ме чакат!

— Я остави тази работа! — разсмели се съседите. — Само дето ни стресна през нощта!

Халифа престанал да се удря и заспал. Като се събудил, понечил да иде и да хвърли мрежата, но си спомнил за стоте динара и си рекъл: „Ако ги оставя вкъщи — ще ги откраднат крадци! Ако ги сложа в пояса си, може някой да ме проследи и да ме убие! Но аз съм измислил много полезна хитрост!“ Зашил той джобче от вътрешната страна на яката на халата си, вързал стоте динара в торбичка и я сложил в това джобче… После взел мрежата и отишъл при река Тигър. Хвърлил мрежата, изтеглил я — била празна. Преместил се на друго място, хвърлил там мрежата — и пак нищо. Така се местел от място на място, докато се оказал на половин ден път от града. Все хвърлял и все празна я вадел. Тогава си казал: „За бога, ще хвърля мрежата още само един път! Или има, или няма!“ Метнал я с голяма сила и торбичката със стоте динара излетяла от яката му, паднала посред реката и течението я отнесло. Пуснал Халифа мрежата, съблякъл се, оставил дрехите си на брега, гмурнал се да търси торбичката. Гмуркал се стотина пъти, задъхал се, но торбичката не намерил. Отчаял се, излязъл на брега и намерил там само кошницата и мрежата. Затърсил си дрехите, но от тях — ни следа! Тогава си казал: „Правилно е казано: преди да тръгнеш на хаджилък, намери си камила!“ Разгърнал мрежата, увил я около себе си и се затичал като разгорещена камила. Бягал назад-напред, разрошен, прашен, като разбунтуван ифрит, изплъзнал се от затвора на Сулейман…

А халифът Харун ар-Рашид си имал приятел златар на име Ибн Кирнас. Всички знаели, че е доставчик на халифа, и всички продавачи на скъпоценности първо на него показвали стоката си. Един ден при него дошъл шейхът на посредниците. Той водел неволница, безкрайно хубава, кръшна и стройна, познавала науките и изкуствата, умеела да реди стихове и да свири на всички музикални инструменти. Златарят я купил за пет хиляди динара, облякъл я с дрехи за хиляда динара и я отвел при емира на правоверните. Неволницата прекарала нощта до него, халифът я изпитал по всички науки и изкуства и видял, че ги познава всичките. Казвала се Кут ал-Кулуб. На сутринта той наредил да платят на Ибн Кирнас десет хиляди динара. Пленила Кут ал-Кулуб сърцето му и той забравил госпожа Зубейда, изоставил всичките си любимки, цял месец седял при нея, като излизал само за петъчна молитва. Разтревожили се държавните първенци и се оплакали на везира Джаафар Бармаки. Изчакал везирът да дойде петък, срещнал се в Голямата джамия с емира на правоверните и започнал да му разказва всякакви истории, пък дано изкопчи какво му е станало. А халифът рекъл:

— Тази история стана с мене не по мое желание — сърцето ми се обърка в мрежата на любовта и сега не знам какво да правя!

— О, емир на правоверните! — възкликнал Джаафар. — Най-доброто, което имат царете, е ловът! Може да се поразсееш, да я позабравиш!

— Веднага да тръгваме на лов! — наредил халифът.

Когато петъчната молитва свършила, те излезли от джамията, яхнали мулетата си и тръгнали на лов…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Харун ар-Рашид и Джаафар яздели мулетата си и разговаряли, а свитата им ги била задминала. Било много горещо и халифът рекъл:

— Джаафар, гони ме силна жажда! — после забелязал човешка фигура на висок хълм и запитал: — Виждаш ли онова, което виждам и аз?

— Да, емир на правоверните! — отвърнал Джаафар. — Виждам човек! Ще ида при него, ще взема вода и ще ти донеса!

— Моето муле е по-бързо! — рекъл халифът. — Изчакай тук, ще отида сам, ще пийна водица при него и ще се върна!

Подгонил халифът мулето си, то се затичало като вятър в полето или като поток в тясна долина и за миг стигнал до онзи човек. Оказало се, че бил рибарят Халифа. Видял Харун ар-Рашид, че е гол-голеничък, увит в рибарска мрежа, очите му почервенели като огнени факли, бил прегърбен, рошав, прашен като ифрит. Халифът му пожелал мир, той му отговорил, но така гневно, сякаш от устата му лъхнал огън.

— Имаш ли малко водица, човече? — запитал халифът.

— Ти сляп ли си, или си луд? — креснал му Халифа. — Ей там зад хълма е река Тигър!

Халифът заобиколил хълма, спуснал се към реката, напил се, напоил мулето си, после се върнал при Халифа и го запитал:

— Човече, защо седиш тук? Какъв ти е занаятът?

— Този въпрос е още по-глупав от предишния за водата! — отговорил Халифа. — Оръдията на моя занаят са на рамото ми?

— Значи си рибарин!

— Така е!

— А къде ти е халатът? — запитал Харун ар-Рашид. — Къде ти е кърпата за главата? Къде ти е поясът? Къде са дрехите ти?

А нещата на Халифа, които изчезнали, били долу-горе същите. Рибарят си помислил, че именно той му ги е задигнал, върнал се като падаща мълния, хванал мулето му за юздата и викнал:

— Я си ми дай дрехите, стига си си правил майтап!

— За бога, не съм ти виждал нещата! — възкликнал халифът.

А Харун ар-Рашид бил човек с едри бузи и малка уста и Халифа му рекъл:

— А ти по занаят да не си певец или свирач! Я ми дай дрехите с добро, иначе така ще те набия, че ще си оплескаш и осереш дрехите!

Халифа видял тоягата му и си помислил: „За бога, няма да издържа и половин удар от тоягата на този безумен просяк!“ А бил облечен в кафтан от атлаз. Съблякъл го и казал:

— Вземи този кафтан вместо дрехите си!

Взел го Халифа, повъртял го в ръцете си и рекъл:

— Моята дреха струва десет пъти повече от този пъстър халат!

— Облечи го засега, пък аз ще ти донеса дрехите! — настоял халифът.

Взел Халифа кафтана, облякъл го и видял, че му е длъжък. Но той си имал нож, привързан към дръжката на кошницата. Отрязал полите му горе-долу с една трета, така че му стигнал малко под коленете, и рекъл:

— Свирачо, колко ти плаща господарят, да му свириш на заммар?

— Десет златни динара на месец! — отвърнал Харун ар-Рашид.

— За бога, ти ме заставяш да се грижа за тебе! — възкликнал Халифа. — Аз печеля тези десет динара всеки ден! Искаш ли да станеш мой чирак? Ще те науча да ловиш риба, ще си делим печалбата, всеки ден ще вземаш по пет динара, ще ми станеш слуга, а аз ще те защитавам от предишния ти господар ей с тази тояга!

— Съгласен съм! — рекъл Харун ар-Рашид.

— Вържи мулето си, че после с него ще пренесем рибата. Ела, аз ще те науча как става тази работа! — Харун ар-Рашид завързал мулето си, а Халифа затъкнал полите на дрехата си под пояса си и му рекъл: — Вземи мрежата ей така, усучи я около ръката си като мен и я хвърли в Тигър, видя ли как?

Харун ар-Рашид направил така, както му казал Халифа. Хвърлил мрежата в Тигър и задърпал, но не могъл да я издърпа. Пристъпил Халифа до него, задърпал я и той — и двамата не могли да я издърпат.

— Нещастен свирач! — възкликнал Халифа. — Преди аз взех кафтана ти вместо дрехите ми, но този път ще взема мулето ти вместо мрежата ми, ако видя да си я скъсал. И ще те бия с тоягата, докато те видя опикан и осран!

Двамата с много усилия измъкнали мрежата и що да видят — пълна-препълнена с най-различна риба…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато видял рибата в мрежата, Халифа възкликнал:

— За бога, свирачо, ти си отвратителен човек, но ако работиш усърдно, ще станеш велик рибар! Хайде сега яхай мулето си и отивай на пазара и да ми донесеш две кошници! Аз ще пазя рибата, докато се върнеш, а след това ще я натоварим! Имам теглилки и всичко, което ни трябва, ти само ще държиш везните и ще прибираш парите! Тук има риба за двайсет динара! Бързо донеси кошницата!

— Слушам и се подчинявам! — отговорил халифът, оставил рибаря и изключително развеселен, подгонил мулето си.

Стигнал до везира Джаафар, който възкликнал:

— О, емир на правоверните, сигурно си намерил хубава градина и си се поразходил из нея! Иначе защо се забави толкова?

— Случи ми се чудновата история! — отговорил халифът и му разказал за рибаря Халифа.

— За бога, емир на правоверните! — възкликнал Джаафар. — Аз пък си мислех как да си изпрося от тебе този кафтан! Но аз ей сега ще отида при рибаря и ще го купя!

— Той отряза една трета от дължината му и го развали! — казал халифът. — Но, Джаафар, толкова се изморих от този риболов! Толкова риба налових и тя е на брега на реката при моя господар Халифа, който стои там и чака да се върна и да му донеса две кошници! После ще отида с него на пазара, ще продадем рибата и ще си разделим печалбата поравно!

— О, емир на правоверните! — възкликнал Джаафар. — Аз ще ти доведа тук онези, които ще я купят!

— Джаафар! — възкликнал халифът. — Готов съм да дам по един златен динар за риба на всеки, който ми донесе някоя от рибите, които са пред рибаря Халифа!

И глашатаят викнал сред свитата:

— Отивайте и купувайте рибата на емира на правоверните!

Скокнали всички към брега на реката. И докато Халифа чакал емирът на правоверните да му донесе кошници, хората от свитата изскочили като един срещу него, грабнали рибата като орли, събрали я в обшити със злато кърпички и дори се сбили за нея.

— Няма съмнение, че тази риба е райска! — възкликнал Халифа, грабнал две риби в лявата си ръка и две — в дясната, влязъл до гърло в реката и завикал: — Аллах, заради тези четири риби ли свирачът ще носи цели две кошници!

Приближил се един евнух. Той бил позакъснял, защото конят му се спрял да се изпикае. Видял Халифа в реката, а наоколо не била останала никаква риба.

— Ей, рибарю! — викнал той. — Дай ми онези риби и аз ще ти ги платя! — рекъл евнухът.

— Не ги продавам! — възкликнал Халифа, но когато евнухът измъкнал тоягата си, викнал: — Не ме бий! Парите са по-добро от тоягата!

Хвърлил му рибите, евнухът ги сложил в кърпа, пъхнал ръка в джоба си, но не намерил там ни един дирхам.

— Слушай, рибарю! — рекъл той. — Нямаш късмет, нямам у себе си никакви пари! Но утре ела в двореца на халифа и кажи: „Отведете ме при евнуха Сандал!“ Там ще си получиш късмета!

— Днес е ден благословен! Благодатта му си личеше от заранта! — възкликнал Халифа.

Метнал мрежата си на рамо и се прибрал в Багдад. Минал по пазарищата, хората забелязали дрехата на емира на правоверните и го заоглеждали. Влязъл Халифа в своята улица, а работилницата на халифския шивач била в началото й. Видял шивачът рибаря в халата, който струвал хиляда динара, а той лично го бил ушил, и запитал:

— Ей, Халифа, откъде имаш тази фарджия?

— Взех я от един, когото научих как да лови риба! — викнал Халифа. — Не му отсякох ръката, защото той ми открадна дрехите и ми даде този кафтан вместо тях!

Разбрал шивачът, че халифът се е пошегувал с рибаря, като му е дал тази дреха, а той я помислил за парцал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че както ни стана известно, халифът бил излязъл на лов, за да се отвлече от неволницата Кут ал-Кулуб. Когато Зубейда разбрала как халифът се е увлякъл по нея, обхванала я ревност, както става с всяка жена. Тя била чакала кога халифът ще отсъства, за да й скрои някакъв капан. Като разбрала, че мъжът й е излязъл на лов, наредила на неволниците да приготвят сладкиши, между които имало най-хубава халва, в която примесила омайно биле. Наредила да поканят Куб ал-Кулуб при нея и да й кажат: „Жената на емира на правоверните чула за теб и иска да й покажеш нещо от изкуството си!“

Кут ал-Кулуб скочила, взела нужните й музикални инструменти и влязла при Зубейда. Тя погледнала и видяла девойка с кръгли бузи и гърди като нарове, с лице като месец, с блестящо чело и черни очи, с лице, което излъчвало светлина, сякаш изтичала от челото й, а мракът на нощта се спущал по къдриците й и въздишката й лъхала на мускус, като клонка се люлеел станът й, като лък се извивали веждите й, устата й била сякаш издялана от корал, както я е описал поетът:

Тя разгневи ли се — и хората умират прави!

Но пък засмее ли се тя — умрели възкресява!

— Добре си дошла, Кут ал-Кулуб! — рекла Зубейда. — Покажи какво можеш, да видим майсторството ти!

Кут ал-Кулуб седнала, взела в ръка дайрето, за което един поет е рекъл:

Дайре! Сърцето къса се в желания,

щом чувам твоя ясен звън — стенание!

Страстта сърцето грабва наранено.

О, този звук, така желан, неземен!

Заговори със звуци тежки, леки,

подскачащи отблизо и далеко!

Тя дълго подрънквала и пяла така, че птиците замълчали и засрамени се разлетели. После оставила дайрето и взела шабабата, за която е казано следното двустишие:

Човек наглася я с умели пръсти

и песен тя запява с глас невръстен!

След като развълнувала всичко със звуците на шабабата, тя взела един уд, за който е казано:

От клон зелен роди се удът — да ни весели, —

на него свирят само благородни и отбрани!

Не всеки пръст ще може вкуса му да задоволи,

че неговите звуци от метал са изковани!

Опънала тя струните му, сложила всичко в лад — поетът е казал за нея и нейния уд следния куплет:

Опъна силно струните персийски —

Разбра я даже, който не разбира!

Тя с божи глас да се сравни поиска

и от устата песен се излива…

Изсвирила четиринайсет лада на уда, толкова пъти изпяла песента под всеки лад и всички останали като замаяни.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Кут ал-Кулуб започнала да показва с ловкостта на ръцете си разни фокуси и прекрасни шеги. Зубейда си помислила: „Не бива да се упреква Харун ар-Рашид, че се е влюбил в нея!“ После я почерпила с халвата, в която било омайното биле. Кут ал-Кулуб хапнала от нея, отметнала глава и паднала на земята като спяща. Зубейда наредила на неволниците:

— Отведете я в някоя стая, докато не я потърся! — след това заръчала на един от евнусите: — Направи сандък и ми го донеси!

Разпоредила се също да се изкопае гроб и да се разпространи вестта, че неволницата се е задавила и е умряла.

По това време халифът се върнал от лов и още от вратата запитал за Кут ал-Кулуб. Един слуга — Зубейда го била предупредила какво да каже — целунал земята пред него и рекъл:

— Господарю! Кут ал-Кулуб се задави с храна и умря!

— Аллах да не ти праща блага вест, зъл роб такъв! — възкликнал халифът, влязъл в двореца и запитал: — Къде е гробът й?

Показали му гроба. Той го прегърнал и заплакал. Останал дълго време на това място. Зубейда разбрала, че хитростта й е успяла, и рекла на евнуха да донесе сандъка. Донесъл го той. Тя се разпоредила да донесат и неволницата. Наместили я в сандъка и жената на халифа наредила на евнуха:

— Продай сандъка! Който го поиска, постави му условие да го купи затворен и после раздай парите като милостиня!

Взел евнухът сандъка, за да изпълни повелята й.

А на сутринта рибарят Халифа си казал: „Днес трябва да отида при онзи евнух — нали се договорихме да го посетя в двореца на халифа!“ Влязъл в двореца и видял там неволници, роби и слуги, едни стояли прави, други седели. Забелязал онзи евнух, който бил взел рибата — седи си, а мъже роби го обслужват. Той се обърнал и съзрял рибаря. Халифа разбрал, че онзи го е видял, и му викнал:

— Какво бе, Рижавия, откачи ли? Такава ли ти е думата?

— За бога, рибарю, прав си! — рекъл евнухът и се засмял.

Сандал искал да му даде нещо и пъхнал ръка в джоба си. Изведнъж се вдигнал шум, той надигнал глава и видял, че везирът Джаафар излиза от халифа. Евнухът скочил на крака и тръгнал насреща му. Двамата започнали да си говорят. Времето минавало, Халифа стоял и чакал, а евнухът се правел, че не го забелязва. Доста дълго чакал рибарят и накрая му направил знак с ръка и викнал:

— Абе, господин Рижавия, дай, че да си ходя!

Евнухът се притеснил да му отговори в присъствието на везира и продължил разговора, сякаш не го забелязвал. А Джаафар също забелязал, че Халифа прави знаци на евнуха, само че не разбирал какво му вика.

— Сандал, какво иска от тебе този просяк? — запитал той.

— Господарю! — заговорил евнухът. — Това е онзи рибар, чиято риба разграбихме на брега на Тигър! — и му разказал каква е работата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът се усмихнал и казал:

— Този рибарин е дошъл с нуждата си, а ти не я изпълняваш? Нима не го познаваш? Та той е учител и другар на емира на правоверните! Днес той е попритеснен и само този рибар би могъл да го поразвлече! Не го пускай да си ходи, докато не поговоря с халифа!

Отишъл везирът Джаафар при халифа, а евнухът помолил рибаря да не си тръгва. Халифа възкликнал:

— Голяма е милостта ти, няма що! Дойдох да си търся парите, а тук ме запират като някакъв длъжник!

В това време Джаафар казал на халифа:

— Когато излязох от тебе, господарю, тръгнах си към къщи и видях, че твоят възпитател, учител и другар Халифа рибарят стои пред портата, сърди ти се и говори: „За бога, аз го научих да лови риба, той отиде за кошници и не се върна! Така приятелство не се прави, така не се отнасят към учители!“

Халифът се усмихнал, мъката му минала и рекъл:

— За бога, ще направя за него каквото трябва! Ако Аллах желае да му даде чрез мене беда, ще я получи, а ако желае да му даде късмет — все за него ще е! — взел парче хартия, разкъсал я на няколко къса и рекъл: — Напиши, Джаафар, двайсет бележки — от динар до хиляда динара, и още двайсет за всички степени на властта — от най-дребен чауш до халиф, и още двайсет начина за измъчване — от най-лекото наказание до погубване! — Джаафар написал собственоръчно всичко, което му наредил халифът. После емирът на правоверните наредил: — Искам да ми доведат Халифа рибаря! Ще му наредя да изтегли една от тези хартийки и ще му дам онова, което е написано на нея! Ако му се падне халифство, ще се откажа от него и ще го дам на Халифа! Но и не бих го пожалил, ако се окаже, че е изтеглил наказанието бесилка или отсичане на главата!

Джаафар си помислил: „Ами ако на този бедняк му се падне гибел — нали аз ще бъда причината! Но пък да става каквото е пожелал Аллах!“ Отишъл при Халифа, хванал го за ръка да го води, но Халифа загубил ума и дума и си помислил: „Какъв съм глупак, че дойдох при този противен рижав роб, а той ме предаде на това Дебело шкембе!“

— Горко ти, рибарю! — рекъл везирът. — Сега ще застанеш пред емира на правоверните и пазител на светите места!

Погледът на Халифа паднал върху халифа, който седял на трона си. Рибарят го познал, пристъпил към него и казал:

— Бъди здрав, свирачо! Не е хубаво, че ме остави да пазя рибата, а сам отиде и не се върна! А аз не успях да се огледам, когато дойдоха роби и ми разграбиха рибата! Всичко стана заради тебе! Ако бе донесъл бързо кошниците, щяхме да вземем от тази риба сто динара! Днес дойдох тук да си поискам онова, което ми се полага, а ето че ме задържаха! Но кажи ми какво се случи с теб? Теб кой те е задържал тук?

— Ела и си изтегли една от тези хартийки! — усмихнал се халифът.

— Нали искаше да ставаш рибар? Май днес си решил да ставаш звездоброец? — усмихнал се Халифа. — Да знаеш: който има много занаяти, все беден ходи!

— Вземай бързо хартийката без приказки, изпълнявай повелята на емира на правоверните! — викнал му Джаафар.

Пресегнал се Халифа и си помислил: „Вече няма да цаня този свирач да лови с мене риба!“ Взел една хартийка, протегнал я към халифа и рекъл:

— Е, и какво излезе от нея, свирачо?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халифът взел хартийката, подал я на везира Джаафар и наредил:

— Чети какво е написано в нея!

— Там е написано: „Да му се ударят сто тояги!“ — отговорил Джаафар.

Халифът наредил да ударят сто тояги на Халифа. Изпълнили повелята му, рибарят се надигнал и рекъл:

— Аллах да прокълне тази игра, Дебело шкембе!

— О, емир на правоверните! — заговорил Джаафар. — Този бедняк дойде при реката — как ще го върнеш жаден? Нека си изтегли още едно късметче, за да си отиде, но не толкова беден!

— Ако той си измъкне късметче със смърт, аз непременно ще го погубя и ти ще бъдеш причина за това! — рекъл халифът.

— Ако умре, поне ще си отдъхне! — рекъл Джаафар и наредил: — Вземи хартийка и моли решение от Аллаха!

Протегнал рибарят ръка, изтеглил хартийка, подал я на Джаафар, а той я прочел и замълчал.

— Защо мълчиш? — запитал халифът.

— О, емир на правоверните! — отговорил той. — На хартийката е написано: „Нищо да не се дава на рибаря!“

— Значи той при нас късмет няма! — рекъл халифът. — Кажи му да се маха от очите ми!

— Заклевам те в името на славните ти прадеди! — възкликнал Джаафар. — Нека да изтегли и трети късмет!

— Нека да изтегли още един, но той ще е последният!

Протегнал ръка рибарят, изтеглил трета хартийка, а в нея било написано: „Да се даде на рибаря един динар!“

— Аз ти исках късмета, но Аллах не пожела да ти даде повече от един динар! — рекъл Джаафар на Халифа.

— Сто тояги за динар е голяма печалба! — възкликнал Халифа. — Аллах здраве да не ти дава!

Халифът се засмял, а Джаафар дал динар на Халифа и го извел навън. При портата го забелязал евнухът Сандал и му викнал:

— Ей, рибарю! Няма ли да разделиш с нас нещичко от онова, което ти даде емирът на правоверните?

— Прав си, Рижавия! — отвърнал Халифа. — Значи искаш да си го разделим! Аз изядох сто тояги и взех един динар — той е половината ми печалба, която ти отстъпвам!

Хвърлил динара на евнуха и си тръгнал с разплакани очи. Евнухът разбрал, че говори истината, и викнал на слугите да го върнат. Довели пак рибаря пред него, той бръкнал в джоба си, измъкнал от там червена кесия, развързал я и я опразнил — вътре имало точно сто динара.

— Вземи това злато за рибата си, рибарю, и си върви!

Зарадвал се Халифа, забравил за боя, взел стоте динара и още динара на халифа отгоре и си тръгнал. И тъй като всевеликият Аллах желаел да се извърши онова, което е предопределил, рибарят минал край пазара и видял голям кръг хора, сред тях седял старец, пред него — сандък, на сандъка седял евнух, а старецът викал:

— Търговци, хора паралии, който бърза — ще спечели! Кой ще плати нещо за този непознат сандък от дома на госпожа Зубейда? Колко ще наддавате?

— За бога, това е опасна работа! — казал един от търговците. — Но вземам сандъка за двайсет динара!

— Петдесет динара! — викнал друг.

Така наддавали, докато цената не стигнала сто динара и посредникът запитал:

— Ще даде ли някой повече?

— Аз давам сто и един динар! — викнал Халифа рибарят.

Търговците помислили, че се шегува, засмели се и рекли:

— Евнух, дай му го за сто и един динара!

— За бога, само на него ще го продам! — викнал евнухът. — Вземи го, рибарю, Аллах да те благослови и давай парите!

Измъкнал Халифа златото, дал го на евнуха и пазарлъкът свършил. Евнухът раздал златото на бедните още там, върнал се в двореца и съобщил на Зубейда какво е направил.

Халифа вдигнал сандъка на рамо, но не могъл да го носи така и затова го вдигнал на главата си. Помъчил се доста, докато го вкара в дома си, дълго се трудил над катинара, не успял да го счупи и си рекъл: „Я да го оставя за утре!“ Понечил да си легне, но не намерил къде, защото сандъкът заемал цялата стая. Легнал отгоре му и усетил, че нещо вътре мърда…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Халифа се изплашил, станал и си рекъл: „Май че вътре са запрени джинове!“ Легнал отново и почувствал, че нещо вътре мръднало по-силно от първия път. Скочил на крака. Нямал лампа, защото нямал пари да си купи, изскочил на улицата и завикал:

— Ей, хора! Елате с лампа! Джинове ме нападнаха!

Присмели му се хората, но му дали лампа. Взел я той, ударил с камък катинара, строшил го, отворил сандъка, а там — девойка като хурия. Тя била омаяна с омайно биле, но от удара му повърнала билето, дошла на себе си, отворила очи, усетила, че й е тясно, и се размърдала. Халифа рибарят се навел над нея и запитал:

— За бога, господарке, откъде си?

Отворила девойката очи и рекла:

— Кой си ти? Къде съм? Нима не съм в двореца на халифа?

— Какъв ти халиф, лудо момиче! — възкликнал Халифа. — Ти си просто моя неволница, днес те купих за сто и един динара, донесох те вкъщи — ти лежеше ей в този сандък!

— Как се казваш? — запитала девойката.

— Казвам се Халифа! — отговорил рибарят. — Само че не знам откъде ми излезе този късмет, като знам, че късметът бяга от мен!

— Стига сме приказвали! — засмяла се девойката. — Имаш ли нещо за хапване?

— Не, за бога! — отговорил Халифа. — От два дни и аз не съм ял и също имам нужда от някоя хапка! Аллах да пази този сандък, който ме направи беден! Вложих в него всичко, което имах, и се разорих!

— Ами помоли нещо от съседите да хапна! Гладна съм!

Излязъл Халифа от къщата и завикал:

— Ей, хора! Съседи, гладен съм и нямам какво да ям!

Един съсед му дал питка, втори — още една, трети — парче сирене, четвърти — краставица: напълнили се полите на халата му. Той сложил всичко пред девойката и рекъл:

— Яж!…

— А как да ям, като няма стомна с вода да пия? — засмяла се тя. — Боя се да не се задавя с някое парче и да умра!

— Аз ще напълня за тебе тази стомна! — казал Халифа, взел стомната, излязъл посред улицата и завикал: — Ей, хора! Дадохте ми да ям, но ми се дощя и да пия — сега ме напойте!

Един му донесъл вода с чаша, друг — със стомна, трети — в шише. Напълнил той стомната си, върнал се у дома и рекъл:

— Ето! Нали вече нямаш други такива желания? Хайде, разкажи ми историята си!

— Аз съм Кут ал-Кулуб, неволницата на халифа Харун ар-Рашид! — рекла тя. — Госпожа Зубейда ревнува халифа от мене, даде ми омайно биле и ме затвори в този сандък! Но това се случи за твой късмет! Ти ще вземеш от халифа много пари за мене и ще станеш богат!

— А това да не е онзи Рашид, в чийто дворец ме задържаха днес? — запитал рибарят. — Онзи свирач с малък хаир и малък ум! Аз по-голям скъперник от него не съм виждал! Той ми удари вчера сто тояги и ми даде един динар всичко на всичко, макар че аз го научих как да лови риба! Той ме измами!

— Забрави тези лоши думи! — рекла девойката. — Следващия път се дръж прилично и ще постигнеш, което искаш!

Аллах свалил от очите на рибаря завесата, за да открие късмета си.

— Слушам и се подчинявам! — рекъл той. — Я легни си поспи!

Легнала си тя, Халифа се опънал до нея до сутринта. Като се съмнало, тя поискала от него дивит, перо и хартия. Халифа й донесъл от съседите. Тя написала писмо до търговеца — приятел на халифа, разказала му, което й се било случило и че се намира у Халифа рибаря, който я купил. Дала написаното на Халифа и му рекла:

— Вземи това писмо и иди на златарския пазар! Дай на Ибн Кирнас златаря това писмо и нищо друго не казвай!

Взел Халифа писмото, намерил търговеца и му протегнал писмото. Търговецът го взел, прочел го и разбрал какво е написано в него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ибн Кирнас целунал писмото, скочил на крака и запитал:

— Братко, къде е къщата ти?

— А защо ти е къщата ми? — запитал на свой ред Халифа. — Май искаш да откраднеш неволницата ми!

— Не, напротив, ще купя и на двама ви нещо за хапване!

— Къщата ми е на тази и тази улица! — обяснил рибарят.

— Ама че работа! Аллах здраве да не ти дава, нещастнико! — викнал Ибн Кирнас и наредил на двама от робите си: — Идете с този човек при Мухсин сарафина и му кажете: „Мухсин, дай на Халифа хиляда динара!“ После бързо се връщайте!

Така и сторили. Дал му Мусхин хиляда динара, Халифа ги взел и заедно с робите се върнал в дюкяна на господаря им. Той вече седял на сиво муле, струващо хиляди динари, до него имало още едно също такова, оседлано и обяздено.

— Качвай се на мулето! — викнал Ибн Кирнас на Халифа.

Халифа седнал на мулето, но с лице назад, хванал го за опашката, викнал, а то скочило и го съборило. Присмели му се хората, а той се надигнал и си казал: „Що ми трябва да се качвам на такова голямо магаре!“

Ибн Кирнас го оставил на пазара, забързал при халифа, съобщил му за неволницата, после се върнал, взел я от дома на Халифа и я прибрал в къщата си. Върнал се Халифа сам у дома да си търси неволницата и що да види — хора се събрали пред къщата му и си говорят:

— Днес Халифа съвсем се е побъркал! Трябва да се види откъде има тази неволница!

— Той е просто полудял сводник! Сигурно я е намерил пияна на пътя и я отвел в къщата си, а сега се е скрил, защото знае какъв грях е сторил!

И докато разговаряли — ето ти го и самия Халифа.

— Какво ти е, нещастнико? — викнали му те. — Дойдоха тук някакви роби и взеха неволницата, която си откраднал! Търсиха и тебе, но те нямаше!

— Как така са ми взели неволницата? — ядосал се Халифа.

— Ако им паднеш — ще те претрепят! — казал някой.

Но Халифа сякаш не ги чул. Върнал се тичешком в дюкяна на Ибн Кирнас, видял го да излиза и му викнал:

— За бога, лоша работа си свършил! Ти ми отвлече вниманието, прати робите си и те взеха неволницата ми!

— Абе, откачен такъв! Ела тук и мълчи!

Въвел го той в прекрасния си дом. Халифа видял девойката в златно кресло, а около нея — десет неволници. Ибн Кирнас целунал земята пред нея, а тя го запитала:

— Какво направи с моя нов господар, който ме купи за всичко, което притежаваше?

— Дадох му хиляда динара! — отговорил той и й разказал историята на Халифа.

Девойката се засмяла и рекла:

— Не бъди придирчив към него, той е простичък човек! Ето за него още хиляда динара в дар от мене! И ще вземе от халифа толкова, че ще стане богат!

И докато разговаряли, дотичал пратеник на халифа да прибере Кут ал-Кулуб. Тя тръгнала заедно с Халифа. Влезли двамата при емира на правоверните. Той ги поздравил, разпитал девойката какво й се е случило с онзи, който я бил купил, и тя отговорила:

— Това е човек на име Халифа рибаря, ето го — стои пред вратата! Разказа ми, че имал сметки за оправяне с тебе от съдружието ви в рибарлъка!

Халифът направил знак на Халифа. Приближил се рибарят, целунал земята пред емира на правоверните и му пожелал вечна слава и благополучие. Халифът се засмял и запитал:

— Рибарю, ти наистина ли вчера прави съдружие с мене?

Разбрал Халифа смисъла на думите му, събрал смелост и рекъл:

— Кълна се в онзи, който ти е дал халифата, не знам за такова съдружие! Аз само те гледах и си говорихме!

Халифът се разпоредил да му дадат начаса петдесет хиляди динара в злато и разкошна дреха, обшита със злато, а също така муле и няколко роби. Станал Халифа богат и пребогат. Халифът се зарадвал на появата на неволницата си, но разбрал, че всичко това е работа на Зубейда! Огромен гняв го обхванал и той я изоставил за известно време — не влизал при нея и не преспивал с нея…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато разбрала за гнева на халифа, Зубейда се разтревожила, руменото й лице пожълтяло и когато вече нямала сили да търпи, му пратила писмо, в което се извинявала за постъпката си. В него имало следните стихове:

Прекланям се пред твоето благоволение!

Мен мъка ме гнети, гори ме съжаление!

О, приеми страстта ми, господарю —

достатъчно скръбта ми ме изгаря!

Душата иска днес да се пречисти!

Животът мътен е — а тъй бе бистър!

Живот ми даваш — щом сега простиш ми,

и смърт — ако живот не разрешиш ми!

Сърди ми се! Виновна съм! Прости ми —

че прошката ни прави по-любими!

Емирът на правоверните прочел писмото и си казал: „Аллах прощава греховете изцяло, а той е всеопрощаващ и милосърден!“ Пратил й той отговор, в който имало прошка, извинение и забрава на миналото. После определил на Халифа петдесет динара заплата на месец и висок сан.

Рибарят излязъл навън, като пристъпвал гордо. Зърнал го евнухът, който му бил дал сто динара.

— Рибарю, откъде имаш всичко това? — запитал го той.

Разказал му Халифа какво му се било случило. Зарадвал се евнухът, че е станал причина за богатството му, и казал:

— А няма ли да ме възнаградиш заради парите, които имаш?

Пъхнал Халифа ръка в джоба си, извадил кесия с хиляда динара и я дал на евнуха, като му казал:

— Вземи си парите и Аллах да те благослови!

Много се учудил Сандал на великодушието на Халифа. А той яхнал мулето, край което притичвали робите му. Народът го гледал и се чудел на голямото му величие. Когато слязъл от мулето, хората го заразпитвали откъде е извадил този късмет, и Халифа им разказал всичко. Купил си дом с красиви колони, много пари похарчил за него, но го направил от хубав по-хубав. Тогава поискал за жена девойка от най-личните семейства. Влязъл в брачната нощ при нея, получил огромно наслаждение и голямо удоволствие. Започнал да навестява през ден и халифа Харун ар-Рашид, който го обсипвал с милости и щедрост. Живял си така в голямо щастие, радост, величие и сладост, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Да бъде славен онзи, който е всевелик и всевечен, който е вечно жив и никога не умира!…

Приказка за Хасан златаря от Басра

Разправят също, че в древни времена в град Басра живял търговец. Той си имал две мъжки чеда и много пари. Умрял и оставил своето богатство на синовете си. Децата си разделили парите поравно, всеки взел своя дял. Отворили си дюкяни. Единият станал медникар, а другият — златар.

Един ден на пазара се появил персиец чужденец. Минал той пред дюкяна на момъка златар, който се казвал Хасан, погледнал изработките му, разгледал майсторлъка му и всичко му харесало. В същото време разглеждал някаква стара книга. Станало пладне, дюкянът се поизпразнил.

— Синко! — казал персиецът. — Ти нямаш баща, а аз си нямам син! Хубав си, сръчен си… Ала аз знам занаят, по-добър от който на света няма! Много хора са ме молили да ги науча, но така и не пожелах! Реших да науча тебе, да сложа стена между тебе и бедността и да си отдъхнеш от умората на този занаят покрай чука, наковалнята, въглищата и огъня!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан златарят запитал:

— И кога ще ме научиш, господарю?

— Утре ще дойда и пред очите ти ще превърна парче мед в чисто злато! — рекъл персиецът.

Хасан се прибрал при майка си, двамата се нахранили и изгубил ум и разум, той й разказал за персиеца.

— Ама ти как я мислиш тая, синко? — заговорила тя. — Пази се, не слушай хорски приказки, особено на персийци! Те са хашишчии, занимават се с алхимия и мамят хората!

— Майко! — рекъл Хасан. — Ние сме хора бедни! Дори да ни измами, няма какво да вземе от нас!

Замълчала разгневена майката. А синът й — сън не го хванал нея нощ.

Когато се съмнало, грабнал ключовете и отворил дюкяна. Ето че персиецът дошъл. Хасан понечил да целуне ръката му, но той я отдръпнал[23] и рекъл:

— Хасане, приготви тигела и нагласи меха!

Направил златарят каквото повелил персиецът, разпалил въглищата.

— Имаш ли мед? — запитал го той.

— Имам тук един счупен бакър!

Накарал го персиецът да разтрошиш бакъра на малки късчета, хвърлил ги в тигела и раздухал меха, да се стопят. После снел чалмата си, извадил от нея нещо увито в хартия и сипал в тигела колкото половин дирхам от него — то приличало на прах от жълт антимон. Тутакси в тигела всичко се превърнало в чисто злато. Учудил се Хасан от станалото, мислите му се объркали. Взел златния слитък, заобръщал го, взел пилата, остъргал го и се убедил, че е от чисто злато, при това от най-висока проба. Навел се да целуне отново ръката на персиеца, но той не му позволил, а казал:

— Занеси слитъка на пазара, продай го и не казвай никому нищо!

Отишъл Хасан на пазара, продал слитъка за петнайсет хиляди дирхама, прибрал се у дома си, разказал на майка си за станалото и добавил:

— Мамо, вече се научих как става тази работа!

— „Няма сила и воля освен у Аллах!“ — засмяла се тя и после горчиво замълчала.

С цялата си глупост Хасан взел една медна тръба, върнал се при персиеца, който го чакал в дюкяна, и я поставил пред него.

— Какво искаш да правиш с тази тръба, синко? — запитал той.

— Ще я разтопим и ще я превърнеш в златни слитъци! — отговорил Хасан, а персиецът се разсмял и рекъл:

— Ти да не си луд, че да изнасяш за продажба два слитъка в един и същ ден? Когато те науча на тази работа, ти не бива да я правиш повече от веднъж годишно — стига ти!

Момъкът разпалил огъня, хвърлил въглища в него и нагласил тигела. Викнал на персиеца:

— Научи ме как се прави това!

— На тебе май не ти достига ум! — разсмял се оня. — Никой не е научил този занаят в шумотевицата на улиците! Ако почнем да го правим тук, хората ще рекат, че се занимаваме с алхимия, властниците ще чуят и ще загубим главите си! Ако искаш да научиш занаята, трябва да дойдеш у дома!

Хасан затворил дюкяна и тръгнал с персиеца, но си спомнил думите на майка си и го обхванали съмнения. Спрял, навел глава към земята и помислил. Персиецът се усмихнал и рекъл:

— Аз гледам как да ти сторя добро, а ти си мислиш, че ще ти сторя зло! Ако се боиш, ще дойда в твоя дом и ще те уча там! Върви напред, води ме!

Тръгнал Хасан напред, персиецът — след него стигнали до къщата. Хасан казал на майка си за идването му. Тя поразтребила и излязла при съседките. Хасан го поканил да влезе, донесъл гозба от пазара, сложил я пред него и казал:

— Яж, господине, че да ни свързват хлябът и солта!

— Но едва ли някой знае как ще го накаже съдбата, ако наруши приятелството! — казал персиецът. — Аллах да те възнагради! С такъв като тебе лесно се става приятел! Готов съм и тайните си да покажа! Я ми донеси нещата!

Хасан не повярвал на ушите си, затичал се като жребче, пуснато напролет по поляните, отишъл в дюкяна, взел нещата, върнал се и ги поставил пред него. Измъкнал персиецът книжна кесийка и рекъл:

— Хасане, ако не те чувствах като роден син, нямаше да те науча на този занаят! Но от моя магически еликсир ми е останала само тази кесийка! Гледай добре как ще смесвам съставките, всичко ще правя пред тебе! На всеки десет ратла мед трябва да се слага по половин дирхам от това, което е в тази хартийка — тогава ще имаш десет ратла злато от най-висока проба. В тази кесия са останали три окии. Когато еликсирът се свърши, ще направя друг!

Хасан взел меден тас, разтрошил го, хвърлил парчетата в тигела, сложил една стиска от онова, което било в кесийката, нагрял всичко и то начаса се превърнало в слитък от чисто злато. Зарадвал се Хасан много и заоглеждал слитъка. А персиецът използвал невниманието му, измъкнал от чалмата си торбичка с омайно биле, такова, че и слон да го вдъхне, ще спи от вечер до вечер, откъснал едно парче, сложил го в един сладкиш и му го подал. Хасан го сложил в устата си, глътнал го, за миг главата му се спуснала под нозете му и светът изчезнал от очите му. Персиецът разбрал, че злото е сторено, и рекъл:

— Падна ли ми, куче арабско? От дълги години те търся, най-после те намерих, Хасане!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че персиецът вързал ръцете и нозете на Хасан, взел сандък, сложил го вътре, затворил го, взел всичките му пари и златни слитъци. После отишъл на пазара, наел хамалин и той понесъл сандъка. Спрели край реката. Там го чакал голям кораб. Моряците сложили сандъка на кораба и персиецът викнал:

— Вдигайте котвата! Опъвайте платната!

И корабът потеглил с попътен вятър…

А майката на Хасан изчакала, докато се мръкне, прибрала се у дома, видяла, че портата зее отворена, не намерила нито сандък, нито пари. Разбрала, че чедото й е отвлечено. Заудряла се по лицето, завикала, заохкала и така продължила да плаче през тъмни нощи и бели дни. Посред стаята издигнала гроб, написала върху камъка името на Хасан и деня на изчезването му и през цялото време седяла до него…

А този персиец бил магьосник и много мразел мюсюлманите. Бил хитър и ловък, опитен алхимик, така както е казал поетът:

Той куче е и кучи син, и кучи внук!

Щом куче куче породи, хаир не чакай тук!

Този проклетник бил Бахрам магът. Всяка година отвличал по един мюсюлманин и го погубвал, защото така трябвало да прави. Хитрината му с Хасан златаря била успешна. Пътувал цял ден и цяла нощ и после наредил на слугите си да донесат сандъка. Измъкнал момъка от него, дал му да подуши нещо кисело и духнал в носа му някакъв прашец. Кихнал Хасан и омайното биле изскочило. Отворил очи, огледал се и видял, че е посред морето, че корабът се носи, а персиецът стои до него. Разбрал, че го е сполетяло туй, за което го предупреждавала майка му, и възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах! Аз съм Аллах и аз съм, при който се връщат!“ Всемогъщи Аллах, дай ми търпение пред злината, пратена от тебе! — после учтиво се обърнал към персиеца: — Каква е тази работа? Къде са хлябът и солта?

— Куче! — креснал персиецът. — Може ли такъв като мене да признава хляба и солта! Че аз съм погубил досега хиляда момци, без един — и ти ще допълниш хилядарката!

Хасан разбрал, че стрелата на висшето предопределение го е улучила…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че проклетият Бахрам се засмял и рекъл:

— В името на огъня и светлината, на зноя и тъмнината! Не мислех, че така леко ще паднеш в мрежата ми! Но огънят ми помогна да те пипна! Ще се върна и ще те дам курбан на него!

— Ти предаде хляба и солта! — възкликнал Хасан.

Вдигнал магът ръка и го ударил. Той паднал, ударил зъби в земята, сълзи потекли по бузите му. Магът наредил на слугите си да запалят огън.

— Този огън поражда светлина и искри! — казал той на Хасан. — Аз се кланям на него! Ако и ти му се поклониш, ще ти дам половината си богатство и ще те оженя за дъщеря си!

— Горко ти! — викнал Хасан. — Ти си неверник и магьосник, който се кланя на огъня! Това не е вяра, а зло!

Проклетият маг приседнал пред огъня и започнал да го бие с плетен кожен бич, докато нацепил кожата му. После наредил да му дадат нещо за ядене и пиене. Донесли му, но той не пожелал нито да яде, нито да пие! Магът започнал да го бие денем и нощем по целия път, но Хасан търпял и възхвалявал Аллаха. След три месеца Аллах изпратил силен вятър срещу кораба, морето почерняло, корабът се замятал и капитанът викнал на всички:

— Това ни е пратено заради този момък! От три месеца Бахрам магът го измъчва и Аллах не може вече да търпи това!

Всички наскачали срещу магьосника. Видял той, че ще загине, развързал Хасан, съблякъл скъсаните му дрехи, преоблякъл го с други, много по-хубави, обещал да го научи на занаята си и да го върне в родината му, а накрая рекъл:

— Прощавай, синко, за това, което ти сторих! Ако има вина, има и прошка! Направих това с тебе не за друго, а за да изпитам търпението ти!

Зарадвал се капитанът, че Хасан е вече свободен, а момъкът благодарил на Аллах. Вятърът спрял, тъмнината се разкъсала и корабът спокойно продължил пътя си. Тогава Хасан се обърнал към мага:

— Накъде пътуваме, персиецо?

— Отиваме към Задоблачните планини, синко! — отговорил той. — Там се намира съставката, от която правим алхимичния еликсир!

Отпуснала се душата на момъка. Пътували още три месеца. Корабът хвърлил котва край дълъг бряг, осеян с разноцветни камъчета.

— Намерихме това, което търсехме! — обявил персиецът.

Тръгнал Хасан с мага. След като се разпоредил какво да прави капитанът с нещата му, двамата се отдалечили от кораба. По едно време магьосникът седнал, извадил медно барабанче и златна пръчица, обвита в коприна с извезани заклинания по нея, ударил по барабанчето и посред равнината се надигнал облак прах. Изплашил се Хасан, а Бахрам го погледнал и рекъл:

— Какво ти е, синко? Ти не бива повече да се боиш от мене! Ако моята работа можеше да се свърши без тебе, нямаше да те свалям от кораба! Този облак е нещо, което ще ни улесни!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато прахът се уталожил, изпод него се показали три жребеца. Магът възседнал единия, Хасан възседнал втория, а на третия натоварили нещата си. Пътували три дни и спрели сред широко поле. Видели сред него заслон върху четири колони от червено злато. Слезли от конете, влезли под заслона, хапнали, пийнали и отпочинали. Хасан видял в далечината висока сграда.

— Какво е това, чичо? — запитал той.

— Това е дворец! — отговорил Бахрам. — В него живее мой враг! Там ми се случи една история, но сега нямам време да ти я разказвам! — ударил по барабана, появили се конете, те пак ги яхнали и пътували още седем дни. На осмия магът запитал: — Какво виждаш, Хасане?

— Между изгрева и залеза виждам само облаци и бури! — отговорил момъкът.

— Това не са облаци, нито бури! — казал Бахрам. — Това е огромна висока планина, която разсича облаците. Нито един облак не може да се издигне над нея! На върха й е онова, което ни трябва! Но то има нужда от твоите ръце! Еликсирът се получава само от тревата, която расте там, където планината разсича облаците! Щом наберем от нея, ще ти покажа как става цялата работа!

Стигнали до планината. Спрели в полите й. По склоновете й зърнали дворец.

— Какъв е този дворец? — запитал Хасан.

— Това е жилище на джинове! — отговорил магът и продължил: — Извинявай за онова, което ти сторих! И не ми противоречи нищо! Нали сега сме едно цяло! — бръкнал в дисагите си, извадил ръчна мелница и малко пшеница, смлял я, омесил тесто, направил от него три питки, запалил огън и ги изпекъл. Ударил по барабанчето, появили се жребците. Избрал един, заклал го, одрал кожата му и рекъл на Хасан: — Влез в тази кожа! Аз ще те зашия в нея и ще те оставя на земята! Ще се спуснат хищни птици, ще те понесат и ще те оставят върху билото на планината! Ето ти този нож! Щом усетиш, че си на твърда земя, разрежи кожата и излез! Птицата ще се изплаши и ще отлети. Покажи ми се на ръба на планината, викни ми и аз ще ти кажа какво да правиш!

Взел той трите питки и стомна вода, сложил ги заедно с Хасан в кожата и го зашил вътре. Долетяла хищна птица, грабнала го, полетяла с него към планинското било и кацнала там. Хасан разсякъл кожата, измъкнал се от нея и викнал на мага от планинския ръб.

— Огледай се и ми кажи какво виждаш! — отговорил му Бахрам.

Огледал се Хасан зад себе си и видял множество изтлели човешки кости и дървени трески. Съобщил му, а магът му викнал:

— Точно това търсим! Вземи шест наръча трески и ми ги хвърли! Те са от тревата, с която се прави алхимичният еликсир!

Хвърлил му Хасан шест наръча трески. Когато магът ги видял при себе си, викнал:

— Куче, аз си свърших работата! Ако искаш — остани там, за да умреш, ако ли не — хвърли се долу, за да загинеш! — и си тръгнал.

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах!“ — възкликнал Хасан. — Този неверник пак ме измами!

И седнал да оплаква съдбата си, като заредил следните стихове:

Ако Аллах поиска белята да направя,

дори да имам слух и ум, и взор,

слуха ми той запушва, очите заслепява,

умът ми се излива от устния отвор!

Щом вече се изпълни присъдата всевишна,

той връща ми ума, за да се осъзная!

Че всеки сам изстрадва присъдата си лична,

но няма да разкаже как всичко точно станало…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан се обърнал и тръгнал по билото. Бил убеден, че ще умре. Стигнал до обратната страна на планината. Видял долу синьо море с бурни вълни, цялото побеляло, всяка вълна като огромна планина. Приседнал на колене, прочел наум молитвата, която се произнася при погребения, и скочил в морето. Понесли го вълните и го извели жив и здрав на някакъв бряг. Хасан възхвалил Аллах и му благодарил. После стигнал до огромен дворец, извисен до небесата — бил същият, за който Бахрам казал, че в него живее негов враг. „Може пък спасението ми да е там!“, помислил Хасан. Видял, че портата е отворена. В двора имало скамейка, на нея — две девойки като месечини, и двете играели шах. Едната надигнала глава, зърнала го и възкликнала:

— За бога, това е човешко същество! Мисля, че е онзи момък, когото Бахрам магът водеше със себе си!

Хасан се хвърлил в нозете й, горчиво заплакал и заговорил:

— За бога, господарке! Аз съм този нещастник!

По-малката девойка рекла на по-голямата:

— Сестро, бъди ми свидетелка! Обявявам този човек за мой брат! Давам клетва пред Аллах, че ще умра, ако той умре, ще живея с неговия живот, ще се радвам с радостите му и ще тъгувам със скърбите му! — взела го за ръка, въвела го в двореца, снела от гърба му разпокъсаните дрехи, облякла го в царски одежди, подредила му трапеза, седнала със сестра си до него и рекла: — Разкажи ни патилата си с това проклето куче магьосника!

Хасан се поуспокоил, събрал мислите си и им разказал всичко, което му се било случило.

— А ти запита ли го за този дворец? — попитали те.

— Да, питах го! Той ми каза, че не обичал да му се споменава за него, защото тук живеели дяволи и сатани!

— Значи този неверник ни смята за дяволи и сатани, така ли? — разгневили се девойките. — За бога, да можехме да го погубим с най-жестока смърт и да пръснем праха му на вятъра!

— А как ще стигнете до него? — запитал Хасан. — Той е хитър магьосник!

— Той е в една градина! Знаем къде е, и скоро ще го погубим!

— Сестро, разкажи му сега всичко за нас! — казала голямата сестра.

И тя заразказвала:

* * *

Ние сме царски дъщери! Баща ни е един от най-високопоставените царе на джиновете. Всевишният Аллах му дари седем дъщери. Но го обзеха глупост и ревност и той не омъжи никоя от нас! Веднъж извика везири и приятели и им рече:

— Знаете ли място, до което не стигат пътища нито за хора, нито за джинове и където има много плодни дървета и потоци? Искам да заселя там седемте си дъщери!

— За тях най ще подхожда дворецът при Задоблачните планини! — отговориха те. — Той е строен от ифрит — от онези, които са се разбунтували по времето на господаря ни Сулейман! След като те изпогинаха, никой не е живял там, защото е откъснат от света! Около него има плодни дървета и потоци, водата наоколо е по-сладка от горски мед и по-студена от лед! Който пие, начаса се излекува от шарка, проказа или каквато и да е друга болест! Баща ни ни изпрати в този дворец, събра тук всичко, от което имаме нужда. Когато ни се ще да пояздим — удряме барабан, идват всичките му войници и ние си избираме някой за яздене. Когато той поиска да отидем при него, отвеждат ни да ни се нагледа, после се връщаме в дома си! Имаме още пет сестри — те сега са на лов. В такива случаи две от нас остават в двореца за дежурство и приготвяне на храната. Молехме се на Аллах да ни прати някое човешко същество, че да си правим разговорка! Хвала на Аллаха, че те прати при нас!

* * *

— Хвала на Аллах, който умилостиви сърцето си към мен! — възкликнал Хасан.

Скоро и другите сестри се върнали от лов, двете сестри им разказали патилата на Хасан и те го поздравили с щастливото избавление.

Така той заживял с девойките, излизал с тях на лов, тялото му укрепнало, станал силен, напълнял, наедрял. В негово присъствие девойките се веселели, а той им се радвал. Сестрите се заклели непременно заедно да погубят Бахрам мага.

На следващата година проклетникът се появил отново. Водел момък мюсюлманин, здраво окован и жестоко измъчен. Спрял той близо до двореца. По това време Хасан бил при един поток под дърветата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан зърнал Бахрам мага, сърцето му трепнало, побледнял и рекъл:

— За бога, сестри мои, помогнете ми да погубя този проклетник! Ето че пак е дошъл! Води момък мюсюлманин, когото е отвлякъл! Искам да го погубя, за да пречистя душата си и да спася този момък. Ще се успокоя, когато този мюсюлманин се върне в родината си!

Сложили си девойките шлемове, облекли военни доспехи, грабнали мечове. Довели на Хасан жребец в пълно снаряжение и му дали най-хубавото оръжие. А магьосникът вече бил заклал камила, бил я одрал, биел момъка и му говорел:

— Влизай в тази кожа!

Пристъпил Хасан изотзад и му креснал:

— Долу ръцете от момъка, измамник и огнепоклонник!

— Ама ти как се спаси, синко? — стреснал се магьосникът. — Кой те свали долу?

— Спаси ме всевишният Аллах, за да предам сега душата ти в ръцете на враговете ти! — отговорил Хасан. — Нали и мене така измъчваше? Нито брат, нито приятел, нито майка, нито най-искрена клетва могат да те отърват! Ти сам каза, че, който предаде хляба и солта, Аллах ще му отмъсти!

И той стоварил меча си върху шията му и Аллах бързо изпратил душата на неверника в огъня. Хасан ударил по барабанчето с вълшебната пръчка и конете като светкавица застанали пред него. Освободил момъка от въжетата, качил го на единия жребец, натоварил другия с храна и вода и рекъл:

— Връщай се у дома си!

Така Аллах с ръцете на Хасан освободил момъка от гибел.

Девойките го наобиколили, чудели се на неговата смелост и рекли:

— Хасане, ти направи нещо, което е предостатъчно, за да бъде Аллах вечно доволен от тебе!

Хасан се върнал в двореца и пак заживял в ядене, пиене, веселби и игри. Съвсем бил забравил за майка си. И един ден сред равнината се вдигнал огромен облак прах, който засенчил земята.

— Скрий се, Хасане! — викнали девойките. — Прибери се в стаята си, може и в градината да влезеш!

Хасан се скрил в стаята си. След малко пушилката се избистрила и изпод нея се показали войници като скакалци, като развълнувано море, които идвали от царя — бащата на девойките, и три дни останали на гости. Девойките ги разпитвали какво е станало, и те отговорили:

— Дошли сме по царска повеля! Един от царете е вдигнал сватба и иска да дойдете там и да се повеселите!

— И колко време ще отсъстваме?

— Колкото ни трябва за отиване и връщане и два месеца отгоре!

Девойките обяснили на Хасан каква е работата, и му рекли:

— Този дом е и твой! Бъди спокоен, не се бой от нищо! Никой не може да стигне до това място! Ето ти ключовете от всички стаи! Но те молим, братко, не отваряй ей тази врата!

Сбогували се и отпътували. Хасан останал сам. Нещо започнало да го стяга в гърдите, станало му скучно. Дворецът бил широк, но все тесен му се струвал.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан започнал да ходи сам на лов из равнината. Станало му още по-скучно от самотата. Веднъж тръгнал из двореца, ровил се по всичките му ъгли, отворил стаите на девойките, видял в тях такива богатства, че ум да ти зайде, но не пипнал нищо. Но в душата му пламвал огън, като си спомнял съвета на сестра си да не отваря онази стая. Мислел си: „Сигурно в нея има нещо, което тя не желае да бъде видяно от човек! За бога, ще погледна, пък ако ще и да умра!“ Отворил, но видял само изоставена стълба от йеменски оникс. Опрял я на стената, качил се върху покрива и си помислил: „Защо ли ми забрани да влизам тук?“ Излязъл от другата страна на двореца на някакво място, цялото в градини и алеи, дървета и цветя, животни и птици. Особено красиво било развълнуваното езеро. Пред него имало дворец на четири колони, строен от различни тухли: ред от злато, ред от сребро, ред от рубин, ред от изумруд. По средата — кресло от скъпоценни камъни — рубини и ахати. Дворецът бил построен на възвишение до голям водоскок. Над креслото висели благовония от алое и сандалово дърво на верига от червено злато и зелен изумруд, инкрустирани с бисери, всеки от които бил колкото яйце на гълъб. Край езерото имало скамейка от алоево дърво, с вплетени пръчици червено злато и с вградени бисери, цветни скъпоценни камъни и други благородни метали, които образували кръгове. И както си седял и се чудел на красотата на неизброимия брой бисери и рубини, които блестели тук и там, пръснати с огромен майсторлък, когато долетели десет птици. Хасан разбрал, че се канят да кацнат, за да си пийнат водица, и се скрил от тях, защото се боял да не го видят и да се разлетят. Птиците се извисили над едно голямо и красиво дърво и кацнали под него. Всяка смъкнала перушината си с нокти и се измъкнала от нея — оказало се, че това са дрехи от пера и пух, от които излезли моми девици, които затъмнявали с хубостта си блясъка на луната. Били облечени в свила и коприна. Седнали на тревата, а Хасан ги гледал и си казвал: „За бога, сестра ми не е давала да се отваря онази врата само заради тези девойки!“ Съблекли се съвсем и дълго се къпали и плискали в езерото. Мъчно му станало на Хасан. Дощяло му се да слезе при тях, но не смеел. Привечер главната рекла:

— Царски дъщери, мръква се, а страната ни е далече! Стига сме стояли тук, ами да се връщаме у дома!

Всички облекли перушинените си дрехи и се превърнали в птици. После излетели заедно. Тръгнал си Хасан обратно по познатия път, излязъл върху покрива, слязъл по стълбата, отишъл при забранената врата и я затворил зад гърба си. Когато се съмнало, пак я отворил, отишъл на предишното място, чакал, докато мръкнало, но никоя от онези птици не долетяла. Притъмняло му пред очите, широкият свят му се сторил тесен. Не ял, не пил, не спал, покой не можел да си намери.

Но ето че след няколко месеца над равнината се надигнал облак прах, който се спуснал надолу и се разпръснал. Хасан разбрал, че стопанките на двореца се връщат. Слезли от конете си седемте сестри, а малката се затичала към стаята на Хасан. Не бил там — намерила го в едно от подземията слаб, с отпаднало тяло, с отънели кости, с побледняло лице, с очи, потънали в орбитите от глада и жаждата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че девойката запитала Хасан:

— Братко, какво ти се е случило? Виждам, че лееш обилни сълзи! За бога, разкрий ми тайната си!

Въздъхнал Хасан и отговорил:

— Боя се, сестро, че ако ти кажа, ще ми се разгневиш и ще ме оставиш да умра от мъка и скръб!

— За бога, братко, не! — рекла тя. — И живота си да загубя, пак няма да те изоставя!

Той й разказал как отворил вратата, защо от десет дни не е нито ял, нито пил, и горчиво се разплакал. Заплакала и тя, простила му и рекла:

— Успокой се, братко! Готова съм да заложа душата си, само и само ти да си щастлив! Ще измисля някаква хитрост, пък дори тя да ми струва живота! Все пак съветвам те засега да не споделяш сърдечната си болка със сестрите ми! Ако те запитат дали си отварял вратата, отговори им, че не си и си скучал сам-самичък в двореца!

Хасан се поотпуснал, сестра му го върнала към живота. Поискал й нещо за хапване. Тя се върнала при сестрите си. Запитали я за брат й, тя отговорила, че е болен и от десет дни нищо не е слагал в устата си. Запитали я за причината, а тя отговорила:

— Затъжил се е за нас, домъчняло му е, докато ни е нямало! Пък и за майка си тъгува! Трябва да го утешим с приятелството си!

Сестрите се върнали при войниците, пуснали ги да си ходят и отишли при Хасан. Видял им се променен, хубостта му излиняла, лицето му побледняло, снагата му отъняла. Въртели се около него цял месец, а той от ден на ден ставал все по-зле. Те решили да излязат на лов и поканили малката сестра да дойде с тях, а тя отговорила:

— За бога, сестри, докато брат ми е на този хал, не мога да изляза — нека първо оздравее! Ще остана да го лекувам!

Оставили я те в двореца, взели храна за двайсет дни и тръгнали. Когато сестра им решила, че са се отдалечили достатъчно, отишла при Хасан и рекла:

— Братко, стани и ми покажи мястото, където видя птиците! — той й го показал и надълго и нашироко й описал любимата девойка. Сестрата разбрала за кого се отнася разказът му, лицето й побледняло и тя рекла: — Братко! Тази девойка е дъщеря на царя на джиновете! Баща й владее хора, джинове, магьосници, гадатели, родове, племена, страни и държави. Нашият баща е само един от неговите наместници! Никой не може да го надвие, защото има много войници, държавата му е огромна и богатствата — неизброими! Около държавата му тече огромна река, която я заобикаля от всички страни! Никой не може да стигне дотам — нито хора, нито джинове! Войската му е от двайсет и пет хиляди девици с мечове блестящи и копия искрящи! Всяка може да победи хиляда рицари юнаци! Царят има седем дъщери! Дал е една голяма страна под управлението на най-голямата си дъщеря! Тя е най-смелата, най-храбрата, най-хитрата, най-измамната! По магия надминава всички в царството си! Перушинените дрехи, с които летят, са направени от джинове! Ако искаш да се ожениш за нея, трябва да седиш скрит и да чакаш! Те се появяват тук в началото на всеки месец! Ала ако те зърнат, ще те погубят! Застани на такова място, че да ги виждаш, а те да не те виждат! Съблекат ли си перушината, ти забележи къде слага дрехата си най-голямата! Открадни я, но нищо друго не вземай! Вземеш ли дрехата — взел си и нея самата! Тя ще те мами, ще те моли: „Кой открадна дрехата ми? Ето аз съм пред тебе, при тебе, твоя съм! Дай ми перушинената дреха…“ Ако й я върнеш, начаса ще те погуби, ще разруши дворците ни, ще убие баща ни! Когато останалите видят, че дрехата й е открадната, ще се разлетят и ще я изоставят! От този миг ти й ставаш стопанин! Пази перушинената дреха! Докато е при тебе, девойката ще е твоя пленница! Вземе ли си я — ще отлети за страната си! Скрий я някъде и никога не й разкривай къде е!

Двамата слезли от покрива, а на сутринта той се подготвил за срещата. Отворил вратата, качил се на покрива и чакал до вечерта. Така изтекъл месецът. Птиците се появили като мълнии. Хасан начаса се скрил на едно място, откъдето ги виждал, без те да го виждат. Кацнали те, съблекли перушинените си дрехи. Съблякла се и девойката, която Хасан си бил харесал. Всички влезли в езерото. Момъкът полека-лека се примъкнал и взел дрехата й, докато те весело се плискали във водата. Излезли, всяка облякла перушинената си дреха. А неговата възлюблена потърсила дрехата си и не я намерила. Викнала, заплакала. Затичали се останалите при нея, а тя им казала, че перушинената й дреха е изчезнала. Защурали се всички да я търсят, но когато започнало да се мръква, повече не можели да стоят с нея и я оставили край двореца…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан видял птиците да излитат и изчезват от очите му, чул девойката да вика:

— Ей ти, който си взел дрехата ми и ме остави гола! Върни ми я, за да прикрия срамотиите си!

Умът на Хасан се завъртял от страст и той решил повече да не чака. Изскочил от мястото си, отишъл при нея, хванал косата й, дръпнал я, притиснал я към гърдите си, свалил я в долната част на двореца, вмъкнал я в стаята си, покрил я с халата си. Тя плачела и хапела ръцете си. Той отишъл при сестра си, разказал й как е пленил девойката, тя отишла в стаята му, видяла как девойката плаче, целунала земята пред нея, поздравила я, а девойката й рекла:

— Царска дъще! Нима такива като тебе могат да правят подобни злини на царски дъщери! Как може царски дъщери да приютяват чужденци човеци, да им позволяват да познаят нашия живот и да ни крадат дрехите?

— Царска дъще! — отговорила сестрата на Хасан. — Този мъж е честен и доблестен, не е искал никому да стори зло! Сигурно те е обикнал, защото жените са създадени за мъжка обич! Ако не бе така, той нямаше да се разболее и да чезне по тебе!

Тя й разказала за всичко, което знаела за Хасан. Девойката изгубила надежда, че ще се отърве. Сестрата на Хасан продължавала нежно да я успокоява и утешава. До съмване девойката все плакала. Накрая, като разбрала, че е попаднала в капан, си поела дъх и рекла:

— Царска дъще! Сигурно така ми е отредил Аллах — да живея по чужди краища, далеч от роднини и близки! Щом такова ми е писано, ще го изтърпя!

Сестрата на Хасан освободила в двореца прекрасна стая и продължила да я успокоява, докато девойката се поразвеселила. Тогава сестрата отишла при Хасан и му рекла:

— Ставай, отивай при нея, целуни нозете и ръцете й!

Направил той каквото го посъветвала, и рекъл:

— Прекрасна господарке, живот на душата ми, радост за очите ми! Нека сърцето ти бъде спокойно! Не искам друго, освен да се оженя за тебе по законите, създадени от Аллах, да те отведа в родината си, да заживеем двамата в Багдад! Майка ми ще бъде винаги на твоите услуги! Няма по-хубава страна от нашата!

Тя не издала нито звук. Точно тогава на портата се почукало — останалите девойки се връщали от лов. Те слезли от конете си, отишли по стаите си, съблекли прашните си дрехи и облекли нови. Били уловили много газели, диви говеда, зайци, лъвове и хиени. Част от тях отделили за курбан, останалото прибрали в двореца. Хасан целунал челата им, а те рекли:

— Май прекаляваш с благоговението си! Какво толкова любезничиш с нас! Не бива да правиш такива неща — ти си човек, а ние сме джинове, а човеците са по-съвършени същества от джиновете! — и като видели, че очите му са пълни със сълзи, продължили: — Какво е станало? Кой те разстрои така, че натъжи и нас?

Хасан се притеснил да им каже, за да не го укорят.

— Той хвана птица във въздуха и ви моли да му я оставите, за да я опитоми! — заговорила сестра му.

— Ще направим каквото поискаш! Но разкажи ни какво ти се е случило и нищо не скривай! — викнали те.

— Моля те, ти им разкажи какво ми се случи! — казал Хасан на сестра си. — Аз не намирам подходящи думи!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан помолил сестра си да разкаже за станалото, тя се съгласила и го сторила.

— Опиши ни я, сестро! — развикали се една през друга девойките, когато чули за изгората на Хасан.

— Тя е по-хубава от луна в пълнолуние! — заразказвала най-малката. — Лицето й е от слънце по-светло, шията й е от вино по-сладка, станът й е от тръстика по-строен! Има черни очи, вакло лице, блестящо чело, гърди — като мрамор, със зърна — два нара, бузи — дъхави ябълки, корем — гънки изваяни, пъп — кутийка от слонова кост, пълна с мускус, бедра — колони мраморни, поглед тъмен, който омагьосва, походка нежна и лека, гръд твърда и тежка, гласът й болен лекува, смехът й сърце разлудува!

— Покажи ни я! — обърнали се девойките към Хасан. Той объркано се надигнал и ги повел към царската дъщеря. Отворил вратата, влязъл първи, а те — след него. Целунали земята пред нея и рекли: — Дъще на най-великия цар! За бога, ти си прекрасна! Брат ни много те обича, но не иска да те вземе насила, а само в съгласие със закона! Не е пращал сгледници, а те е взел сам!

Успели да я убедят. Една от девойките обявила брака й с Хасан, хванала ръката й, сложила я върху ръката му и я омъжила за него с нейно съгласие. Въвели Хасан при нея, той затворил вратата след себе си, снел покривалото от лицето й, съблякъл я, счупил печата й, отнел моминството й, насладил се на висшата сладост. Страстта му към нея пораснала още повече, след като постигнал желаното, поздравил себе си и произнесъл следните стихове:

Снагата привлича и взорът тъмнее,

в лицето ти извор потича прозрачен!

Най-чиста страст във сърцето копнее!

Половина — рубин си, третина — елмази,

петина — от мускус, шестина — от амбра!

Лицето по-светло от бисер изгрява!

И никоя Ева не е породила

ни в рая, ни тук друга хубост такава!

Ако искаш — мъчи ме! Страст мъки понася!

Ако искаш — прости ми! И пак ще си права!

Моя хубост неземна, желана и страстна,

кой може пред теб търпеливо да чака?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан живял така четирийсет дни в радост и веселие. Животът с него се харесал на царската дъщеря, тя позабравила близките си. На четирийсетия ден Хасан видял майка си насън. Тя тъжала по него, тялото й било отслабнало, лицето — прежълтяло и променено. Чул я да му казва:

— Синко Хасане, как може да живееш на този свят доволен и да ме забравиш! Ще доживея ли, синко, да те видя до мене, да се съберем пак както преди?

Стреснал се Хасан — сълзите течали по бузите му. Станал тъжен, мрачен, сън не му идвал, бил неспокоен.

— Какво ти е, господарю? — запитала го жена му.

Въздъхнал той и разказал съня си. Тя разказала на сестрите какво му е. Те го съжалили и му рекли:

— За бога, ама ти така кажи! Ще ти помогнем да отидеш при нея!

Приготвили му всичко нужно за път, дарили невестата с накити и скъпоценности, приготвили и други дарове. Ударили барабани, дошли отвсякъде жребци, подбрали от тях толкова, колкото да понесат всичко, яхнал Хасан с неволницата си единия, натоварили на другия двайсет и пет дисаги със злато и петдесет — със сребро. Малката сестра прегърнала Хасан и се разплакала. Заклела го — щом стигне в родината си и се срещне с майка си, да я посещава поне веднъж на шест месеца. После добавила:

— Ако те обхване някоя грижа или те разтревожи нечия омраза — удари по този барабан! Конете ще дойдат при тебе, ти яхни някой и ела при нас!

Хасан пътувал без спиране денем и нощем, пресичал равнини и пустини, урви и долини, докато конете спрели пред портата на дома му. Пристъпил към вратата и чул отвън как майка му плаче и припява следните стихове:

Как иска той да вкуси сън, а дрямка му не идва,

будува нощем, дреме прав — но сън не го достига!

А имаше си всичко тук — пари, и чест, и близки —

сега живее в чужди дом, да дойде тука иска!

Ще го позная — носи бенка голяма при ребрата!

О, как ми мъката расте, как дави ми душата!

Дали се днес вълнува той тъй, както се вълнувам,

или ледът го изстуди — за майка не боледува?

Обичащата ми душа във мъката усеща,

че тъжен, страдащ, плачещ той очаква с мене среща!

Разплакал се Хасан и захлопал силно по вратата.

— Отвори ми, мамо!

Отворила тя вратата, загледала се в него и паднала в несвяст. Той я замилвал, докато дойде на себе си, прегърнал я, тя също го прегърнала и го целунала.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Хасан приседнала до него и запитала:

— Какво ти се случи, синко? — той й разказал за пътуването си и как Аллах го срещнал с жена му. Майката пристъпила към неволницата, заговорила я радостно, а когато зърнала лицето й, загубила ума и дума пред хубостта й, после се обърнала към сина си: — Синко, с такова богатство не можем да живеем в този град! Хората ни знаят като бедняци! Я да отидем в Багдад и да заживеем там под лоното на халифа! Ще отвориш дюкян, ще завъртиш алъш-вериш!

Хасан продал къщата, извикал конете, натоварил на тях всичките си богатства, покъщнина, майка и жена и тръгнали на път. След десет дни пристигнали в Багдад и Хасан наел стая в един хан. После си харесал дома на един везир и го купил за сто хиляди златни динара. Пренесъл цялото си богатство и вещи в къщата. Купил всичко, от което има нужда един дом. Така заживял с жена си и майка си в пълно доволство, радост и щастие. Минали три години. През това време жена му родила две момчета. Хасан нарекъл едното Насир, а другото — Мансур.

Едва тогава си спомнил за сестрите си. Домъчняло му за тях. Накупил накити, скъпи платове и сухи ядки, каквито те никога не били виждали и не познавали. Запитала го майка му защо е накупил тези неща, а той отговорил:

— Реших да посетя сестрите си, които ми направиха толкова много добрини. Ще ги видя как са, и скоро ще се върна! Трябва да се отнасяш добре с жена ми! Нейната перушинена дреха е в един сандък, който съм заровил под земята. Пази я да не я намери, че начаса ще отлети заедно с децата и така ще си умра от мъка по тях! Тя е дъщеря на царя на джиновете! Много ми е скъпа и затова я пази! Не й позволявай да излиза от вратата, да се навежда от прозореца! Боя се дори да не я издуха вятър!

— Боже, опази, ако не те послушам, синко! — рекла майката. — Тръгни и бъди спокоен!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така Хасан поверил жена си на майка си. Обаче по висша повеля невестата подслушала разговора им.

Хасан ударил барабана, появили се конете и той ги натоварил с двайсет хамла с иракски стоки. Сбогувал се с майка си, жена си и синовете си, метнал се на коня и потеглил към сестрите си. На единайсетия ден бил вече при тях. Зарадвали му се те, а сестричката му украсила двореца отвътре и отвън като за празник. Приели даровете му, сложили го да почине в предишната му стая, разпитали го за майка му и за жена му, той им казал, че вече има двама синове. Най-много му се радвала малката сестра. Хасан гостувал цели три месеца, бил доволен и предоволен…

… А когато Хасан отпътувал, жена му се повъртяла ден-два около майка му, а на третия рекла:

— За бога, от три години съм омъжена, а нито веднъж не съм ходила да се изкъпя в хамама!

— Дъще, ние тук сме пришълци! — казала майката. — Мъжът ти не е в страната! Аз никого тук не познавам! Я да постопля вода, пък да ти измия косата в домашния хамам!

— Госпожо! — отговорила съпругата. — Ако бе казала такива приказки на някоя робиня, тя щеше да те помоли да я продадеш, за да не стои повече в дома ти! Ако бе го казал мъж, на мъжете е простено, те са ревниви същества и си мислят, че ако жените престъпят прага на дома, вече са развалени! Знаеш, че ако жената е замислила нещо, нищо не може да я спре!

Смилила се майката над хала й и разбрала, че не може да й попречи да изпълни желаното. Приготвила всичко нужно, взела я със себе си и двете влезли в хамама. Всички жени се загледали в младата невеста. Пръснала се вестта за нея и всяка жена, която минавала край хамама, влизала вътре, за да я види. И се случило точно тогава в хамама да дойде Тахфа, една от неволниците на емира на правоверните Харун ар-Рашид. Видяла тя струпаните жени, които били толкова, че вътре не можело да се диша. Попитала ги защо се тълпят. Казали й за невестата. Тя се загледала в нея по за дълго, изгубила ума и дума пред хубостта й. Дори не се изкъпала, ами втренчено гледала жената, докато тя се изкъпала и облякла дрехите си, които й прибавили нова хубост. А жената на Хасан излязла от горещото помещение, приседнала на килимите върху възглавниците да си отдъхне и накрая си тръгнала. Скочила Тахфа след нея. Разбрала къде е къщата й, и се върнала в двореца на халифа. Тичала, без да спре — право при госпожа Зубейда. Целунала земята пред нея и Зубейда я запитала:

— Ти защо се задържа в хамама, Тахфа?

— Господарке! — отговорила неволницата. — Видях чудо, каквото не съм виждала нито сред жени, нито сред мъже! Завъртя ми се ума, дори главата си не съм измила!

— А какво е това чудо, Тахфа? — запитала господарката й.

— Видях в хамама неволница с две момченца като луни — човек подобно лице не е виждал и няма да види нито преди нея, нито след нея, защото в целия свят не може да има такава хубост! Разпитах за мъжа й — бил търговец и се казвал Хасан Басри! Проследих я до дома й — това е везирска къща с две порти, едната гледа към морето, а другата — към сушата! Боя се да не узнае за нея емирът на правоверните, защото ще наруши законите, ще погуби мъжа й, за да се ожени за нея!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че госпожа Зубейда възкликнала:

— Горко ти, Тахфа! Нима може една неволница да бъде толкова хубава, че емирът на правоверните да наруши закона на земния свят заради нея! За бога, трябва да видя тази девойка! В харема на халифа има триста и шейсет неволници, но между тях няма нито една такава, каквато ми описваш!

— В целия Багдад няма такава подобна. Нито сред персите, нито сред арабите няма творение на Аллаха, подобно на нея по хубост!

Зубейда викнала Масрур и му рекла:

— Слушай, Масрур, иди в еди-коя си къща и ми доведи жената, която е там, заедно с децата й и старицата, която живее с нея!

Масрур отишъл в къщата. Отворила майката вратата, запитала какво му трябва, а той отговорил:

— Госпожа Зубейда, съпруга на емира на правоверните Харун ар-Рашид, те кани заедно със съпругата на сина ти и децата им, защото жените й разказали за нейната хубост и прелест!

— Слушай, Масрур! — заговорила майката. — Ние сме тук чужденци, синът ми, съпругът на момичето, не е в страната! Той ми е наредил да не излизаме от портата. Боя се да не й се случи нещо, пък после синът ми да посегне на себе си! Не искай от мене нещо, което после няма да понеса!

— Госпожо! — рекъл Масрур. — Ако предполагах, че нещо ви заплашва, нямаше да ви карам да тръгвате! Такова е желанието на госпожа Зубейда! Както съм ви взел, така и ще ви върна тук здрави и читави, ако е пожелал Аллах!

Не можела майката на Хасан да не се подчини. Приготвила снаха си и внуците си и ги извела. Масрур ги въвел в двореца и ги изправил пред госпожа Зубейда. Те целунали земята пред нозете й, но лицето на снахата било закрито с воал.

— Няма ли да откриеш лицето си, за да те погледам? — запитала госпожа Зубейда.

Невестата открила лицето си — сякаш луна изплувала иззад небесния хоризонт. Зубейда се втрещила — целият дворец грейнал от блясъка на лицето й. Сложила я да седне до нея и наредила да донесат дреха от най-скъп плат и накити от най-скъпи драгоценности. Облякла ги жената и Зубейда й рекла:

— Най-хубава сред всички хубавици, ти ми напълни очите! А имаш ли други дрехи за обличане?

— Господарке! — отговорила снахата. — Имам една перушинена дреха! Ако я облека пред тебе, ще видиш най-прекрасната гледка, която някога си виждала и за чиято хубост ще разказва на синове и внуци всеки, който я зърне!

— И къде е тази дреха? — запитала Зубейда.

— У свекърва ми, поискай я от нея!

— Майко! — обърнала се Зубейда към майката. — Заклевам те, иди и донеси тази дреха, да видим как тази хубавица я е съшила, пък после пак ще ти я върнем!

— Господарке! — възразила майката. — Виждала ли си жена да носи дрехи от перушина? Такава имат само птиците!

— Кълна ти се, господарке! — заговорила снахата. — Моята перушинена дреха е у нея! Тя е в един сандък, заровен в мазето на къщата!

Откъснала Зубейда от шията си огърлица, струваща колкото всички хазни на Хосроите и цезарите, и рекла:

— Вземи, жено, тази огърлица! — и когато майката на Хасан я взела, добавила: — Заклевам те! Иди и ми донеси тази дреха да я видя, пък после ще ти я върна! — майката пак се заклела, че не е виждала такава дреха и не знае къде се намира. Креснала й Зубейда, взела от нея ключа за къщата, викнала Масрур и му наредила: — Вземи този ключ, Масрур! Иди в къщата, слез в мазето! Посред него има заровен сандък! Извади от него перушинената дреха и ми я донеси!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур взел от Зубейда ключовете от дома на Хасан. С разплакани очи тръгнала старата майка след него и съжалила, че се е съгласила да отиде в хамама с неволницата. Влезли в мазето, Масрур изровил сандъка, извадил от него перушинената дреха и я занесъл на Зубейда. Тя я разтворила и се зачудила на прекрасната изработка. Подала я на снахата и запитала:

— Това ли е твоята перушинена дреха?

— Да, господарке! — отговорила тя.

Протегнала ръка, взела дрехата, видяла, че е здрава както някога и нито едно перце не се било загубило. Разтворила я, влязла в нея, взела децата си в скута си и станала като птица. Огънала снага, затанцувала пред тях и произнесла с ясен глас:

— Нали е красива, господарки!

— Да, великолепна е! — отговорили всички. — И всичко, което правиш, е толкова красиво!

— А това, което ще видите сега, е още по-красиво! — възкликнала тя. Разтворила криле, полетяла с децата си и се завъртяла около кубето на двореца. Кацнала там и всички я гледали, изгубили ума и дума. Тогава пожелала да полети към страната си, но си спомнила за Хасан и викнала: — Слушайте, хора! — и заредила следните стихове:

Лишеният от дом в чужд дом безкрайно страда!

Дори и да обича — от него ще избяга!

Нима в дом чужд той може блаженство да намери?

Нима в досада тежка не ще отвори двери

да бяга… Аз попаднах на любовта в капана,

но любовта затвор мой, дори и гроб мой стана!

Чух го съвет как дава на майка да я пази,

узнах къде е скрита… В душата ми полази

надежда… Чух, запомних и чаках тайно сгода

добро да се излее над участта ми горда.

В хамама да отида — то беше само начин

и на Харун жените от мен да се прехласнат!

Поисках си от тебе, любимке на халифа,

аз дрехата вълшебна, от перушина сшита,

и обещах чрез нея да видиш чудеса ти,

душата да отпуснат, да разтопят досади.

Поех я аз от тебе, разтворих я, видях, че

там всичко е наред, облякох, закопчах я,

във майчините скути прибрах си и децата,

разперих си крилете и литнах над земята…

Кажи му, щом се върне, свекърва стара моя,

че искам да съм с него, но там, не тука, моля!

— Кацни, за да се полюбуваме на хубостта ти! — замолила Зубейда.

— Не може да се върне онова, което си е отишло! — отговорила снахата, а после се обърнала към нещастната тъжна майка на Хасан: — Майко на мъжа ми! Щом синът ти се върне, ако пожелае близост и щастие с мене, нека ме намери на островите Вакалвак, нека ветровете на любовта и желанието го отведат там! — и литнала с децата си към родината си.

Заплакала майката на Хасан, завайкала се, а Зубейда й рекла:

— Госпожо хаджийке, не предполагах, че ще стане така! Ако ми бе казала каква е работата, нямаше да настоявам толкова! Едва сега разбрах, че тя била от летящите джинове!

Излязла майката от дома на халифа, отишла си у дома, помислила с тревога за снаха си и внуците си и как ще посрещне сина си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан отишъл при девойките, те го заклели да им остане на гости поне три месеца. После приготвили дарове, цели десет товара — пет със злато и пет със сребро и още един товар неща за из път. Тръгнал си той, тръгнали и те да го изпратят. Той ги заклел да се върнат, всички го запрегръщали за сбогуване. Поел на път, без да спира ни ден, ни нощ. Стигнал до Багдад. Влязъл при майка си и видял, че е отслабнала телом, станала кожа и кости, превърнала се в клечка, дори не можела да отговори на въпросите му. Пуснал той конете да си вървят и се разтършувал из къщата за жена си и децата си. Не намерил и следа от тях. Надзърнал в мазето, видял, че е отворено, сандъкът — измъкнат и празен, нямало и помен от перушинената дреха. Разбрал, че жена му се е добрала до нея, облякла я е и излетяла, като е взела и децата. Върнал се при майка си, запитал я за жена си и децата си и тя рекла:

— Синко, всичко ще ти разкажа!

Тя му разказала от начало до край какво се било случило и му предала думите на жена му: „Щом синът ти се върне и нощите на раздялата му се сторят дълги, ако пожелае близост и среща с мене, нека напусне родината си и дойде при мене на островите Вакалвак!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Хасан чул какво била казала жена му, преди да литне, изохкал силно и се затъркалял като змия. После заредил следните стихове:

Спри се! Погледни как в бездната ме хвърли!

Може би след грубост идва съжаление?

И дали ще ме познаеш, щом ме зърнеш?

Всичките черти са вече променени…

Може би съм мъртъв вече в любовта ти?

Може би… Но жив съм, стонът ме издава!

Не!… И твоят образ сила пак ми дава!…

Той пак се замятал из къщата, охкал, плачел и стенел. На шестото утро притворил очи и видял насън, че жена му тъжно плаче. Стреснал се с вик.

Цял месец изкарал така. Тогава му хрумнало да отиде при сестрите си. Извикал конете, оставил къщата на майка си и потеглил към тях — дано там намери помощ, как да се събере пак с жена си! Стигнал до двореца им при Задоблачните планини. Влязъл при тях, те се зарадвали и рекли:

— Братко, защо така бързо дойде? И два месеца не са минали от последното ти идване!

Разплакал се той и пропял следните стихове:

Не сте видели вие от обич скръб такава —

тя нито се купува, и нито се продава!

Дори Аллах не може таз обич да погуби,

а в стих не се възпява от обич дух изгубен!

Далече са лицата, които съм обикнал,

но пак из паметта ми любимите поникват…

В сърцето е заседнал жесток и сладък спомен…

Но ето — гълъб чувам… Той пее и се моли…

О, гълъбе! И ти ли любима призоваваш,

и ти ли мъка тежка споделяш с мен и страдаш?

Аз взора си изгубих, удавих се в сълзите,

изчезнаха от него на радостта ми дните,

въздишам всеки миг аз, оплаквам я виновно,

макар че тя извърши деяние греховно…

Той им разказал какво се било случило в негово отсъствие и какво била казала жена му, преди да тръгне. Девойките се спогледали, посбутали се с лакти, навели глави, после ги надигнали и рекли:

— Протегни ръка към небето, братко! Ако го докоснеш — ще стигнеш до жена си и децата си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТИ СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по лицето на Хасан като дъжд потекли сълзи и той заредил следните стихове:

Душата ми виж! Тя изгуби любима!

Ни сладост, ни радост в живота й има!

Притиска я тежко жестоката болка…

Лек няма за нея… А лекари — колко?…

Единствена тя бе… И тя ме остави…

За нея разпитвам ефира… Коварно

излитна… Остави ме плачещ, самотен…

Отива си времето… Сълзи се ронят…

Без нея самотна остана земята,

за нищо раздава си тя аромата…

Напразно зла съдба натрупва бури

и времето лети… Ще дойде тя!

Щастлив ще бъда, щом се върне образът й чуден

и донесе със себе си любимите неща…

Яйце развалено от щраус ми тялото смуче —

изстрадало тяло от живия свят се отучи…

Жестокост нахлува в живота ми горда и волна —

газела, избягала примката зла, непокорно

лети като вятър от връх, та на връх, без да спира,

а с нея тревога и мъка в душата напират,

надежди напразни развяват, завързват, развързват,

сърцето пламти и изгаря във пламъци бързи…

Вълнува ме всичко — но всичко избухва и гасне,

и трепват клепачите в спомена мъртъв напразно…

Девойките започнали пак да го утешават. Притиснала го сестра му до себе си и му рекла:

— Братко, избърши сълзите си, търпи и ще стигнеш желаното! Десетгодишният не може да умре на девет години! Постой при нас, все ще измисля някаква хитрост, за да стигнеш до жена си и децата си! Един поет е казал:

Нека съдбата в руслото тече си —

озъбва й се само твар безумна!

Докато мигне ти клепачът лесно,

Аллах едното бързо сменя с друго!

А той се разплакал още по-горчиво и заредил следните стихове:

Любимата на младостта сърцето грабна!

Защита няма, щом така решил Аллах!

Потъва на живота корабът във буря хладна,

но бури десет да са — пак не ме е страх!

С търпение ще крача през бури и тревоги!

От плач каква ли полза ще получа впрочем?

По седемдесет и седем нека бури да ме гонят,

и пет по петдесет и пет да са — ще ги прескоча!

А сестрите си имали чичо, роден брат на баща им. Той се казвал Абдул Кудус. Девойките му били разказали за патилата на Хасан и как той успял да погуби магьосника. Чичото много се зарадвал на тази новина, подал на най-голямата сестра кесия с тамян и й рекъл:

— Племеннице, ако те подгони зло или ти потрябва нещо, сложи от този тамян в огън, извикай ме и аз бързо ще дойда!

Сестрите решили да го повикат. Взели щипка тамян, най-голямата я хвърлила в огъня и повикала чичо си. Не успял тамянът да изгори, когато посред равнината се вдигнал облак прах и под него се показал шейх върху слон, който ревял под тежестта му. Седнал при тях и казал:

— Току-що бях при стринка ви, ала подуших тамяна и тутакси пристигнах при вас. Какво ще искате?

— Домъчня ни за тебе, чичо! — отговорили те.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че голямата сестра рекла на чичо си:

— Чичо, разказвали сме ти за патилата на Хасан, нали? Разказахме ти и за дъщерята на цар Акбар, която той улови, ожени се за нея и отпътува за страната си…

— Да! — рекъл той. — А какво стана с него?

— Тя го излъгала! — отговорила сестрата. — Родила му двама синове, взела ги и заминала за страната си, докато го нямало. И казала на майка му да я търси на островите Вакалвак!

Поклатил Абдул Кудус глава, загризал нокти, забил поглед в земята, заровил с пръсти из пръстта и рекъл:

— Този човек е хвърлил душата си в страшна опасност! Той не може да стигне до островите Вакалвак! — девойките извикали Хасан. Шейх Абдул Кудус го сложил да седне до себе си и рекъл: — Синко, откажи се от тази голяма мъка! Ти не можеш да стигнеш до островите Вакалвак, дори да притежаваш летящи джинове и подвижни звезди! Между тебе и тези острови има седем долини, седем морета и седем огромни планини! Как може да стигнеш дотам, кой ще те заведе? — Хасан заплакал. Девойките заплакали заедно с него. Шейхът се смилил над тях, нежност изпълнила душата му и той рекъл: — Я замълчете! — а после се обърнал към Хасан: — Стани, синко, дръж се и върви с мен!

Простил се Хасан с девойките и тръгнал с него. Шейхът извикал слона си, яхнал го и сложил Хасан зад себе си. Така се носили като бърза мълния три дни и три нощи. Стигнали до висока планина — всичките й камъни били сини. В нея имало пещера, а при входа й — порта от китайско желязо. Слезли от слона. Шейхът почукал на портата. Отворила се тя и от там се показал страшен черен роб — великан, който държал в едната си ръка меч, а в другата — стоманен щит. Щом видял Абдул Кудус, той го пуснал. Шейхът хванал Хасан за китката и двамата влезли. Хасан видял, че пещерата е много голяма, много широка и представлява сводест коридор. Вървели много дълго и стигнали до огромен мегдан. В един от ъглите му имало грамадни порти, отлети от жълта мед. Отворил шейхът едното крило, влязъл и казал на Хасан:

— Седни до тази порта! Не влизай, докато не се върна!

Нямало го около час. Когато излязъл, водел обязден и оседлан кон — тръгне ли, ще литне, а литне ли — и вятър не ще го стигне! Подал поводите на Хасан и каза:

— Качвай се! — отворил портата и пред тях се опънала безкрайна равнина. Яхнал Хасан коня, а шейхът заговорил: — Синко, вземи това писмо! Тръгвай с този кон, където те отведе! Ще спреш пред пещера, подобна на тази! Слез, остави коня да влезе, но ти не влизай след него! Ще стоиш там пет дни, но това да не те тревожи! На шестия ден ще излезе черен шейх в дълги черни дрехи и бяла брада, която стига до пъпа му! Целуни му ръка и плачи, за да го умилостивиш! Щом те запита какво искаш, му подай това писмо! Той ще те остави сам и ще излезе на шестия ден! Излезе ли лично, знай, че работата ти ще стане! Излезе ли някой от стражите му, знай, че той идва да те погуби, защото, който сам търси опасност, погубва себе си! Ако се боиш за живота си, откажи се още сега! Ако пък искаш да се върнеш — слонът е готов, той ще те заведе при племенничките ми!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан възкликнал:

— Никога няма да се върна, без да съм намерил любимата си, ако ще желанието ми да ме погуби!

Изгубих обич — избуява мъка тежка…

Разбит съм… Унижен съм… Думи нямам…

Желаех в дом да имам обич нежна,

намерих скръб дълбока и голяма…

Аллах ми даде дом, но той е спомен,

и болка е без сладости, и грижа…

Не изтърпях… И литнах във тревога,

за мен са само стон и думи лишни…

Сега ме водят думите последни:

„Помни и не забравяй — аз те чакам!“

Но кой сега ще ми даде надежда

и сила мъжка?… Лутам се из мрака…

Сбогувах се и тръгнах да ги търся,

ако се върна — вечно ще се мразя!

А толкова ги пазих… И прекършен,

тъжа сега и мъки си донасям…

Шейх Абдул Кудус разбрал, че Хасан няма да се откаже от намеренията си, дори това да му струва живота, и заговорил:

— Синко! Островите Вакалвак са седем на брой и там има огромна войска! Който е влязъл в земите им, не се е връщал. Жената, за която си тръгнал, е дъщеря на техния цар! Нима ще успееш да стигнеш до нея?

— Дори да ме насекат парче по парче заради обичта ми към нея, пак съм готов да отида! — възкликнал Хасан. — Трябва да вляза на островите Вакалвак! И ако е пожелал Аллах да се върна, то ще е само с нея и с децата ми!

Вие, желание мое, обич единствена моя,

вечно ви виждам и чувам, вечно ви нося в душата!

Мойто сърце е ваш дом и вие му взехте покоя,

а след това го засяхте с мъка и скръб непозната!

С болка поглеждам звездите — сякаш пастирът си пази

своето стадо… А сълзи — дъжд бурен се леят…

Ти си толкова дълга, о, нощ, когато в душата проказа

гадно провира се тайно — макар и луната да грее.

Ветре, ела, изрежи я! Нека за тях да остана!

Нека се срещнем! Тогава животът докрай ще е весел!

И разкажи им за болки, за мъки, за скърби и рани!

О, ако можеше само, на крилете си би ги донесъл!…

— Синко, имаш си майка! — рекъл шейх Абдул Кудус. — Няма да й е добре, ако се погубиш!

— Не мога да се върна без жена си и децата си! — възкликнал Хасан и заредил следните стихове:

Кълна се в любовта, на думите съм верен!

Предам ли я — ще бъда от куче по-последен!

Целта ми е пред мен и ако я обяснявам,

ще кажат, че съм луд, че ум си вече нямам!

Шейхът разбрал, че Хасан няма да се откаже от своето, дори това да му струва живота, дал му писмото и рекъл:

— Ето ти писмо до Абу Руейш, сина на Балкис, дъщерята на Муейн! Той ми е учител! Всички хора и джинове му се подчиняват и се боят от него! Тръгвай и Аллах да те пази!

Хасан отпуснал юздите на коня и той го понесъл във въздуха по-бързо от мълния. Така летял десет дни, докато стигнали до пещерата, която му бил описал шейх Абдул Кудус. Спрял се конят пред портата й, влязъл в пещерата, а Хасан останал при вратата…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан стоял пред вратата на пещерата цели пет дни и пет нощи буден, тъжен, неспокоен, замислен и заредил следните стихове:

Топи се сърцето… И има ли лек за това?

За горещите сълзи, които го мокрят и стоплят?

Раздяла, желание, мъка, чужбина, тъга,

родина далечна… О, толкова остра е болката!

Обичам! Нима съм заслужил такава съдба,

че търся онази, която със грешка ме смаза,

която със грешка превърна таз обич в беда?

Но кой благородник от грешките се е предпазил?…

Но ето че се показал шейх Абу Руейш — целият черен, в черни дрехи. Хасан скочил, опрял бузи в нозете му, хванал крака му, поставил го върху главата си и се разплакал.

— От какво имаш нужда, синко? — запитал шейх Абу Руейш.

Хасан протегнал ръка с писмото. Шейхът го взел и влязъл в пещерата, без да проговори.

Стоял Хасан пред вратата пет дни, още по-разтревожен, още по-уплашен и произнесъл следните стихове:

Хвала ти, боже всенебесни,

че блага вест ти днес ми весна!

Че кой обич не познава,

не знае как се изживява!

Дори сълзите си да спирам,

кръв гъста вместо тях намирам!

Не съм аз първият пострадал —

на влюбен мъка му се пада!

И звяр да си — ще ме оплачеш —

така във любовта е сякаш…

И ето че шейх Абу Руейш се показал в бели дрехи, направил му знак да влезе, хванал го за ръка и го въвел вътре. Вървели около половин ден път. Стигнали пред двойна порта, върху нея — стоманена вратичка. Отворил я шейхът и влязъл с Хасан в широка мраморна зала. По средата имало градина с всички видове дървета, цветя и плодове, по дърветата пеели птици. Посред градината — четири портици, във всеки портик — възвишение с водоскок, на всеки от ъглите на водоскоците — златен лъв. До всеки водоскок — кресло, в което седял човек, пред него — много книги, до него — златно огнище с огън и благовония, пред всеки човек били учениците му, на които той четял книгите. Абу Руейш дал знак да разпуснат учениците. Четиримата шейхове приседнали пред него, той дал знак на Хасан и рекъл:

— Сега разкажи на тези хора историята си!

Хасан им разказал историята си. Всички се учудили на разказа му и се обърнали към Абу Руейш:

— Шейх на шейховете! За бога, този момък е така нещастен! Трябва да му помогнеш да си върне жената и децата!

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че шейх Абу Руейш заговорил:

— Братя, това е голямо и опасно дело! Не съм виждал никого, който толкова да мрази живота си, колкото този момък! Знаете колко трудно се стига до островите Вакалвак! Няма човек да ги е стигнал и да не е изгубил живота си! Кой ще може да го заведе дотам, а после и да го измъкне?

— Този мъж вече е прескочил една опасност, като ти е донесъл писмо от Абдул Кудус! — отговорили мъдреците. — Щом си го приел, трябва да му помогнеш!

— Той не знае какво го чака! — казал шейхът. — Но доколкото е по силите ни, ще му помогнем! — после взел хартия и дивит, написал писмо, запечатал го, връчил го на Хасан, дал му и кожена торбичка с благовония, чакмак и други прибори за добиване на огън и му казал: — Пази тази торбичка! Ако изпаднеш в беда, запали малко тамян, викни ме и аз ще дойда и ще те спася! — след това наредил да му доведат някакъв летящ джин, навел се над ухото му и му прошепнал нещо, а той поклатил утвърдително глава. После се обърнал към Хасан: — Качи се върху раменете на този ифрит! На втория ден той ще те остави на скала върху бяла земя, чиста като камфор. Ще вървиш сам десет дни, докато стигнеш до градски порти. Запитай за царя на Камфоровата страна Хасун! Дай му това писмо и направи каквото ти каже!

Качил се Хасан на ифрита, който веднага се издигнал с него вдън небеса. На второто утро ифритът го оставил върху земя, бяла като камфор, и изчезнал. Стъпил Хасан на земята и разбрал, че е сам. Вървял безспир десет дни и десет нощи, докато стигнал до градски порти. Влязъл, попитал за царя, показали му къде е. Още при влизането си се убедил, че е пред велик цар.

— От какво имаш нужда? — запитал царят.

Хасан му подал писмото. Царят го прочел, дълго време клатил глава и накрая казал на един от стражите си:

— Настани този момък в дома за гости!

Хасан останал в дома за гости три дни, на четвъртия слугата го завел при царя, който му рекъл:

— Хасане! Дошъл си при мене, за да ти помогна да стигнеш до островите Вакалвак. Ще те изпратя през следващите дни, синко, но по пътя ти те дебнат много смъртни опасности! При мен има воини от дейлемите, те искаха да влязат там въоръжени и на коне, бяха много на брой, но не успяха! Но заради шейха на шейховете Абу Руейш не мога да те върна! Скоро тук ще пристигнат кораби от островите Вакалвак! Ще те кача на някой от тях, ще те поверя на моряците му и те ще те заведат! Който и да те пита какъв си, що си, ти отговаряй, че си зет на цар Хасун, владетел на Камфоровата земя! Когато корабът стигне, слез и ще видиш по сушата наредени много скамейки! Избери си една, скрий се под нея и не мърдай! Когато се мръкне, девици воини ще наобиколят стоката на скамейката. Хвани стопанката на онази скамейка, под която си се скрил, и я издърпай! Ако тя те покровителства, ще срещнеш жената и децата си, но ако не го направи — сигурно ще изгубиш живота си! Или ще спечелиш, или ще загинеш, така е за съжаление! Повече от това не мога да направя! Но без закрилата на Аллах ти и дотук нямаше да стигнеш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан рекъл:

— Велики царю, а до колко време ще дойдат корабите?

— Около месец… — отговорил царят. — Те стоят тук около два месеца, за да продадат каквото носят, и се връщат в страната си. Ще отпътуваш едва след три месеца!

След месец корабите пристигнали. Излязъл царят да ги посрещне, взел със себе си и Хасан. Големият кораб стоял посред морето, но той влачел по-малки гемии, които доставяли стоката му на брега. Пътниците разтоварили стоката си, продавали, купували, докато останали три дни до отпътуването. Царят извикал Хасан при себе си, приготвил му каквото трябва, извикал капитана на големия кораб и му казал:

— Вземи този момък със себе си, но така, че никой да не знае за него! Заведи го на островите Вакалвак, остави го там и не го връщай обратно! — и се обърнал към Хасан: — Никога никому на кораба не разказвай историята си — иначе ще загинеш!

Простил се Хасан с цар Хасун. Капитанът го сложил в сандък, качил го на гемията и го пренесъл на кораба, без никой да го види. Корабите потеглили и пътували с попътни ветрове десет дни. На единайсетия ден стигнали до суша. Капитанът скришом измъкнал Хасан на брега и той видял там много скамейки. Търговците оставили стоката си върху тях, а Хасан стигнал до една по-изписана от останалите и се скрил под нея. Когато се мръкнало, се появили множество женски същества като рояк скакалци. Вървели прави и настръхнали и носели извадени мечове, телата им били в железни ризници. Те се заели със стоките, после поседнали да си починат. Една седнала на скамейката, под която бил Хасан. Хванал той края на наметката й, поставил я на главата си, зацелувал ръцете и нозете й и заплакал.

— Ей, ти! — викнала му тя. — Покажи се, преди да те види някоя и да те погуби!

Измъкнал се Хасан, целунал ръката й и казал:

— Госпожо, поставям се под твое покровителство! Прости на онзи, който бе откъснат от близки, жена и деца, а се стреми да се събере отново с тях! Спаси душата и живота му! Ако не си съгласна, убий ме!

Никой не забелязал, че той разговаря с нея. А тя чула думите му, усетила с какъв плам са изказани, смилило се сърцето й, разбрала, че щом е подложил душата си на такива опасности, за да се добере дотук, то ще да е за велико дело.

— Синко — рекла тя. — Върни се, където се бе скрил, до утре вечер и Аллах ще стори това, което е пожелал!

Скрил се Хасан отново под скамейката. Девиците воини останали там до сутринта, като били палели свещи от тамян и амбра. Привечер при него дошла жената, която бил помолил за покровителство, подала му ризница, меч, златен колчан и копие. Хасан разбрал, че е донесла тези неща, за да ги облече. Облякъл ризницата, стегнал колчана на кръста си, закачил меча на бедрото си, взел копието в ръка и седнал на скамейката.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато Хасан седял на скамейката в бойно снаряжение, се появили жените воини с лампи, фенери и свещи. Той се смесил с тях. Когато наближило да се съмне, те си тръгнали и той тръгнал с тях. Всяка се прибрала в шатрата си. Вмъкнал се и Хасан в шатрата на неговата позната. Щом се прибрала, тя съблякла ризницата си и смъкнала покривалото си. Хасан погледнал към нея. Едва сега видял, че е побеляла старица със сини очи, голям нос, по-грозна от най-грозното същество, най-отвратителната твар, която въобще може да съществува, с дупки от едра шарка по лицето, с окапали вежди, изпочупени зъби, хлътнали бузи, сополив нос, а косата й била оплешивяла, както е казал за такива поетът:

Девет грозотии носи тя в лицето

и в едната само ад същински гледа!

То е тъй противно, толкоз непригледно —

образ грозен, мръсен, взело от прасето!

Щом зърнала Хасан, тя възкликнала:

— Как си дошъл ти по тези краища?

Заразпитвала го кой е, какъв е, а Хасан се отпуснал при нозете й и произнесъл следните стихове:

Кога ли времето жестоко ще ни срещне

и след раздялата любими ще посрещна,

ще видя онова, което радост носи,

ще дойде щастие, ще свършат трудните въпроси?

О, ако Нил течеше както мойте сълзи,

да потопи той щеше света с водите бързи,

Хиджаз ще се удави, Египет ще изчезне,

Ирак и Сирия ще тънат в тъмни бездни!

И всичко е за грешка една от теб, любима!

Аз чакам среща! Образа ти жив у мен го има!

Хасан се хванал за полата на старицата, сложил я върху главата си и замолил защитата й. А когато тя видяла мъката му, свило се сърцето й, смилила се и рекла:

— Не се бой от нищо!

Той й разказал патилата си от начало до край. Зачудила се тя на историята му и рекла:

— Успокой сърцето си, утеши душата си! Ще намериш онова, което търсиш, ако е пожелал Аллах!

Старицата викнала военачалниците — а това било последният ден на месеца — и им наредила:

— Заповядайте на всички войници да се подготвят за път утре сутринта. Който закъснее — ще си загуби главата!

Разбрал Хасан, че старицата дава заповедите и е първа между всички. През целия следващ ден и той не снел оръжието си.

Тази старица се наричала Шауахи Такини би-Умм ад-Дауахи. Когато работата била свършена, на разсъмване всички напуснали това място. Старицата не тръгнала веднага с тях, а поизчакала и запитала Хасан:

— Каква причина те кара да се изложиш на смъртна опасност, като се промъкваш в тази страна? Как е възможно сам да избереш гибелта? Но от мене не се бой, ти си под закрилата ми! Дала съм ти убежище и ти съчувствам! Сподели с мене цялата истина! Няма да позволя никой от островите Вакалвак да ти стори зло! — Хасан пак й разказал историята си. Тя изслушала разказа му, поклатила глава и рекла: — Хвала на Аллаха, който те е запазил жив и ме е показал на тебе! Ако бе спрял при друга, досега душата ти да е отлетяла от тялото! Силната любов към жена и деца те е довела до краен предел. Ако ти не обичаше, нямаше да изложиш живота си на такива опасности! Сега трябва да постигнем онова, което си пожелал! Трябва да знаеш, синко, че жена ти е на седмия от островите Вакалвак, разстоянието дотам е седем месеца път. Щом тръгнем от тук, ще стигнем Земята на птиците — от силните крясъци и плясъка на крилете им никой не може да чуе думите на другия. Петнайсет дни ще пресичаме тази земя, за да стигнем до Земята на зверовете. И там нищо не се чува от шумния вой на пуми, хиени, вълци и лъвове. Двайсет дни ще вървим, докато стигнем до Земята на джиновете. Там джиновете крещят високо, изхвърлят огън, от устата им излизат искри и пушеци, ще запушват пътя ни, ще заглушават ушите ни, ще ни заслепяват! Никой не бива да се обръща назад, докато сме там, защото ще загине! На това място конникът крие глава в скута си и не я повдига три дни. После пред нас ще се издигне огромна планина и ще се плисне огромна река, които ще ни отведат до островите Вакалвак! Над нас царува жена, тя е на тези острови. За конник, който язди усърдно, пътят дотам е цяла година. Планината, наречена Вак, се издига на брега на тази река! Така се нарича едно дърво, чиито плодове приличат на човешки глави. Щом изгрее слънцето, тези глави крещят: „Вак-вак, хвала на Създателя пак и пак!“ Никой мъж не може да живее при нас, да стъпва на земята ни! От този бряг до града, откъдето управлява царицата ни, има още един месец път! Тя властва над цели племена от джинове, великани, дяволи и магьосници, само Онзи, който ги е създал, знае колко са на брой! Ако се боиш от всичко това, ще изпратя някой, който да те отведе до брега, откъдето си потеглил, да те качи на някой кораб и да те върне в родината ти! Ако пък сърцето ти твърдо настоява да тръгнеш с нас, няма да ти забраня! Докато достигнеш желаното, сърцето ми ще бъде с тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан внимателно изслушал думите на старицата и рекъл:

— Господарке, няма да се отделя от тебе, решен съм да намеря жена си или да изгубя живота си!

— По-лесно от последното няма! — рекла старицата. — Трябва да разкажа на царицата за тебе и тя непременно ще ти помогне да постигнеш целта си!

Хасан целунал ръцете и главата й, благодарил за огромното благодеяние, въздъхнал и заредил следните стихове:

Който е влюбен — задъхан въздиша,

срещи жадува и стихове пише…

Нощ до любима е утро пресветло,

ден на раздяла е нощ непрогледна…

Трудно се с обич влюбен сбогува,

трудно в раздяла с любим се денува,

име любимо устни повтарят —

тук е безпомощен даже другарят!

Ти утешение просто не давай,

с упрек сърцето ми не наранявай!

Хубост единствена — обич единствена,

мъка изяжда сърцето ми искрено!

Всеки, кой упрек към мене отправя,

упрек по-тежък си сам заслужава!

Старицата наредила да ударят барабаните. Тръгнали войниците, тръгнал и Хасан до старицата. Стигнали до Острова на птиците. На Хасан му се сторило, че светът се преобръща от силните им крясъци, заболяла го главата, мислите му се губели, очите му ослепели, ушите му оглушали, много се изплашил и си повтарял: „Ако така е в Земята на птиците, какво ли ще бъде в Земята на зверовете?“ Помолил се на Аллаха да му помага в бедите.

Минали Земята на птиците и влезли в Земята на зверовете. После излезли от нея и влезли в Земята на джиновете. Накрая стигнали до реката. Спрели под високата и стръмна планина и разпънали шатрите на брега. Старицата сложила за Хасан ложе до реката и той се излегнал на него. Носел върху лицето си покривало, от което се виждали само очите му. Но ето че дружина девойки минали край шатрата му към реката, съблекли се и влезли в нея. Гледал ги Хасан, а те се къпели и се закачали една друга, без да знаят, че той ги оглежда — нали го мислели за царско момиче. Дотежало му на Хасан — гледал ги, а те си били голи-голенички. И виждал той между бедрата им украшения от най-различен вид: тънки, издути, дебели, широки, с изпъкнали устни, дълги, невзрачни. Лицата им били като месечини, косите им — нощ, кацнала върху ден, нали били все царски дъщери! Когато свършили с къпането, всички излезли голи от реката — всички като луни при пълнолуние. Събрали се около Хасан без дрехи, строили се пред шатрата му — така била наредила старицата, защото се надявала, че между тях той може да познае жена си. Минавали пред него дружина след дружина, тя го питала, а той все отговарял:

— Тя не е между тях, господарке!

Накрая се появила една неволница, на която служели трийсет неволници, всички с гръд недокосната. Трепнало сърцето на Хасан, когато я видял, и си помислил: „Тази най-много прилича на онази птица в езерото при двореца на девойките — моите сестри, тя се държи също като тях!“

— Хасане, тази ли е жена ти? — запитала старицата.

— Не е! — отговорил той. — Тази през живота си не съм я виждал! Между всички девойки, които видях на този остров, няма подобна на моята жена!

— Опиши ми жена си! — помолила старицата. — Познавам всички девойки на островите Вакалвак, нали съм главен предводител на жените воини! Може и да позная коя е!

— Жена ми — заговорил Хасан — има лице гладко, снага сладка, бузи слънчеви, гръд изпъчена, очи черен огън излъчващи, бедра красиво заоблени, зъби бели, език сладък песен пее, снага като клонка се люлее, по характер лъчезарна, всичко в нея е омайно, устни алени, чело от мрамор изваяно, с бенка на бузата отдясно, под пъпа — гънка, очертана ясно, лицето проблясва, има стан разкършен, гръд тежка, видът й болни лекува, сякаш вода от Каусар или Салсабил бушува. Тя е с лице прекрасно, взор тъмен и ясен, шия издължена, бузи като анемони, устни — като пръстен с оникс, зъби — мълнии блестящи, доброта душата пълни, а пък там, между бедрата крие сладост хвърковата, както я е описал поетът:

Думата, която те вълнува,

мога да я кажа, но дали си струва?

После Хасан заплакал и заредил следните стихове:

Скърбя по теб с индийска тежка скръб,

сякаш с писмо съм спрял — посланец насред път

ранен, и кръв се лее от смъртоносна рана.

В тъги безброй остана името й тайна,

не го знам аз! Но значи ли това за мене смърт?

Навела за малко старицата глава към земята, после вдигнала поглед към Хасан и рекла:

— Хвала на великотвореца Аллах, че те остави аз да се грижа за тебе! Ако не те познавах, Хасане, пак щях да позная по описанието жената, която ти описа като своя съпруга! Това е дъщерята на цар Акбар, който стои над всички острови Вакалвак! Ти никога не ще можеш да стигнеш до нея, а дори и да стигнеш — не ще можеш да си я вземеш! Че от тебе до нея разстоянието е колкото от земята до небето! Върни се, докато е време, не обричай душата си на гибел, пък и моята — с твоята! Мисля, че тя не ти е лика-прилика!

Отчаял се Хасан от живота и рекъл на Дауахи:

— Госпожо, как може да се върна, щом съм стигнал чак дотук? Никога не си бях помислял, че ти нямаш сили да стигнеш до онова, което желая — нали си предводител на такава войска!

— За бога, синко! — възкликнала старицата. — Избери си една от тези девойки! Ще ти я дам вместо жена ти, за да се върнеш скоро жив и здрав в страната си! Иначе — на смърт сигурна отиваш, на голяма беда се излагаш, от която никой не ще може да те спаси!

Навел Хасан глава и заредил тези стихове:

Не ме упреквайте за мойта обич!

Очите само да оплакват са готови,

сълзите ги изпълват, после чезнат

по бузите… Любимата изчезна…

О, обич аз не искам да изгубя —

тя най-желана е в проклета лудост!

Любими мои, търся ви, зова ви…

Ще ми простите ли страстта в зова ми?

Оставихте ме… Бяхте дали дума

да бъдете до мене, а бездушно

изчезнахте… От този ден болезнен

в позор и сълзи неусетно чезна…

Сърце, защо запазваш тази обич?

Защо с камшици ти не я изгониш?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата целунала Хасан и рекла:

— Момко, върни се в страната си, защото, стигнем ли до града, ще изгубим и двамата главите си! Щом узнае какво съм сторила, царицата ще ме ругае, че съм те вкарала в страната ни, където човешко същество не е стъпвало! Ще ме убие, ако те заведа при нея! Показах ти девиците, които видя в морето, самец не ги е докосвал, мъж до тях не се е приближавал! Върни се в страната си, синко! Ще ти дам пари, имане, всичко, което ми поискаш, така че за жена повече да не помислиш!

Заплакал Хасан, опрял бузи в нозете й и рекъл:

— Господарке, владетелко моя, зеница на очите ми! Как да се завърна, след като вече стигнах дотук, а не съм видял онова, което търся?

После заредил следните стихове:

Хубавице моя, с мен едно ти беше,

радости и мъки ти със мен делеше,

а изчезват вече сладки аромати

и цветята свежи гният във земята,

спря зефирът нежен своя полъх хладен,

младостта угасва в мъки безпощадни…

А приятел верен днес ме посъветва

с упрек… Не приемам аз така съвета!

Не приема упрек младостта ми буйна,

щом не следва после най-доброто чудо!

Две очи ме взеха и ме разболяха,

обич се нарича тази болест плаха…

Песен заредя ли — бликват пак сълзите,

губя звучни рими, думите се сливат,

розовата буза ми топи сърцето,

раните разпалва в душата ми клета…

О, кога изгубих звучните си думи?

И с какво ще звъннат пак душевни струни?

Гледах мойта обич и се наслаждавах,

но Аллах отне я и не ми я дава…

Старицата се смилила над Хасан и рекла:

— За бога, душата си ще заложа, живота си ще погубя, за да стигнеш до онова, което си пожелал!

Когато се мръкнало, девойките се пръснали по шатрите си. Старицата повела Хасан, влязла с него в града и го скрила на едно място да не го види никой. Замислила се тя каква хитрост да измисли, за да спаси този безумец, който отивал на гибел без капка страх в сърцето.

Царицата на този остров се казвала Нур ал-Худа и била най-голямата от седем сестри девици. Те живеели при баща си цар Акбар, който владеел всичките седем острова Вакалвак. Тронът на този цар се намирал на острова на най-голямата му дъщеря Нур ал-Худа. Старицата Дауахи отишла в двореца на царица Нур ал-Худа, влязла при нея и целунала земята пред нозете й. Тя се радвала на нейното благоволение, защото била възпитала всички царски дъщери, уважавал я и самият цар. Царицата я прегърнала, сложила я до себе си и я запитала как е пътувала.

— За бога, пътуването бе благодатно, господарке! — отговорила старицата. — Донесла съм ти дар и искам да ти го покажа! Донесла съм едно чудо, за да ми помогнеш да стигна до онова, което съм намислила! — старицата й разказала историята на Хасан от начало до край, като треперела като тръстика под буен вятър. Накрая паднала в нозете на царската дъщеря и се замолила: — Господарке, на онзи бряг един човек, който се бе скрил под скамейката ми, помоли закрила от мене! Дадох му закрила. Плаших го с властта ти, разказах му за твоята сила и воля и всеки път той повтаряше: „Искам да ида при жена си и децата си! Ще умра, но няма да се върна в страната си без тях!“ През живота си не съм виждала човешко същество с по-силно сърце, с по-силна воля и обладан от толкова силна любов!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царицата изслушала разказа на старицата и много се разгневила. Вторачила се в нея и викнала:

— Зловредна бабичке, толкова ли не ти стигна умът, че да ми доведеш такава мъка на островите Вакалвак без страх от могъществото ми! Кълна се в главата на нашия цар — ако не ме бе възпитавала, щях да погубя и двама ви с най-жестока смърт, за да бъдете за назидание на онези, които в бъдеще дръзнат като теб да престъпват волята на баща ми! Но както и да е, иди и го доведи веднага да го видя!

Изскочила старицата като замаяна, не знаела какво да прави, и си мислела: „Всички нещастия, които Аллах изсипа върху главата ми, са все заради този Хасан!“ Отишла при него и му рекла:

— Ела да говориш с царицата, че май краят ти наближава!

Станал той, а езикът му повтарял името на Аллах. Видял, че царицата е покрила лицето си с воал. Той целунал земята пред нея, поздравил я и произнесъл следния куплет:

Аллах да ти даде величие и слава,

да те дари с каквото пожелаеш!

Велика да е твоята държава!

Сред враговете силни страх да всяваш!

Царицата дала знак на старицата тя да задава въпроси вместо нея.

— Царицата приема поздрава ти! — заговорила Дауахи. — Тя те пита как се казваш, от кои краища си, как се казват жена ти и децата ти, заради които си дошъл тук, как се казва страната ти?

Събрал Хасан цялата си смелост, помолил божията помощ и отговорил:

— Царице честита на всички времена! Името ми е Хасан и съм от град Басра! Не знам как се казва жена ми, но знам имената на синовете си — единият е Насир, а другият — Мансур!

— Откъде изчезнаха жена ти и децата ти? — запитала царицата чрез старицата.

— От град Багдад, царице, от двореца на халифа! — отговорил Хасан.

— И казала ли е нещо жена ти, преди да си тръгне?

— Да, заръчала е на майка ми: „Когато синът ти се върне и дните на раздялата му се видят дълги, ако иска пак да се видим и да сме близки, ако го обвеят ветровете на обичта и страстта, нека дойде при мене на островите Вакалвак!“

Царица Нур ал-Худа поклатила глава и рекла:

— Тя не би казала на майка ти тези думи, ако не те желаеше! Нямаше да ти съобщи къде е, нито да те вика в страната ни!

— Господарке на царете, стояща над цар и просяк! — рекъл Хасан. — Аз ти разказах всичко, нищо не скрих от тебе! Помогни ми да се събера с жена си и децата си, върни ми съпругата, нека пресъхнат сълзите по очите ми, като ги видя до себе си!

Пак навела царица Нур ал-Худа глава към земята, дълго я поклащала, после вдигнала поглед и рекла чрез Шауахи:

— Прощавам ти и разбирам болката ти! Реших да ти покажа всички жени и девойки в града и по острова ми! Щом познаеш жена си, ще ти я дам, но не я ли познаеш — ще те погубя и ще те окова върху портата в къщата на тази старица!

— Приемам, царице на времената! — отговорил Хасан и заредил следните стихове:

Разкрих ти мойта обич — ти откликна,

надеждица ми обеща… Лекувам рана

в сърцето… И веднага гневно викна,

отрече се, заплаши ме с беда голяма!

Обикнах аз… Бях още млад, невинен!

Защо ще ме погубваш? Аз съм страдащ!

Нима Аллах заплашва с гибел всеки влюбен,

звездите гледащ — сам звездица падаща!

За бога, хора, щом умра — и напишете

на гроба ми, че влюбен там почива!

Щом влюбен мине като мен несретен,

да прочете — с поклон да ме почита…

Царица Нур ал-Худа наредила да не остане жена или девойка из града, която да не дойде в двореца и да не мине пред нея. Разпоредила на старицата Шауахи лично да проследи всички да дойдат. Тя започнала да въвежда пред царицата и Хасан всички жени и девойки, стотици хиляди. Не останало в града ни момиче, ни жена непоказани, но той не видял съпругата си сред тях. Разгневила се силно царицата и викнала на слугините си:

— Хванете го и му отсечете главата! Нека никой след него да не смее да залага живота си, за да ни гледа как живеем, да идва в страната ни въпреки волята ни! Съборете го по лице, разкопчайте дрехата му, завържете очите му, застанете с мечове при главата му и чакайте да ви дам знак!

Скокнала Шауахи пред царицата, целунала земята пред нозете й, уловила се за полата й, сложила я върху главата си и викнала:

— Царице! В името на възпитанието, което съм ти дала, не бързай да правиш това! Този нещастник е заложил главата си, толкова неща е претърпял, колкото никой преди него, и винаги Аллах го е спасявал! Той е чувал за прословутата ти справедливост и затова е дошъл в забранената ни земя! Ако го убиеш, вестта за него ще се пръсне между пътешествениците, всички ще научат, че мразиш чужденците и ги избиваш! Та той е гост тук и е под твоята власт, докато открие жена си! Ако пък поискаш да си ходи, ще съумея да го върна! Той яде от хляба ни и сме длъжни да го уважаваме! Все пак аз му обещах да го срещна с тебе! Ти знаеш, че раздялата убива, особено раздялата с деца! Тук не остана друга жена освен тебе! Моля те, покажи му и ти лицето си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че при това предложение на старицата царицата се разсмяла и рекла:

— Че от къде на къде той ще ми е мъж и аз ще съм му родила деца?

Все пак тя наредила да доведат Хасан при нея. Въвели го, пооправили го пред нея и тя открила лицето си пред очите му. Щом я зърнал, Хасан изохкал на висок глас и паднал в несвяст. Старицата се погрижила за него и когато дошъл на себе си, той заредил следните стихове:

Вятърът лъхна от земята на Ирак.

Виждам пак любимата при мен!

Любовта е, знам, със вкус горчив!

Милост моля, от любов пленен,

а сърцето се топи в сълзи…

— Царицата най-много прилича на моята жена! — обявил после той.

— Горко ти, Шауахи! — викнала царицата. — Този чужденец, дето си ми го довела, е някой луд! Гледай го как се е вторачил в мене!

— Това е простимо, царице! — рекла старицата. — Казано е: „Няма лек за болен от любов — той е луд, на всичко е готов!“

А Хасан заплакал горчиво и произнесъл следния куплет:

Виждам чертите, горят от желание,

в чужда земя сълзи тежки проливам!

Кой причини ми в раздяла терзание?

Със среща със милите ощастливи ме!

После рекъл на царицата:

— За бога, ако не си моята жена, коя си, та толкова приличаш на нея?

— Момко, знаеш коя съм! — засмяла се тя. — Остави лудост и объркване! Май спасението ти е близо!

— О, господарке! — рекъл Хасан. — Щом те видях и полудях! Помислих — ето я жена ми! Ала сигурно съм се объркал, ти само приличаш на нея…

— И с какво толкова приличам на жена ти?

— С всичко, което притежаваш!

Царицата се обърнала към Шауахи ад-Дауахи:

— Майко, върни го на същото място! Служи му лично, пък аз ще видя какво да го правя! Щом този човек е толкова доблестен, че през толкова беди пази приятелство, другарство и нежност, мой дълг е да му помогна да постигне желаното! Отведи го и му нареди да те слуша, после бързо се върни при мене, пък дано Аллах е пожелал само добро да се случи!

Старицата отвела Хасан у дома си, после бързо се върнала при царицата, която й наредила да се въоръжи и да вземе хиляда от най-юначните конници и да отиде при баща й цар Акбар, да спре при сестра й Манар ас-Сана и да й каже: „Облечи двете си деца и ги изпрати при леля им, която жадува да ги види!“

— Съветвам те да не й говориш за Хасан! Когато вземеш децата, кажи й: „Сестра ти те кани и тебе на гости!“ Щом ти даде децата, тръгни с тях уж по-бързо да дойдете и ми ги доведи — тя ще се движи по-бавно! Не върви по пътя, откъдето ще мине тя! Пътувай денонощно и се пази никой никога да не научи за тази ми повеля! Ако излезе, че сестра ми наистина е жена на този мъж, ако се изясни, че децата са негови, няма да му попреча да си я вземе и тя да отпътува за страната му!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата повярвала на клетвите на царицата, без да знае какво е затаила в душата си. А проклетницата била намислила, ако онази не му е съпруга и децата не приличат на него, да го погуби. Старицата й целунала ръка, върнала се при Хасан и му предала думите й. Той изгубил ума и дума от радост, целунал й главата, а тя рекла:

— Синко, не ме целувай по главата, ами по устата, пък нека тази целувка бъде най-сладката в живота ти! Не се стеснявай да ме целунеш по устата — нали аз станах причина да се срещнеш с нея! Бъди спокоен, очите ти да са сухи, а душата — доволна!

Сбогувала се тя с него, потеглила, а той пропял следните стихове:

В любовта си имам четири свидетели

(за такова дело само двама стигат):

ударите на сърцето, на ръцете трепета,

тръпките телесни, връзването на езика…

Две неща очите ми разплакват

и превръщат в кръв сълзи разбунени,

но завинаги следа оставят:

жар младежка и раздяла между влюбени…

А старицата повела въоръжените конници към острова, където живеела сестрата на царицата. Между двата града имало три дни път. Шауахи се явила при Манар ас-Сана, предала й поздрав от сестра й Нур ал-Худа и й съобщила за силното й желание да я види заедно с децата й. Предала й упрека на царицата, че досега не й е гостувала.

— Сестра ми има право! — съгласила се царкиня Манар ас-Сана. — Небрежна бях към нея, но сега ще й гостувам!

Наредила тя да опънат шатрите извън града, събрала богати дарове. Баща й цар Акбар погледнал през прозореца, видял опънатите шатри, запитал какво е това, и получил отговор:

— Царкиня Манар ас-Сана приготвя шатрите си за път, ще гостува на сестра си Нур ал-Худа!

Този цар имал седем дъщери и всички, с изключение на най-малката — Манар ас-Сана, били от една и съща майка. Голямата се казвала Нур ал-Худа, втората — Наджмат ас-Субх, третата — Шамс ад-Даха, четвъртата — Шаджарат ад-Дур, петата — Кут ал-Кулуб, шестата — Шараф ал-Банат и седмата — Манар ас-Сана. Тя им била сестра само по баща, била най-малката, а именно тя била съпругата на Хасан…

Старицата целунала земята пред Манар ас-Сана и рекла:

— Царица Нур ал-Худа, сестра ти, ми нареди да изпратиш децата по мене при нея! Аз ще ги взема и ще тръгна, така че да те изпреваря.

Манар ас-Сана поклатила глава, вдигнала поглед и рекла на старицата:

— Майко, когато спомена децата ми, сърцето ми се сви! Откакто са родени, никой не е виждал лицата им! Та аз ги крия и ги ревнувам дори от лъхащия зефир!…

— Що за приказки, господарке! — възкликнала старицата. — Ако ти нарушиш повелята на царицата, нали тя ще ти се разсърди! Децата ти са малки, простено да ти е, че се боиш за тях и че искаш да ги запазиш от лоши очи! Знаеш, че те обичам! Та аз съм те отгледала, преди децата ти да се родят! Ще ги взема със себе си, ще им отворя сърцето си, за да ги пазя в него!

Манар ас-Сана се изплашила от гнева на сестра си, пък и не знаела къде може да скрие децата си, докато я няма. Накрая се решила да ги изпрати по старицата. Викнала ги, въвела ги в хамама, приготвила ги за път и й ги предала. Старицата веднага отпътувала с тях, грижела се за тях из пътя, а когато стигнала до града, изправила двете момчета пред леля им Нур ал-Худа. Зарадвала се царицата, като ги видяла, приласкала ги, притиснала ги към гърдите си, сложила едното момче от дясната си страна, а другото — от лявата и рекла на старицата:

— Сега ми доведи Хасан! Той се отърва от меча ми и намери покровителство в моя дом! Толкова пъти бе близо до смъртта и все успяваше да я прескочи!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ СЕДЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че старицата рекла:

— Царице, а нали, като го доведа при тебе, те ще се съберат? Пък ако се окаже, че не са това децата му, ще го върнеш в родината му!

Страшно се разгневила царицата и креснала:

— Горко ти, несретна бабичке! Докога ще продължава с хитруванията си този чужд мъж? Какво си въобразява той — че ще дойде на земята ни, ще види ликовете ни, а после ще се върне жив и здрав в страната си и ще ни срами сред народа си, ще разказва за нас на всички царе по всички краища на земята, търговци ще разнесат тайната ни и ще се говори: „Човешко същество е влизало на островите Вакалвак, пресякло е Земята на маговете и вълшебниците, преминало е през Земята на джиновете, после Земята на зверовете и още — Земята на птиците и се е завърнало живо и здраво в родината си!“ Не, това никога няма да го бъде! Кълна се, че ако те не са негови деца, лично с тези си ръце ще отсека главата му!

Старицата паднала от страх. А царицата викнала двайсет мамелюци и им наредила:

— Доведете ми момъка, който живее в къщата на тази старица!

Мамелюците повлекли старицата към дома й. Тя била побледняла, разтреперана. Стигнали, тя влязла при Хасан, а той се изправил и я поздравил. Тя не отговорила на поздрава му, а рекла:

— Тръгвай да разговаряш с царицата! Не ти ли казах да се върнеш в страната си, но ти не ме послуша и избра гибел и за себе си, и за мене! Ето, ти я избра — смъртта е близо! Иди и разговаряй с тази жестокосърдечна несправедлива потисница!

— Нека да има мир, всемогъщи Аллах! — помолил се изплашено Хасан. — Най-добро за мен е онова, което ти си ми отредил, пък нека да е и най-злото!

Вкарали го при царицата и изведнъж той видял двамата си синове Насир и Мансур седнали в скута й, а тя си играела с тях и им говорела нещо. Той ги познал, викнал високо и паднал в несвяст. Познали го и децата му, раздвижила се вродената им от Аллаха обич към баща им, те слезли от скута на царицата, спуснали се към него и всевеликият всевечен Аллах ги накарал да викнат:

— Татко!

Заплакала старицата и възкликнала:

— Хвала на Аллаха, който ви събра с баща ви!

Дошъл Хасан на себе си, прегърнал синовете си, заплакал и заредил следните стихове:

Заради вас сърцето ми не е от лед,

макар след тази среща да го чака гибел!

Запазеният образ днес и занапред

е жив, макар и мачкан от жестоки сили!

Откакто си отидохте — останахте си там,

без вас дори и хлябът ми горчив е,

пред бога дадох дума, тя ще остане, знам —

от обич да умра дори и в мъки най-велики!

Газела от гората излиза на простор,

макар и гонена, с очи горещи от сълзите!

Дори кръвта си да пролея съм готов —

тя върху бузите ви детски ще избликне!

Най-близки сте вие — а бяхте далече, далече,

не виждах ви, ала в душата присъствахте вечно!

Сърцето за дарове ценни не скланя да сменя.

ни обич, ни мъки, ни нощи безсънни и бдения,

макар че е пълно не с радост, а с мъки и огън…

Бях млад и не мислех, че идва разлъка жестока!

А минаха месеци… Как са изтекли? Кога ли?

Аз твърдо през времето стъпвам през болки корави!

А лъхне ли вятър от вас, той така ме задавя —

от обич към вас и живота си млад ви дарявам…

Царицата се убедила, че децата са синове на Хасан, че сестра й наистина му е жена. Разгневила се тя още повече и го изгонила. Хасан излязъл от двореца, заколебал се — не знаел откъде е дошъл, къде се намира и накъде да тръгне. Земните простори и широти му се сторили тесни, нямал на кого дума да каже, от кого дума да чуе, нямало кой да го утеши, да му даде съвет, нямало от кого помощ да потърси, не можел да отпътува за където и да е, не можел сам да пресече Земята на джиновете, Земята на зверовете и Земята на птиците. Отчаял се, заплакал, представил си какво ще стане между двете сестри, когато жена му дойде при проклетата царица, и заредил следните стихове:

Очите пак плачат… Любими отново изгубих…

До дъно таз чаша отровна изпих… И се лутам —

който губи любими, изгубва си сякаш живота…

Килими от мъки постлахте пред мене… Аз ходя

по тях… Кой накрая с добро ще ги сгъне? Оставен

самичък, будувах в съня ви — и мислехте гордо,

че аз утешение ще си намеря в забрава…

Но сърцето ми болно отново към среща стреми се,

а вие държите лекарство за болка жестока!

О, вижте — дори във упорството как се стъписах,

как хвърлен бях сам от неравни и равни във пропаст!

Скрих всичко, не казах за страстите силни, дълбоки,

стаени в сърцето — докрая го те изгориха!

Държах на обета, мълчах упорито и кротко,

накрая повярвах — ето че те ми простиха!

Дали ще дочакам след мъките новата среща?

Сърцето, душата, за нея безкрайно бленуват,

разлъка да свърши очаквам с надежда гореща,

дано вест за вас нежна и добра, и щастлива да чуя!

Вървял, що вървял и стигнал до края на града. Видял там река и тръгнал по течението й…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на Хасан, Манар ас-Сана, решила да тръгне на път на втория ден, след като била отпътувала старицата. И тъкмо се приготвяла, когато баща й я извикал. Той я сложил да седне до себе си и рекъл:

— Дъще, тази нощ видях сън! Боя се да не би това твое пътуване да ти донесе дълга мъка! Сънувах, че съм влязъл в някаква съкровищница. Видях в нея много пари и скъпоценности, но нищо не ми хареса освен седем камъчета! Избрах от тях едно, най-хубавото, най-блестящото и най-малкото, взех го в ръце и го изнесох от съкровищницата! Когато излязох от вратата, отворих шепа радостно да го разгледам и изведнъж от небето се спусна странна птица, дошла от далечна страна — не бе от нашенските птици! Тя грабна камъчето и отлетя натам, откъдето бе дошла. Така се изплаших, че се стреснах! Извиках гадателите и предсказателите, разказах им съня си, а те ми казаха: „Имаш седем дъщери, ще загубиш най-малката! Ще ти я вземат въпреки волята ти, насила!“ Ти, дъще, си ми най-скъпата и най-обичната! Ето, сега отиваш при сестра си, а не знам какво ще ти се случи! Не заминавай, върни се в двореца си!

Разтуптяло се сърцето на Манар ас-Сана, изплашила се тя и за децата си и рекла:

— Царю! Царица Нур ал-Худа ме очаква — четири години не ме е виждала! Ако не отида — ще ми се разсърди! Ще постоя най-много месец, после ще се върна при тебе! Не се вълнувай, никой чужд не може да влезе в земята ни!

Накрая той се съгласил тя да тръгне. Наредил на хиляда конници да я придружават, да я отведат до брега на реката, после да останат и да я чакат колкото трябва, а на връщане да я поемат отново и да я върнат. Посъветвал я да остане само два дни при сестра си. Бащините думи й направили впечатление, пък се бояла и за децата си! Пътувала бързо три дни и три нощи и стигнала край реката. Разтворила шатрите си на брега, после пресякла реката заедно с няколко души стража, свита и везири. Стигнала до града на царица Нур ал-Худа, изкачила стъпалата на двореца, влязла вътре и видяла децата си да плачат до сестра й и да викат:

— Татко!

Сълзи потекли от очите на майката, притиснала тя децата си към гърдите си и запитала:

— Да не би да сте видели баща си? Ако знаех дали е жив, щях да ви изпратя при него!

И заредила следните стихове:

Далеч от тебе съм, любими! Лоша бях!

Желая да живея с тебе, както си преди живях!

Очите ми към твоя край са устремени,

сърцето ми въздиша с жар и умиление!

О, колко нощи аз без сън живях сама,

с мечта за обич, нежност, топлина и тишина…

После добавила:

— Това направих със себе си и децата си! Така разбих дома си!

А сестра й дори не я поздравила с пристигането, ами викнала:

— Безпътнице, откъде имаш тези деца? Нима си се омъжила без знанието на баща ни? А защо си изоставила мъжа си и си прибрала децата си, защо си ги отделила от дом и баща и си ги довела в нашата страна? Защо скри тези деца от нас? Но всевишният Аллах, който знае всичко, ни разкри делата ти, показа ни каква си била и какви си ги вършила с онова между краката си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ал-Худа наредила на стражите да вържат Манар ас-Сана, да я оковат в железни вериги и я заудряла жестоко, завързала я да виси за косите и пратила на баща си цар Акбар писмо, в което се казвало: „В страната ни се появи мъж — човешко същество. Сестра ми Манар ас-Сана твърди, че се е омъжила за него по закон и му е родила две момчета. Скрила е всичко това, докато не се появи този мъж на име Хасан. Той ми разказа, че се е оженил за нея, че тя е живяла дълго при него, но после е взела децата си и е отпътувала с тях без негово знание. Аз запрях този човек тук и изпратих при нея да я извика старицата Шауахи и да доведе децата й. Бях наредила първом да доведат синовете й. Проводих да викнат човека и когато той видя децата, позна ги и те го познаха. Установи се, че двете момчета са негови, че тя наистина е жена на тоя мъж, разбрах, че е говорил истината и няма вина. Реших, че целият срам и грях е у сестра ми. Когато тази нечестива предателка се появи, се разгневих, набих я жестоко и я увесих за косата й. Ето това ти съобщавам за нея и нека бъде твоята воля. Разбираш, че станалото може да ни опозори, да осрами и тебе, и нас! Ами ако и другите жители на Вакалвак научат за случилото се и започнат сами да правят такива неща — как ще ги съдим за греха им? Очаквам бързо отговор от тебе!“

Предала тя писмото на пратеник, който го отнесъл на царя. Цар Акбар се разгневил много силно на дъщеря си Манар ас-Сана и написал писмо до дъщеря си Нур ал-Худа, в което се казвало: „Упълномощавам те да отсъдиш какво да правиш с живота й! Ако всичко е така, както твърдиш — убий я и не ме питай!“

Царица Нур ал-Худа прочела бащиното писмо и изпратила да й доведат Манар ас-Сана. Тя била потънала в кърви, косата й била оскубана, ръцете и нозете — оковани в железни окови. Плачела горчиво и редяла следните стихове:

Стремят се враговете към смъртта ми,

твърдят, че изход друг за мене няма!

О, моля те, Аллах, смени присъдата!

Ти си спасение след ужас неочакван!

Бедите свикнаха с живота ми, а той пък — с тях!

Омраза, обич — всички са приятели!

Аз мъки разни в най-различен цвят видях,

те бяха хиляди по вид — и слава на Аллаха!

Бедата, пратена от бога, ни притиска

и само той накрая е спасение!

Веригата се стяга, когато само той поиска,

а щом поиска — идва избавление…

Царицата наредила да донесат дървена стълба, заповядала на слугите да я завържат с гръб към нея, опънала ръцете й и ги завързала отзад със здрави въжета, увила дългата й коса няколко пъти около дървената стълба и я опънала. Когато Манар ас-Сана викнала и заплакала, никой не посегнал да й помогне. Тогава тя заговорила на сестра си:

— Сестро, защо сърцето ти е толкова жестоко към мене? Ако не можеш да пожалиш мене, пожали невръстните ми дечица!

Сърцето на царицата се втвърдило още повече, тя я наругала и закрещяла:

— Безпътница! Грешница! Аллах да не прости на онзи, който те съжали! Как може да те съжалявам, предателка такава!

— Нека Господарят на небесата ти поиска сметка за всичко, което вършиш! — възкликнала окованата Манар ас-Сана. — Аз съм невинна! Омъжих се за него по закон — нека бог ме съди, ако не говоря истината! Моето сърце изстина към теб заради жестокостта ти! Как можеш да ме обвиняваш в грях, без да си чула истината, пък ако обвиненията, с които ме заля, са истина — нека Аллах ме накаже за греховете ми!

Царицата скокнала и я ударила така, че Манар ас-Сана изгубила съзнание. Напръскали лицето й свода да дойде на себе си. Силните побоища и дебелите въжета били заличили хубостта й. Тя произнесла следния куплет:

Дори да сториш престъпление,

но после се покаеш,

ще ти простя със прошка сестринска,

а после ще забравя…

Този куплет разгневил още повече Нур ал-Худа и тя викнала:

— Какво ми говориш в стихове, грешнице? Поне съжали за престъплението, което си извършила! Значи искаш да се върнеш при мъжа си? Та ти се гордееш от разврата и от престъпленията си!…

Наредила на слугите да донесат оголени палмови клони, засукала ръкави и започнала да бие сестра си от главата до петите. После поискала плетен бич — слон да удариш с него, и той от болка ще се разбеснее! Заудряла я с него, докато Манар ас-Сана паднала в несвяст. Старицата Шауахи се затичала навън с плач и заклинания, но Нур ал-Худа викнала на слугите си:

— Доведете ми я! — хванали те Шауахи и я върнали, а царицата наредила да я съборят на земята и се разпоредила: — Влачете я по лице — така да излезе от тук!

Повлекли я по лице и я изтътрузили навън.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по същото това време Хасан крачел по брега на реката. Стигнал до някаква равнина и до едно дърво видял парче хартия, окачено на един клон. Взел го и прочел следните стихове върху него:

Иди при нея и се разберете!

Без грях човек е само в майчина утроба!

Ти съжали я! Длъжен си, човече,

пък даже любовта да е залята със отрова!

И аз ще те възнаградя богато

за твойте мъки тежки и страдания!

Бъди покорен ти пред мен, когато

получиш моето благодеяние!

Хасан разбрал, че ще се спаси от бедите. Видял, че се намира в страшно място сред пустиня и около него няма никой, с когото да се заговори. Изгубил ума и дума от страх, той заредил следния куплет:

Лъхни, о, вятър нежен, и целуни земята!

Стигни до тях! Предай им ти поздрави безмерни,

а после донеси ми ти обичта им свята,

да съживиш със нея изгнили кости черни!

Направил още две крачки и видял две момченца — деца на местни магьосници и вълшебници. Те се карали за вълшебен жезъл с гравирани по него заклинания и за кожено таке с три козирки, по които били записани магически думи. Двата предмета били оставени на земята, а децата се биели и се карали така, че кръв се леела.

— Аз ще взема жезъла! — викало едното.

— Не, аз! — викало другото.

Застанал Хасан между тях, разтървал ги и запитал:

— Вие защо се карате?

— Отсъди кой от нас има право, чичо! — замолили се двамата. — Ние сме братя! Баща ни бе един от големите вълшебници! Умря и ни остави това таке и този жезъл. Брат ми иска той да вземе жезъла, аз пък смятам, че той е само мой!

— А какво толкова има в този жезъл и в това таке? Както гледам, жезълът струва шест джадиди, а такето — три, не повече!

— Ти не познаваш силата им! — рекли момчетата. — Всеки един крие чудна тайна! Затова жезълът струва колкото всичкия данък от всички острови Вакалвак, а такето — също!

— За бога, кажете ми каква е тайната им! — помолил Хасан.

— Тази тайна е велика, чичо! — рекли те. — Баща ни трийсет и пет години работи по стъкмяването й, докато всичко стане съвсем точно! Когато завърши труда си, настигна го смъртта, от която никой не може да избяга! Първата тайна е, че всеки, който сложи на главата си това таке, изчезва от очите на хората и никой не може да го види! А тайната на жезъла е, че всеки, който го притежава, властва над седем племена от джинове, те са подчинени на този жезъл и са под негова заповед и власт. Удари ли по земята с него, царете на тези джинове ще му се подчинят и подвластните им джинове ще му служат!

Хасан стоял известно време с отпуснат поглед към земята и си мислил: „За бога, ако е пожелал Аллах, с този жезъл и това таке ще стана непобедим! Те ще са по-полезни на мене, отколкото на тях! Ще измисля хитрост да им ги отнема! После ще напусна с жена си и децата това мрачно място, от което жив човек не може да се измъкне! Сигурно Аллах ми е довел тези момчета!“ Той вдигнал поглед към двете момчета и рекъл:

— Ако искате да бъда съдия помежду ви, ще ви подложа на изпитание! Който от двама ви излезе победител, той ще вземе жезъла, а който е победен — такето!

— Доверяваме ти съдбата си, чичо! — викнали двамата. — Отсъди така, както намериш за добре!

— Сега ще взема камък и ще го хвърля! Вие ще се затичате след него! Който изпревари другия и вземе камъка първи, той ще вземе жезъла, а който изостане — ще вземе такето!

— Съгласни сме!

Взел Хасан камък и го хвърлил с всичка сила. Втурнали се момчетата след него, а той грабнал такето и го сложил на главата си, грабнал жезъла и се изместил от мястото си, за да провери думите им за бащината им тайна. По-малкото момче стигнало първо до камъка, грабнало го, върнало се на мястото и като не видяло и следа от Хасан, викнало на братчето си:

— Къде е човекът, който ни бе съдия?

— Не го виждам! — отговорило другото. — Дали във високите небеса полетя, или слезе на долната земя?

Започнали да го търсят, но не го виждали. Хасан стоял на едно място, а те се ругаели един друг:

— Отидоха си и жезълът, и такето! Баща ни предупреди, че именно така ще стане, но ние забравихме съвета му!

И си тръгнали без нищо.

А Хасан се върнал в града с такето на глава и с жезъла в ръка. Никой не го видял. Влязъл в двореца, отишъл в стаята на Шауахи ад-Дауахи. Тя била вътре, но не го видяла, като влязъл. Приближил се към рафта над главата й, на който имало шише и чиния, бутнал ги и те паднали. Стреснала се Шауахи, скочила, върнала падналите неща на мястото им и промърморила:

— За бога, май царица Нур ал-Худа е пратила някакъв шейтан, който да ми прави тези неща! Божичко, щом тя прави такова зло на сестра си, какво ли ще прави с чужда като мене, ако ми се разгневи!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че после старицата Шауахи рекла:

— За милост милосърдна те моля аз, шейтан, всевластен и всесилен султан, на джинове и хора цар и господар, в името на надписа върху пръстена на Сулейман, сина на Дауд, отговори ми!

— Аз не съм шейтан, а съм Хасан, объркан и презрян! — отговорил Хасан, снел такето от главата си и се показал на старицата.

Тя го хванала за ръка и възкликнала:

— Да не си си изгубил ума, че пак си се появил тук. Царица Нур ал-Худа такива мъки и страдания причини на жена ти, при това тя й е родна сестра, та какво ли ще стори с тебе, ако й паднеш в ръцете! — и тя му разказала за всичко, което били претърпели жена му и тя самата, и завършила: — Сега царицата съжалява, че те е пуснала! Изпрати стражи да те доведат при нея и който го направи, ще му даде кантар злато и ще го дари със сана, който аз имах при нея! Закле се, че когато те върнат, тя ще те погуби заедно с жена ти и децата ти!

Разплакала се тя и му показала синините по себе си, разплакал се и Хасан и рекъл:

— Господарке, а как да се отърва от тази проклета царица? Каква хитрост да измисля, за да спася жена си и децата си?

— Горко ти, сам трябва да се спасяваш! — рекла тя.

— Не, ако ще и със сила, но ще спася семейството си! — настоял Хасан.

— Как така със сила! — възкликнала тя. — Върви и се скрий, синко, докато Аллах те пази!

Тогава Хасан й показал жезъла и такето. Старицата възкликнала:

— Хвала на онзи, който и кости съживява, дори и изгнили! За бога, синко, досега и ти, и жена ти можехте да се смятате между умрелите, но отсега, синко, ти ще се спасиш заедно с тях! Знам аз този жезъл, познавах стопанина му! Той бе моят шейх, той ме научи на вълшебства! Много десетилетия работи, докато създаде този жезъл и това таке! Но едва ги бе създал, когато го настигна смъртта! Чувала съм да казва на децата си: „Синове мои, тези две неща не са ваш късмет! Ще дойде човешко същество от чужди земи и с хитрост ще ги вземе от вас!“ А те го питаха: „Татко, как така ще дойде и ще ги вземе?“ А той им отговаряше: „Сам аз не зная!“ А ти как ги взе, синко? — той й разказал как е взел вещите от двете момчета, и тя рекла: — Синко, преди да отидеш при жена си и децата си, чуй какво ще ти кажа! Не мога да живея аз повече при тази разпътница, която се осмели да се откаже от обета, който даде пред мене! Отивам в пещерата на вълшебниците — ще се настаня там и ще живея при тях до смъртта си! Ти, синко, си сложи такето, вземи жезъла в ръка, влез при жена си и децата си, удари по земята с жезъла и призови: „Слуги на тези заклинания!“ Ще излязат при тебе слугите на жезъла начело с главатарите на тези племена и ти ще им наредиш каквото си пожелаеш!

Сбогувал се Хасан със старицата, нахлузил си такето, стиснал жезъла в ръка, влязъл в подземието, където била жена му, която плачела, без да вижда начин да се отърве. Децата й играели в подножието на стълбата, тя ги гледала и оплаквала и тях, и себе си. Хасан я чул да реди следните стихове:

Остава само в мен душата слаба,

а поглед избледнява и отслабва!

От загубата ми гори душата,

но аз мълча и в болка се премятам!

Злодеят само ме не съжалява,

но кой злодей над жертва се смалява?

Хасан снел такето от главата си, децата го зърнали и викнали:

— Татко!

Той пак покрил главата си. Майката се свестила от вика им, но не видяла мъжа си. Погледнала ги — те плачели и повтаряли: „Татко, татко!“ Обърнала се насам-натам, за да разбере защо призовават баща си, нещо стиснало гърлото й и тя викнала с болка в сърцето:

— Къде сте, деца? Къде е баща ви?

Спомнила си времето, когато живеели заедно. Бузите й изчезнали под потока от сълзи, а тя нямала свободна ръка да ги избърше. Запълзели мухи по кожата й, а тя не можела да си помогна с друго, освен да плаче и да реди стихове:

На щастието дните днес са спомен!

Река сълзи текат… Как искам да се върна!

Търпение загубих, и душа, и сила…

Как исках да се върна, но не знаех

от страх и болка пътища незнайни

и не можах… Останах си злосторна!

Пред злото, що извърших, съм покорна!

Поспри, сърце! С любимия разлъка

е толкоз тежка! Ти умираш в мъка!

Хасан се разплакал, сълзи потекли по бузите му като дъжд. Той пристъпил към децата, снел за малко такето от главата си, а те, щом го зърнали, викнали:

— Татко!

Разплакала се майка им, като чула да споменават пак баща си, и възкликнала:

— Чудна работа! Защо все споменават и викат баща си! — после заплакала и заредила следните стихове:

Оставих дом красив — луна при изгрев!

Очи, плачете! Нека сълзи да напират!

Изчезна той — вселена цяла ни разделя,

безумна аз напуснах брачната постеля!

Ти тук не си, но нося те в душата

и мъката ми за греха ми е отплата!

За миг как искам да те зърна само даже

и в болката ми ти да ме оплачеш!

От погледа ми ти си тъй далечен,

но огънят в сърцето ми е вечен!

Как искам да се върна, но не мога

раздялата да махна!… О, за бога,

ела при мен, спаси ме от бедите!

Достатъчно проляха се сълзите!

Не се стърпял Хасан и свалил такето от главата си. Жена му го видяла и викнала:

— Човече, откъдето и да си дошъл, върви си! Скрий се да не те види някой и да не съобщи на сестра ми! Тя ще заколи и мене, и тебе!

— Господарке моя, господарке на всички царици! — отговорил Хасан. — На хиляди опасности се изложих аз, рискувах живота си, докато стигна дотук! Сега или ще умра, или ще те спася и ще отпътувам с тебе и с децата ни към моята родина напук на престъпната ти сестра!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царкиня Манар ас-Сана се усмихнала тъжно, дълго клатила глава и рекла:

— Уви, душа моя, никой не може да ме спаси освен всевишния Аллах! Спасявай себе си! За мен друг изход няма, бях непокорна, наруших повелите ти, тръгнах си без позволението ти! За бога, мъжо, прости ми! А сестра ми — тя има войници колкото ята скакалци, никой не може да им излезе насреща! Да си представим, че ме вземеш! Как ще стигнеш до страната си — толкова опасни капани те чакат! Дори непокорните джинове не могат да се измъкнат през тях!

— Заклевам се в живота си, светлина на очите ми! — възкликнал Хасан. — Ще си тръгна от тук само с тебе и никога сам!

— Човече! — викнала тя. — Как си представяш тази работа? Що за порода сте вие, хората? Дори да имаш власт над джинове, мариди, вълшебници, никой не може да те измъкне от тези места! Бягай сам, докато си жив, и ме остави, пък дано Аллах направи нещо и за мене!

— Господарке на хубостта! — настоял Хасан. — Аз не съм дошъл тук за друго, а да те освободя!

И докато си говорели, ето я царица Нур ал-Худа влязла при тях и чула гласовете им. Хасан наложил такето, а тя викнала на сестра си:

— Ти с кого разговаряше?

— Няма с кого да разговарям освен със синовете си! — отговорила тя.

Царицата грабнала бича си и я заудряла, докато царкинята загубила свяст. Нур ал-Худа наредила да я пренесат в друго подземие, но и Хасан отишъл там. Манар ас-Сана дошла на себе си и заредила следните стихове:

Съжалявам за раздялата дълбоко,

за това без плачове не мога!

Заклех се — съберем ли се, тогава

аз за раздели да не споменавам!

А кой завижда — да умре от мъка!

Края виждам аз на таз разлъка

и душата се препълни с радост,

пак разплаквам се, но повече не страдам!

Очи, защо изцеждате сърдити

при радост и при мъка все сълзите?

Слугите я оставили сама. Снел пак Хасан такето и жена му рекла:

— Прости ми, мъжо! Жената узнава колко струва мъжът, едва като се раздели с него! Виновна съм, сгреших! И ако Аллах ни събере отново, никога няма да ти се противопоставям!

Свила се душата на Хасан и той казал:

— Не ти сгреши, а аз сгреших, защото те оставих при майка ми, която не знаеше нито цената ти, нито възможностите ти! Любима на сърцето ми, въжделение на душата ми, светлина на очите ми, всемилостивият Аллах ще ми даде сила да те спася! Ако желаеш, ще те отведа в дома на баща ти, където да доживееш дните, които Аллах ти е отредил, или пък ще отпътуваме за моята страна!

— Иди в страната си и се откажи от намерението си! — отговорила тя. — Ти не познаваш опасностите на тези земи! — и заредила следните стихове:

Каквато искаш радост ще ти дам —

не се засягай и не се ядосвай!

И забрави за моя грешен срам,

и миналото нека мине просто!

Клеветниците нека се морят —

щом видят истината ни, ще млъкнат!

Доброто в мен отново загоря —

пък нека други се злини не пръкват!

Ще скрием тайната си, ще мълчим,

дори злокобен меч да ни извадят!

Денят желан дойде — да полетим!

Добър вестител вест добра предаде!

Хасан изчакал и стражите, които пазели, да заспят, после се надигнал, отишъл при жена си, развързал я, целунал я по главата и рекъл:

— Няма да чакаме повече — тръгваме за родния край!

Той взел на ръце голямото си момче, тя пък взела малкото, излезли от двореца и Аллах ги скрил с тъмна завеса. Спрели пред портата, която водела към покоите на царицата — тя била заключена. Като видял, че не могат да излязат, Хасан плеснал с ръце и възкликнал:

— За бога, всичко пресметнах, всички трудности прецених, но не предположих това! Ще ни завари денят, ще ни уловят и тогава спасение вече няма да има! — после заредил следните стихове:

Мислеше си, че добре си го измислил,

без да се боиш от злото на съдбата.

Но забрави само истина нечиста:

в най-прозрачна нощ е черна тъмнината!

Застава все на пътя ми съдбата

и всеки ден в беди ме нови хвърля.

— За бога, имаме само един изход! — възкликнала жена му. — Да се погубим и ще се спасим от тази велика мъка — иначе ни чакат нечувани мъчения!

И изведнъж чули шепот зад портата:

— За бога, господарке Манар ас-Сана, аз ще ви отворя, но ще правите каквото ви кажа! — двамата се умълчали, искали да разберат откъде идва този глас, но той продължил: — Какво ви е? Защо замълчахте и не ми отговаряте?

Разбрали те, че това е старицата Шауахи, и й отговорили:

— Каквото наредиш, ще го направим! Но ти отвори, сега не е време за излишни приказки!

— Няма да ви отворя, преди да ми се закълнете, че ще ме вземете със себе си и няма да ме оставите при тази грешница! Пък после каквото с вас — това и с мене! Останете ли живи — и аз ще остана, загинете ли — и аз ще загина!

Двамата й дали клетва. Тя отворила портата и се обърнала към тях:

— Следвайте ме и не се бойте от нищо! Знам четирийсет различни магии и най-малката е да превърна този град в море развълнувано от вълни разбунтувани, да омагьосам всяка жена в него, като я превърна в риба, и всичко това — преди още да се е съмнало! Все пак не мога да направя такова зло, боя се от бащата цар! Вървете с мене, пък Аллах да благоволи над нас и да ни помага!

Хасан и жена му повярвали, че ще се спасят…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан, жена му, децата му и старицата се измъкнали от двореца и излезли в покрайнините на града. Там Хасан взел жезъла в ръка, ударил по земята, набрал се със смелост и викнал:

— Слуги на тези заклинания, елате и ми се покажете!

Земята се разцепила и от там излезли седем ифрита, нозете на всички били в земята, а главата — в небесата. Целунали те три пъти земята пред Хасан и произнесли в един глас:

— Пред теб сме, господарю и владетелю наш! Какво ще ни наредиш? Пожелай — и ние морета ще пресушим или планини ще разрушим!

Хасан изчакал да преодолее страха си и запитал:

— Кои сте вие? От кои племена сте? От коя вяра сте?

Те отново целунали земята и отговорили в един глас:

— Ние сме седем царе и всеки цар владее по седем племена от джинове, шейтани и мариди! Ние, седемте царе, управляваме общо четирийсет и девет племена, които живеят из планини, пустини, равнини и морски дълбини! Нареди ни каквото пожелаеш — ние сме твои слуги и роби! Всеки, който владее този жезъл, владее и нас и се подчиняваме на волята му!

— Искам да ми покажете вашите войници и роднини! — казал Хасан.

— Господарю! — отговорили те. — Боим се да не се изплашите, ако ви покажем роднините си. Те са толкова много и все в различни образи, форми, цветове и тела! Кажи ни какво искаш да направим за тебе?

— Искам начаса да ме отведете заедно е жена ми и тази праведна жена в град Багдад!

При тези думи джиновете навели глави и замълчали.

— Защо мълчите и не отговаряте? — запитал Хасан.

— Господарю, ти, който властваш над нас! — заговорили те. — От времето на Сулейман, сина на Дауд, ние сме дали клетва да не носим човешки същества на плещите си и не сме го правили. Но можем да ви впрегнем коне, които са също джинове, и така ще стигнеш до страната си заедно с всички, които те придружават!

— А колко време път има от тук до Багдад?

— Седем години път, ако се язди бързо и непрекъснато!

— А как стигнах аз дотук за по-малко от година? — зачудил се Хасан.

— Аллах смили сърцето си над теб, защото си праведен раб! Шейх Абдул Кудус с неговия слон и после с жребеца мина за три дни разстояние, което иначе бърз конник минава за три години! А шейх Абу Руейш, който те прехвърли при Дахнаш, мина с тебе за един ден път, който иначе се извървява за три години! Това бе благодеяние на всемогъщия Аллах, защото този шейх е от потомството на Асиф бен Барихия и е пазител на името на най-великия бог! А до двореца на девойките също има една година път! Ето че стават общо седем години!

Много се зачудил Хасан на тези изчисления и възкликнал:

— Хвала на Аллах, който от трудното прави леко, от разбитото — цяло, от далечното — близко, от непокорния големец — унизено нищожество! А с конете за колко време ще стигна до Багдад?

— Почти за година! Ще преминеш през трудности и ужаси, ще пресечеш пресъхнали долини и подивели пустини, безкрайни равнини и планини безброй! Не можем да те защитим, господарю, от жителите на островите, през които минава пътят ти, нито от злините на цар Акбар и неговите вълшебници! Възможно е те да ни победят! Ако беше сам, работата щеше да бъде по-лесна! Както си дошъл до тези острови, така можеше и да се върнеш при майка си! Но сега бъди твърд, моли Аллаха, ние сме с теб, докато не те отведем в родината ти!

Тропнали те с нозе по земята, тя се разтворила и те изчезнали в нея. След малко се показали отново, като водели три жребеца оседлани, обяздени, пред седлото на всеки — дисаги, едната им половина пълна с храна, а другата — гърне с вода. Метнал се Хасан на единия и взел едното момче пред себе си, качила се жена му на втория и сложила другото момче пред себе си, а старицата възседнала третия жребец.

Потеглили на път. Минала нощта, съмнало се. Отклонили се от основния път, стигнали до планината. Цял ден яздили в подножието й. Привечер Хасан видял на планината пред себе си нещо, наподобяващо колона, дълга, сякаш дим се издигал към небесата. Колкото повече се приближавали, толкова по-ясна ставала фигурата. Когато я доближили, видели, че това е ифрит, главата му — като огромно кубе, ноктите му — като ченгели, гърлото му — като улица, ноздрите му — като ибрици, ушите му — като кожени щитове, устата му като пещера, зъбите му — като побити в земята скали, ръцете му — като гребла, нозете му — като корабни мачти, главата му — в облаците на небесата, краката му — до коленете в земята. Когато зърнал Хасан, ифритът му се поклонил и рекъл:

— Не се бой от мене, Хасане! Аз съм главатарят на домашните змейове на тази земя. Това е първият от островите Вакалвак. Чух за вас, забелязах ви да идвате насам! Пожелах да напусна тази земя и да отида на друга, далеч от хора и джинове! Нека да живея там и да се моля на Аллаха, докато ме прибере! Искам да ви придружа и да бъда ваш водач и пазител, докато се измъкнете от тези острови! Мога да се появявам на света само нощем! Смилете се над мен — нали и аз съм мюсюлманин като вас!

— Аллах да ти даде хаир, върви с нас! — рекъл зарадван Хасан.

Тръгнал ифритът пред тях да ги води, заприказвали се, започнали да се шегуват, отпуснали се сърцата им…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че дружината пътувала така цяла нощ до сутринта, конете се носели като мигновени светкавици. Когато се съмнало, всеки протегнал ръка към дисагите пред себе си, извадил си нещо за хапване, извадил вода за пиене. Ифритът ги отклонил от основния път и те минали по пътеки неотъпкани по самия ръб на морския бряг. Цял месец минал, пресекли равнини, пустини и долини, а на трийсет и първия ден зад тях се вдигнал облак прах, който покрил земята и засенчил светлината. Чули се оглушителни крясъци. Старицата се обърнала към Хасан:

— Синко, това са войниците от островите Вакалвак! Те ни настигат и след малко ще ни уловят! Удари с жезъла по земята!

Така и направил Хасан, земята се разцепила, излезли седемте царе, поздравили го, а Хасан им казал:

— Бъдете добри, джинове и ифрити! Сега е ваш ред!

— Вие се качете на планината! — посъветвали го те. — Оставете ни! Ние знаем, че правото е на ваша страна, а те са на грешен път! Аллах ще ни дари с победа!

Хасан, жена му, старицата и децата слезли от конете и се заизкачвали по склона на планината. Точно тогава се появила царица Нур ал-Худа. Войниците й били разделени на ляво и дясно крило, всяко подредено дружина по дружина. Срещнали се с войската на джиновете, сблъскали се като черни облаци, лумнал огън от устата на джиновете и осветили искри нощната тъма, скачали напред юнаци, бягали страхливци и глупаци, огньове разрязвали телата като с нож, докато не паднала тъмната нощ. Двете дружини се разделили, от конете си се спешили, шатри опънали, огньове пред тях разпалили. Седмината царе отишли при Хасан, той им благодарил, пожелал им победа и ги запитал как се бият войниците на царицата.

— Те ще издържат срещу нас не повече от три дни! — отговорили те. — Днес ние бяхме по-силни, пленихме около две хиляди и избихме безброй!

Сбогували се, всеки отишъл при войската си, за да ги пазят през нощта и да поддържат огньовете. Дошло утрото, изгряла зората, разпръснала се тъмнината, метнали се конници върху жребците клети, заплели се кървавите остриета, копия мушели всичко живо, коне падали и ставали игриво, сякаш морски вълни една с друга се блъскали, сякаш огньове огромни искри пръскали. Били се, що се били, докато царете победили, пиките на враговете се строшили, силите им се изхабили, краката им се подкосили, избягали сред купища прах и поражението тичало след тях, всеки на бягство го ударил и гледал другия да превари. Повечето били избити, царица Нур ал-Худа била пленена заедно със свитата й и с всички царски първенци. На разсъмване седмината царе дошли при Хасан, сложили пред него мраморно кресло, обсипано с бисери и скъпоценни камъни, до него — друго кресло за жена му Манар ас-Сана — то било от слонова кост, инкрустирано със злато. Изправили пленените пред Хасан.

— Твоето наказание — викнала старицата, — проклета царице, е да нахраниш с месата си кучета и да те влачат за опашките на диви коне! Как можа да направиш такова нещо със сестра си, проклетнице? Та тя бе омъжена по закон, според правилата, определени от Аллах и неговия пратеник! В исляма няма безбрачие, бракът е един от заветите на пророците, мир на тях!

Но когато царкиня Манар ас-Сана видял сестра си вързана и окована, станало й мъчно за нея, а пленената царица запитала:

— Сестро, кой е този, който ни победи и плени в собствената ни страна?

— Това е моят съпруг Хасан! — отговорила Манар ас-Сана.

— Той извърши нещо огромно! — рекла Нур ал-Худа. — Едно човешко същество на име Хасан ни покори и възстанови справедливостта на Аллах по цялото ни царство! Той победи нас, но е покорил и царете на джиновете!

— Аллах му дари победа над вас!

Нур ал-Худа замолила сестра си да поиска от Хасан да се смили над нея и хората й и тя му рекла:

— Какво искаш да правиш със сестра ми? Ето, ти я победи, но тя на тебе зло не ти е правила и можеш да й простиш!

— А не е ли достатъчна горчивата мъка, която ти причини на тебе? — запитал Хасан.

— Тя имаше право за цялото зло, което ми причини! — рекла жена му. — Ти огорчи сърцето на баща ми, който ме загуби! А как ли ще се чувства, ако изгуби и сестра ми?

— Прави това, което искаш! — съгласил се с нея Хасан.

Манар ас-Сана наредила да освободят всички пленници. Царица Нур ал-Худа пристъпила към сестра си Манар ас-Сана, двете се прегърнали, разплакали се и дълго стояли така.

— Сестро, прости ми за това, което ти сторих! — помолила царицата.

— Така ми е било писано, сестро! — отвърнала сестра й.

После Манар ас-Сана помирила сестра си със старицата Дауахи. Всички останали доволни. Хасан пуснал войниците, които служели на жезъла. Манар ас-Сана разказала на сестра си всичко, което й се било случило с мъжа й Хасан и колко бил изстрадал той заради нея, като добавила:

— Сестро, това не го е направил той — не би било по силите му! Всевишният Аллах е укрепил човешката му сила, за да влезе в нашите земи, да те плени, да победи войската ти, да разгроми по този начин баща ни цар Акбар, който властва над царете на всички джинове! Той може и повече, но не желае да прекалява със силата, която има!…

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато изгряло слънцето, всички решили да си тръгват. Сбогували се. Ударил Хасан по земята с жезъла, изскочили седемте му слуги, приветствали го и рекли:

— Хвала на Аллаха, че вече душата ти е спокойна! Нареди каквото искаш, и ще го имаш по-бързо от мигване на окото!

— Аллах да ви дари с добро! Запрегнете ни два от най-хубавите си коне! — разпоредил се Хасан.

Те му довели два оседлани коня. Яхнал Хасан единия, взел и големия си син, яхнала жена му втория и взела малкия си син. Потеглили към страната си. Царицата и старицата ги изпратили и също поели обратно.

Пътувал Хасан с жена си и децата си цял месец, накрая видели пред себе си град. Видели около него дървета, течали потоци. Стигнали до градините и слезли от конете да си починат. Поседнали, заприказвали се и в този миг множество конници се спуснали към тях. Оказало се, че това е цар Хасун, господарят на Камфоровата земя. Хасан го поздравил и целунал ръцете му. Царят слязъл от коня си, поздравил го на свой ред с благополучното завръщане, много му се зарадвал и двамата приседнали на сянка под едно дърво да си поговорят. Хасан му разказал всичко, което му се било случило. Той се зачудил и рекъл:

— Синко, никой, който е отивал до островите Вакалвак, не се е върнал жив от там освен тебе! Хвала на Аллаха, че си жив и здрав!

Три дни останали там, яли, пили и се веселили. Хасан поискал позволение от цар Хасун да отпътува за страната си. Метнали се на конете си, самият цар ги придружил на десет дни път, после се сбогувал с тях. Хасан и семейството му продължили пътя си и пътували още цял месец. Стигнали до голяма пещера с порта от жълта мед.

— Виж тази пещера! — рекъл Хасан. — Там живее шейх Абу Руейш! Той ми направи голямо добро, като ме прати да се запозная с цар Хасун!

Започнал да разказва той на жена си за шейх Абу Руейш и ето че самият той се показал пред входа на пещерата. Щом го зърнал, Хасан слязъл от коня и му целунал ръцете. Шейхът го поздравил с благополучното завръщане, двамата влезли в пещерата, приседнали и Хасан разказал на шейх Абу Руейш всичко, което му се било случило по пътя за островите Вакалвак и обратно.

И докато си говорели така, някой почукал на портата. Шейхът отворил и видял, че е пристигнал шейх Абдул Кудус, яхнал слона си.

И Хасан заразказвал отново всичко, което му се било случило, и когато стигнал до историята с жезъла и такето, шейх Абдул Кудус му рекъл:

— Синко, благодарение на жезъла и такето ти спаси жена си и децата си и вече нямаш нужда от тях! Ние пък ти помогнахме да стигнеш до земята Вакалвак — направихме го по молба на моите племеннички! Моля те, дай на мен жезъла, а такето го дай на шейх Абу Руейш!

Хасан навел глава към земята и едва не се изпуснал да каже: „Няма да ви ги дам!“, но после си помислил: „Тези двама шейхове ми направиха голямо добро! Ако не бяха те, никога нямаше да спася жена си и децата си!“ После вдигнал глава и рекъл:

— Ще ви ги дам, господари, но все пак се боя от цар Акбар, бащата на жена ми, да не би да прати войски в моята страна и да застане насреща ми — та аз мога да им противостоя само ако жезълът и такето бъдат у мене!

— Не бой се, синко! — отговорил му шейх Абдул Кудус. — Ние ставаме тук като твои съгледвачи! Когото и да изпрати твоят тъст срещу тебе, ние още оттук ще го отблъскваме! От нищо не се бой — нищо лошо няма да ти се случи!

Хасан подал такето на шейх Абу Руейш и казал на шейх Абдул Кудус:

— Отведи ни в страната ми и тогава ще ти дам жезъла!

Хасан останал при двамата шейхове три дни и пожелал да тръгне на път. После възседнал една бързоходна камила, качил жена си на друга и взели децата при себе си. Свирнал шейх Абдул Кудус и от широката равнина дотичал неговият огромен слон. Всички тръгнали на път, а шейх Абу Руейш се прибрал в пещерата си.

Пътували, що пътували, пресекли земята нашир и надлъж. Шейхът ги водел по леки пътища, през проходи, които скъсяват разстоянията, докато стигнали до познати земи. Зарадвал се Хасан, че е вече близо до земята на майка си, че след толкова ужаси се връща при нея с жена си и децата си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан възхвалил Всевишния и произнесъл следните стихове:

Ще ни сбере отново заедно Аллах,

в прегръдки топли ще потънем пак!

Ще ви разказвам случки най-чудесни

за мъки от разлъката нелесни!

Щом видя ви, очите ще пресъхнат

и болката в сърцето ще заглъхва!

Аз спомен труден в паметта си пазя

и дълго после ще го преразказвам!

Не ще да има упреци тогава —

минава болка, любовта остава…

Свършил стиховете си Хасан, загледал се, а пред него — зелено кубе, водоскоци, зелен дворец, планина, изчезваща в облаците.

— Е, остани с добро, Хасане! — рекъл шейх Абдул Кудус. — Тази нощ ще бъдеш гост на моите племеннички!

И едва пристигнали, когато от двореца излезли племенничките на шейх Абдул Кудус, посрещнали ги, приветствали и тях, и чичо си, пристъпили към гостите си, зарадвали им се, поздравявали ги с успешното завръщане. Голям празник било. Посестримата на Хасан заплакала от радост и от миналите тревоги, заплакал и той. Тя му разкрила как трудно преживяла раздялата с брат си, и заредила следните стихове:

Очите ми не виждаха далечината,

ти не изчезна никога от тях… А плачех…

Заспивах — ти изплуваше от тъмнината

между клепача и окото сякаш в здрача…

— Сестро, за всичко трябва да благодаря първом на тебе и на сестрите ти! Нека всевишният Аллах ви бъде опора! — рекъл Хасан. Той им разказал всичко, което му се било случило, и накрая рекъл: — Никога няма да забравя доброто, което ми сторихте от самото начало до ден-днешен!

А сестра му се обърнала към Манар ас-Саба, прегърнала я, притиснала двете деца към гърдите си и й рекла:

— Дъще на цар Акбар! Толкова ли нямаше милост в душата ти, че го отдели от децата му — душата му изгоря за тях! Нима бе пожелала да го погубиш така?

Манар ас-Саба помълчала известно време и промълвила:

— За това всемилостивият Аллах вече ме осъди! Който измами човек — и Аллах не му прощава!

Останали там десет дни в радост и веселби. Преди да потеглят, Хасан дал жезъла на шейх Абдул Кудус. Чичото благодарил, възседнал слона си и се върнал у дома си. Хасан със семейството си напуснал двореца на девойките. Потеглил за страната си, за два месеца и десет дни пресякъл сухата пустиня и стигнал до Багдад. Влязъл у дома си през портата, която гледала към равнината. А през цялото му отсъствие майка му сън не я хванал, била тъжна, плачела и охкала, не хапвала, не мигвала, все сина си споменавала и вече не се надявала той да се завърне у дома. Той спрял пред вратата на стаята й и я чул да реди следните стихове:

За бога, нека болката се излекува!

Слабее тялото, сърцето се бунтува!

Елате бързо, вести благодатни

с надежди да не се теша напразни!

Аллах решил е — няма отчаяние,

а мъката е временно страдание!…

Тя свършила песента си и чула сина си да шепне при вратата:

— Майко, съдбата реши пак да се срещнем!

Тя го познала по гласа, затичала се към вратата, уверена и разколебана, отворила я и видяла сина си да стои зад нея заедно с жена си и децата си. Прегърнала го и заплакала. Прегърнала и снаха си и внуците си, разцелувала ги по главите и им рекла:

— Дъще на цар Акбар! Ако съм сбъркала с нещо пред тебе, моля всевишния Аллах да ми прости!

— И аз го моля да ми прости за греха пред тебе и пред сина ти! — рекла снахата.

После майката запитала сина си:

— Е, синко, защо те нямаше толкова дълго време?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хасан разказал на майка си всичко, което му се било случило през цялото това време, от начало до край, тя от време на време изохквала от ужас пред онова, което се било случило на чедото й, а той я успокоявал. Накрая му рекла:

— Синко, това с жезъла и такето си го попрекалил! Ако ги беше запазил за себе си, щеше да покориш цялата земя нашир и надлъж! Но хвала на Аллаха, че се върна жив и здрав с жена си и децата си!

Това било най-прекрасната и най-щастлива нощ в живота на всички. На сутринта Хасан облякъл дреха от най-хубав плат, отишъл на пазара, купил роби и неволници, платове и скъпоценности — огърлици, накити, скъпи мебели и съдини, каквито имат само царете. После купил още къщи, градини и ниви. Всички заживели в охолство и благодат, яли, пили и се веселили, докато не ги споходил онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на господаря на царе и поданици, който е вечно жив и не умира!…

Приказка за Аля ад-Дин и неговата вълшебна лампа

Разправят също, царю честити, че в някакъв град на Китай живял шивач. Живеел бедно. Имал син на име Аля ад-Дин. Той бил палав и непочтен още от малък. Когато станал десетгодишен, баща му решил да го научи на занаят, но тъй като не могъл да даде сина си при майстор, комуто да плаща, за да изучи момчето, взел сина си в работилницата си, за да му предаде собствените си шивашки умения. Но Аля ад-Дин бил лошо момче — по цели дни да се шляел с уличните хлапета и хулигани и не се свъртал нито за час, нито дори за минута в работилницата. Само чакал кога баща му ще отиде при някой мющерия, и веднага напускал работилницата и тичал на игра с другите палавници. Такива били навиците му и нищо не могло да го застави да слуша баща си, който се морил да го съветва, но така и не сколасал да го вкара в правия път, защото заболял от тежка болест и умрял.

А Аля ад-Дин продължавал да се държи като малоумен. Когато майка му видяла, че мъжът й се е представил в лоното на всевишния Аллах, а синът й не знае никакъв занаят, нито се хваща на работа, с която да си извади хляба, тя продала всичко, което съпругът й държал в работилницата, и започнала да преде памук, за да изхранва и себе си, и сина си. А той, щом видял, че се е отървал от строгия си баща, започнал още повече да лудува и се прибирал у дома само в часовете за хранене, докато бедната му майка се съсипвала от работа, за да припечели комат хляб за двамата. Така живели, докато Аля ад-Дин станал петнайсетгодишен.

И ето че веднъж, когато Аля ад-Дин си играел на улицата с другите калпазани, недалеч от тях спрял някакъв чужденец. Той се загледал в момчето. Този човек бил от магрибински род, маг, който с магиите си вършел хитрост след хитрост, знаел всякакви науки и до съвършенство знаел тайните за разчитане разположението на звездите. Когато зърнал Аля ад-Дин, той си казал: „Наистина това момче е онова, което ми трябва. Тъкмо той ще свърши работата, заради която напуснах страната си!“ Привикал настрани едно от момчетата и го заразпитвал за Аля ад-Дин — чий син е, как се е казвал баща му, после пристъпил към самия Аля ад-Дин и го дръпнал встрани…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът запитал Аля ад-Дин:

— Синко, ти да не си син на еди-кой си шивач?

— Да, господин хаджи! — отговорило момчето. — Но моят баща не е между живите!

Магрибинецът се хвърлил на шията му, прегърнал го, зацелувал го и заплакал. Аля ад-Дин много се зачудил и запитал:

— Защо плачеш? Откъде познаваш баща ми?

— Дете мое! — отговорил магрибинецът със слаб разтреперан глас. — Плача; защото ти ми съобщи за смъртта на баща си, а той ми е брат по баща и майка! Така се изморих в път от далечни земи, но ме радваше надеждата, че неговият лик ще развесели взора ми, а ти, племеннико, ми съобщаваш, че е умрял! Аз плача за него, че е умрял, преди да го видя! Още щом те зърнах, усетих, че ти си синът на брат ми, познах те сред цялата тайфа момчетата, с които играеше! А брат ми — баща ти, още не беше женен, когато се разделихме! Надявах се след дългите пътувания пак да го видя, но ме застигна вечната разлъка! Не може да се избегне предначертаното, но ти, синко, ще си ми вместо брат, защото си негов син. С тебе ще се утешавам занапред! Който е оставил такъв син, той не е умрял! — после пъхнал ръка в джоба си, извадил десет динара, подал ги на Аля ад-Дин и добавил: — Вземи, момче, тези пари, отнеси ги на майка си и й кажи: „Моят чичо, братът на баща ми, се е върнал от чужди земи!“ А аз, ако ми позволи Аллах, утре ще дойда у вас, за да поздравя майка ти, да видя дома, където е живял брат ми, и да посетя гроба му!

Магрибинецът целунал Аля ад-Дин, оставил го и си тръгнал по пътя, а момъкът, зарадван на парите, се затичал бързо към къщи. Втурнал се към майка си, изпълнен с радост, и завикал:

— Мамо, ще те зарадвам! Моят чичо, братът на баща ми, се е върнал от чужди земи и ти предава много поздрави!

— Май ми се подиграваш, синко! — рекла майката. — От къде на къде пък ще имаш чичо? Нямаш никакъв чичо!

— Как така, майко — възкликнал Аля ад-Дин, — как да нямам чичо, когато аз току-що го срещнах, той ме прегръщаше и целуваше, пък и сам плачеше! Той сам ме позна, познава цялото ни семейство, пък щом не вярваш — виж! Ето ти цели десет динара! Той ми ги даде и заръча: „Занеси ги на майка си и ако ми позволи Аллах, утре ще дойда у вас и сам ще я поздравя!“

— Синко! — рекла майката. — Знам, че баща ти е имал брат, но той е умрял дълго преди него! За друг твой чичо не съм чувала!

Цяла нощ тя мислила над случката. А магът на сутринта станал, облякъл се и отишъл да търси Аля ад-Дин, който както обикновено хайлазувал с момчетата. Магрибинецът пристъпил, прегърнал го, измъкнал два динара от кесията си и рекъл:

— Вземи ги, синко, предай ги на майка си и й кажи: „Моят чичо иска довечера да дойде у нас! Ето ти тези пари и сготви с тях добра вечеря!“ Но преди да се разделим, отведи ме пак до своя дом, за да не го сбъркам!

Аля ад-Дин тръгнал пред него и го отвел до къщата си.

Магрибинецът го оставил и си тръгнал, а момъкът предал на майка си думите на чичо си, дал й двата динара и рекъл:

— Чичо каза, че искал довечера да вечеря у нас!

Отишла майката на пазара, купила всичко нужно, върнала се и започнала да готви вечеря, като подносите и другите съдини взела назаем от съседите. Когато дошло време за ядене, казала на сина си:

— Синко, вечерята е готова! Може би чичо ти не знае пътя към нашата къща — излез и го посрещни!

Но в този миг на вратата се почукало. Отворил синът — оказало се, че е пристигнал магрибинският маг, а до него стоял роб, който носел кошница с вино, плодове, сладки и други неща. Взел Аля ад-Дин всичко от роба, тръгнал пред мароканеца и когато те се оказали посред стаята, магът пристъпил с плач напред, поздравил майката на момчето и запитал къде обикновено е седял брат му. Тя му показала мястото на мъжа си, той се втурнал нататък, зацелувал земята и възкликнал:

— Уви, колко е тъжна съдбата ми! Как можах да те изгубя, братко, сълза в окото ми!

И той говорел така, плакал, вайкал се, докато майката не се уплашила да не му стане лошо. Тя пристъпила към него, хванала го за ръка, повдигнала го и рекла:

— Има ли полза от всичко това, девер мой! Че ти сам себе си погубваш така!

Сложила го да седне, започнала да го утешава и когато той дошъл на себе си и започнал да говори, й рекъл:

— Снахо, жена на моя брат! Не се учудвай, че нито веднъж не си ме виждала, докато брат ми е бил жив! Аз се разделих с брат си преди четирийсет години! Минах през Хинд и Синд, бях във всички градове на Магриба, бях в Кайро, живях в светозарната Медина. После отпътувах в страните на неверниците и преживях там четиринайсет години! Един ден се замислих за моя брат, за моя град и родни земи и в душата ми порасна желанието да го видя! Казах си: „Човече, колко време живееш на гурбет, далеч от родните земи! Ти имаш един-единствен брат — иди и го виж как е! Кой знае какви са били ударите на съдбата и превратностите на времената? Голяма мъка ще бъде, ако един ден умреш, без да го зърнеш отново! Хвала на Аллаха, имаш големи богатства, а брат ти може би живее притеснен от живота! Иди и го виж, а ако живее в бедност — помогни му!“ Помислих си за всичко това и тръгнах на път. Добрах се до вашия град! Когато бродех по улиците му, видях твоя син Аля ад-Дин! За бога, в мига, когато го зърнах, сърцето ми се отвори към него! Нали кръвта я тегли към родна кръв, а и го познах по лицето! Забравих за всички неволи и грижи, много се зарадвах! Но Аля ад-Дин ми разказа, че покойният ми брат е умрял! Уви, снахо, когато чух това, много се натъжих! Но аз се утешавам с племенника си Аля ад-Дин! Надявам се той да ми замени покойния, защото, който си е оставил потомство, той не е умрял!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът забелязал, че майката на Аля ад-Дин се разплакала след думите му, и за да успее в намислената хитрост, рекъл:

— Синко, ти научил ли си някакъв занаят, от който да вадиш хляб за себе си и за майка си?

Засрамил се Аля ад-Дин, забил поглед в земята, а майка му рекла:

— Какъв ти занаят! Нищо не умее да прави! Знае само по цял ден да скита с уличните хлапетии! Баща му, бедният, умря, защото се поболя от мъка заради него! Искаше на шиваческия занаят да го изучи, но уви. А аз сега ден и нощ преда памук, за да спечеля за две питки хляб, с които да не умрем от глад! Нямам вече сили, едва свързвам двата края! На мен самата ми трябва някой, който да ме изхранва! Синът ми голям мъж стана вече, а…

Магрибинецът се обърнал към Аля ад-Дин и му се скарал:

— Защо, племеннико, само с бели се занимаваш? Така не бива! Ти си син на добри хора! Засрами се, че майка ти, вдовица, се мъчи да те изхрани, а ти — вече мъж — безделничиш! Трябва да научиш занаят, да вадиш хляб и за себе си, и за майка си! Ако не ти е харесало шивачеството, избери си занаят по душа и веднага ще те пратя за калфа при майстор да се изучиш, да имаш поминък! Ще ти помогна с всичко, което мога! — но магрибинецът забелязал, че разговорът е неприятен за Аля ад-Дин и момъкът не желае да се учи на занаят, защото бил свикнал да си стои без работа. Тогава рекъл: — Племеннико, ако пък не искаш да учиш занаят, ще ти отворя дюкян и ще го напълня с най-скъпи и отбрани платове! Ще въртиш търговия и ще станеш търговец, известен в града!

При това обещание Аля ад-Дин се зарадвал, тъй като бил убеден, че търговците винаги ходят в чисти богати дрехи и че всички те са големи хора. Засмял се и закимал, за да покаже, че е съгласен. Магрибинецът разбрал, че на момчето му се ще да стане търговец, и казал:

— Добре, утре ще те заведа на пазара, ще ти ушия там богата дреха, после ще потърся някой дюкян, ще подредя в него всякакви богати платове, пък ти сетне ще си въртиш алъш-вериша!

Майката на Аля ад-Дин, която все още се съмнявала в него, твърдо решила, че този мъж наистина трябва да е брат на мъжа й, защото било невъзможно чужд човек да направи такава добрина за сина й! Започнала да съветва момчето да изхвърли от главата си всякакви глупости, да слуша чичо си, защото той е все едно баща му, и че вече трябва да навакса времето, загубено в лудории! Тя поднесла вечерята, седнали на трапезата и яли до насита.

Цяла нощ Аля ад-Дин не спал. Когато забелязал, че нощта е преполовила, магрибинецът станал и си тръгнал, като обещал, че на сутринта ще дойде да го вземе.

На заранта наистина се върнал. Почукал на портата, майката на момъка му отворила, а той поискал Аля ад-Дин да тръгне с него. Момъкът се облякъл по-бързо от мълния и излязъл. Магрибинецът го повел из пазара. Влязъл в дюкяна на един известен търговец и пожелал да облече момчето в нови дрехи. Търговецът донесъл разкошни богати дрехи. Момъкът си избрал пищна дреха по свой вкус, а магрибинецът я платил. После отишли в хамама, заедно се къпали и обливали с благовония, пили шербет, Аля ад-Дин облякъл новата си дреха и място не можел да си намери от радост. Магрибинецът го повел из пазара и му показал как се прави алъш-вериш…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът повел Аля ад-Дин из града, показал му градските джамии, хановете и странноприемниците, след това посетили един известен готвач, който им приготвил разкошен обяд върху сребърен поднос, те обядвали и дори пийнали. После му показал местата за разходки, забавления и игри, показал му двореца на султана, влязъл в някакъв хан за чужденци и му показал стаята, в която живеел. Поканил няколко търговци негови съседи, сложил им трапеза с ястия и им разказал, че това момче е син на брат му. Когато всички хапнали, пийнали и се наситили, отвел Аля ад-Дин обратно в дома му. Когато майка му го видяла в такива дрехи — а в тях той бил като царски син, — едва не полетяла от радост и започнала да благодари:

— Девере, за бога, не знам как да ти благодаря за твоята щедрост!

— Снахо! — отговорил магрибинецът. — Никакви благодеяния аз не съм правил! Аля ад-Дин е син на брата ми — значи е и мой син!

— Моля Аллаха да удължи живота ти, за да бъдеш покровител на това момче и той винаги да ти се подчинява!

— Не мисли за това, снахо! — рекъл магрибинецът. — Аля ад-Дин е мъж умен и скоро ще ти е отмяна. Сигурен съм, че ще стане най-известният търговец в този град! Мъчно ми е, че утре е петък и не мога да му отворя дюкян[24], но в събота, ако Аллах е пожелал, ще го сторя! Утре пак ще дойда при вас, ще го изведа да му покажа градините извън града — сигурно още не ги е виждал! Утре там ще са всички търговци, ще ми се той да се запознае с тях, пък и те да го познават!

Той се сбогувал и си тръгнал, а на сутринта пак почукал на вратата. А Аля ад-Дин цяла нощ не бил спал от радост и едва птичките зачуруликали, когато станал, облякъл новите си дрехи и зачакал чичо си. Когато се почукало, той скочил, сякаш искра изскочила от огъня, отворил вратата и видял магрибинеца.

— Днес, племеннико, ще ти покажа нещо такова, каквото през живота си не си виждал! — рекъл той. Двамата излезли от града и тръгнали из градините. Всеки път, когато наближавали до някоя градина, дворец или крепост, магрибинецът спирал, показвал го на Аля ад-Дин и питал: — Харесва ли ти тази градина? Ще ти я купя!… А този дворец — харесва ли ти?

А Аля ад-Дин, нали още бил малко момче, слушал хубавите думи на мага, вярвал му и умът му летял от радост. Така вървели те, докато се изморили, после влезли в прекрасна градина. Поседнали да починат пред езерце. Сърцето на Аля ад-Дин се отпуснало, а магрибинецът се шегувал и разговарял с него, сякаш наистина му бил чичо. После се надигнал, измъкнал от пояса си разни вкуснотии и рекъл:

— Сигурно си поогладнял, племеннико! Седни и хапни! — а като похапнали до насита, рекъл: — Ако си починал — ставай, още малко ще повървим и ще видим това-онова!

Пак тръгнали от градина в градина, докато не стигнали висока планина. Но Аля ад-Дин цял живот не бил излизал от града и не бил вървял толкова — той просто примирал от умора.

— Къде отиваме, чичо? — запитал той. — Оставихме градините зад нас, стигнахме до тази планина! Аз не мога повече да вървя, защото съм капнал от умора! Нека се върнем в града!

— Не, племеннико! — възразил магрибинецът. — Аз ще ти покажа такава градина, каквато никой цар не е виждал! Събери сили и да тръгваме! Нали си мъж!

Така той увещавал Аля ад-Дин, вървял до него, разказвал му всякакви истории, лъжливи и истински, докато не стигнали до мястото, към което се стремял и заради което бил дошъл от земите на вътрешен Китай.

— Седни и си почини, племеннико! — рекъл той. — Ето закъде бяхме тръгнали! Ако поиска Аллах, племеннико, ще ти покажа такива чудеса, каквито никой не е виждал, никой няма да се любува на онова, на което ти ще се любуваш! След като си починеш малко, иди и намери малко съчки, клонки и изсъхнали дървесни кори — искам да напаля огън и да ти покажа едни чудесии…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на Аля ад-Дин така му се приискало да види какво ще направи чичо му, че забравил умората и започнал да събира съчки. Магът измъкнал от пазвата си кремък и огниво и запалил парчето сяра, което носел със себе си. После измъкнал свещ, запалил я, а Аля ад-Дин побутнал към него купчината. Запалил огън, почакал пламъците да се уталожат, измъкнал от пазвата си кутийка, отворил я, взел някакъв прашец и го хвърлил в огъня. Дим се издигнал над него и магрибинецът започнал да говори заклинания. Изведнъж светът потъмнял, треснал гръм, земята се разтърсила и се разтворила. Аля ад-Дин се изплашил и понечил да избяга. Като усетил това, магът така го ударил по бузата, че едва не строшил всичките му зъби. Аля ад-Дин паднал на земята, полежал малко с лице към нея и запитал:

— Какво съм ти сторил, чичо? Защо ме удари? С какво съм заслужил това?

— Синко, искам да станеш мъж! — започнал магрибинецът да го успокоява. — Не ми се сърди и недей да ми противоречиш — нали съм ти чичо, вместо баща съм ти и ако е пожелал Аллах, ще забравиш всички грижи!

А когато земята се разтворила, от нея се показал мраморен камък, на който имало медна халка. Магрибинецът заговорил:

— Племеннико! Ако направиш така, както ти кажа, ще станеш по-богат от всички царе на света! На това място има скрито огромно съкровище, но то се отваря само пред твоето име! Сега ела на себе си и виж как заставих земята да се размърда чрез моите заклинания! Слушай какво ще ти кажа! Виж този камък с халката — под него е съкровището, за което ти говорих! Хвани халката, придърпай я и мраморната плоча ще се надигне! Никой друг освен тебе не може да я надигне и да стъпи в тази съкровищница, тъй като съкровището се пази от твоето име! Отдолу лежи огромно имане, всички царе по земята, събрани заедно, не притежават и частица от него — цялото е мое и твое!

Аля ад-Дин забравил за болката и умората и много се зачудил на думите му — как така из един път ще стане толкова богат, че даже царете по света няма да са по-богати от него!

— Чичо, ти ми кажи какво искаш! — казал той на мага. — Аз ще се покоря на волята ти и никога няма да ти се инатя!

— Синко мой, Аля ад-Дин! — рекъл магрибинецът. — Аз ти искам само доброто, нямам други наследници освен тебе! Ти си ми наследник и последовател! — той го целунал по очите и продължил: — Че целият ми труд — за кого е той? Всичко е за тебе, за да станеш несравнимо богат! Ела при тази халка и я повдигни, както ти казах!

— Чичо! — рекъл Аля ад-Дин. — Тази плоча е тежка, сам няма да мога да я повдигна! Аз съм малък — ела при мене да ми помогнеш!

— Синко, аз нямам право да се докосвам до нея! Ти сложи ръка в халката и плочата ще се повдигне начаса! Само ти можеш да се докосваш до нея! Когато я повдигаш, кажи си името, името на баща си и бащата на баща ти, а също името на майка си и бащата на майка ти!

Пристъпил напред Аля ад-Дин и постъпил, както го научил магрибинецът. Плочата се надигнала съвсем леко, когато той назовал името си и изредил имената на родителите и отците си. Преместил я от мястото й, избутал я настрани. Оказало се, че под нея има подземие със стълба към него от дванайсет стъпала…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът заговорил:

— Синко, Аля ад-Дин! Слушай какво ти говоря, и прави всичко, което ще ти кажа! Спусни се внимателно в това подземие! Когато стигнеш до дъното, ще се окажеш в стая, разделена на четири четвъртини! Във всяка четвъртина ще намериш по четири гърнета, пълни с червено злато, сребро, златни отливки и други скъпоценности! Но ти се пази, синко, да не се докоснеш до което и да е от тях, не се доближавай до тях, нищо не вземай! Мини покрай всички богатства, не позволявай дори крайчецът на дрехата ти да се докосне до някое от гърнетата или даже до стената — иначе ще загинеш! Влизай бързо, гледай да не се забавиш захласнат, пази се да не се задържиш дори за миг на някое стъпало! Ако забравиш заръките ми, веднага ще бъдеш омагьосан и ще се превърнеш в парче черен камък!… Стигнеш ли четвъртата четвъртина, ще видиш врата! Сложи ръка на вратата и произнеси името си и това на баща си, както направи при тази плоча. Вратата ще се отвори сама! Ще влезеш в една прекрасна градина с отрупани с плодове дървета! Мини през нея по пътеката, която ще видиш пред себе си! След петдесет лакътя ще видиш портик със стълба от около трийсет стъпала! Над него ще видиш запалена лампа. Качи се по стълбата, вземи лампата, изгаси я, излей маслото от нея, сложи я в джоба си и не се бой, че ще ти изцапа дрехата! Когато се връщаш, не се бой — щом лампата е в ръцете ти, всичко, което е в градината и съкровищницата, става твое! — магът снел от пръста си пръстен, сложил го на пръста на Аля ад-Дин и продължил: — Този пръстен ще те избави от всяка беда, която те сполети, стига да го потъркаш. Запомни ли всичко, което ти казах? Сега се спускай долу! Бъди юнак, от нищо се не бой! Ти не си малко момченце, а мъж! Ако направиш всичко, което ти казах, скоро ще получиш огромно богатство и няма да има в света човек, по-богат от тебе!

Надигнал се Аля ад-Дин, спуснал се в подземието и видял стаята, разделена на четири четвъртинки. Посвил полите на дрехата си, минал през първата четвъртина с огромна предпазливост, за да не докосне робата му стена или каквото и да било. Накрая минал и четирите четвъртини и се озовал посред овощна градина, от там минал към портика и видял окачената лампа. Качил се по стъпалата, взел я, излял от нея маслото, сложил я в джоба си, после се върнал в градината и започнал да разглежда дърветата и птиците, че не ги бил видял добре, когато минал първия път! Заразхождал се между дърветата, чиито клонки били натежали от плодове от скъпоценни камъни. На всяко дърво камъните били в различен от другите цвят. Имало бели, зелени, жълти, червени, лилави и всякакви други, блясъкът им затъмнявал слънчевите лъчи, а големината на всеки камък била по-внушителна от всичко известно дотогава — и най-великите царе на света нямали дори камък, който да е едър колкото половината от най-малкия в градината. Стоял Аля ад-Дин сред дърветата, разглеждал ги, любувал се на тези чудесии. Такова нещо никога през живота си не бил виждал! Не знаел какво е това скъпоценни камъни, каква е цената им и как ги продават, защото бил син на бедни хора. Чудел им се, мислел си как да си набере от това грозде, ягоди и други плодове, защото смятал, че са истински и се ядат. Откъснал си от тези плодове и видял, че са сухи и не могат да се ядат, твърди като камък, и решил, че са стъкълца. Накъсал си камъни от всякакъв вид, натъпкал си джобовете с тях, после снел пояса си, напълнил го с камъни и пак го затегнал на кръста си. Въобще събрал от тези плодове, колкото можел да носи, и си мислел: „Ще украся с тези стъкълца нашата къща и ще си играем с тях с децата!“ После излязъл от градината и се затичал, защото се боял от чичо си. Даже не погледнал към гърнетата със злато, които видял, когато влизал. Стигнал до стълбата, заизкачвал се по нея и стигнал до най-горното стъпало. Оставало само да стъпи на него, но то било по-високо от останалите и той не можел поради тежестта на товара, който носел:

— Чичо! — викнал на мага. — Подай ми ръка и ми помогни да стъпя на това стъпало!

— Първо, синко, ми дай лампата, за да ти стане по-леко! — отговорил той. — Сигурно тя ти натежава!

— Лампата въобще не ми натежава! — опънал се Аля ад-Дин. — Ти само ми подай ръка да стъпя върху стъпалото, а горе ще ти дам и лампата!

Но магът нямал друга цел освен лампата. Започнал да настоява Аля ад-Дин да му даде лампата, преди да излезе, но тъй като момъкът бил сложил лампата в джоба си, а после бил натъпкал отгоре джобовете си със скъпоценности, не можел да стигне до нея. При това Всевишният му дал ум да не се съгласява да даде лампата, той искал да разбере защо онзи не щял да му подаде ръка, преди да получи тая проста лампа.

— Чичо! — настоял той. — Подай ми ръка, измъкни ме от тук, а после си вземай лампата!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магрибинецът много се разсърдил и продължил да настоява Аля ад-Дин да му даде първо лампата, но той пък не можел, защото тя се намирала на дъното на джоба му. Когато магът разбрал, че Аля ад-Дин не го слуша и отказва да му даде лампата, досадата издухала ума от главата му и яростта му се усилила. Той се разгневил и започнал да произнася някакви заклинания, хвърлил малко прашец в огъня и тогава земята се разтресла, подземието се скрило, както било преди, плочата легнала върху него и Аля ад-Дин останал под земята.

А този маг знаел да чете по звездите. Той бил учил звездобройство в родната си страна Ифрикия и узнал, че в някаква земя край град на име Калкас било скрито огромно съкровище, в което имало и една маслена лампа. Който стигнел до тази лампа, щял да стане по-богат от всички царе на земята. Като гадаел на пясък, той узнал, че тази съкровищница ще се отвори само чрез момче на име Аля ад-Дин, което произхождало от дом на бедняци. Той бил проверил и уточнил по гаданието какви са лицето и външността на Аля ад-Дин. Тогава се стегнал за път и поел, както вече разказахме, из китайските земи. С хитрост се запознал с момчето, като се надявал да получи каквото търсел, но когато Аля ад-Дин отказал да му даде лампата, мечтите му за богатство се срутили и целият му труд отишъл нахалост. Тогава той затворил земята над него, за да не излезе нито той, нито лампата, и се върнал в страната си…

А Аля ад-Дин, като видял, че подземието се затворило над него, започнал да вика:

— Чичо! Чичо!

Никой не му отговорил. Досетил се той, че магрибинецът въобще не му е чичо. Изгубил всякаква надежда за живот, защото не можел да излезе изпод земята, заридал и заоплаквал всичко, което му се било случило. Надигнал се да търси изход, от който да се измъкне. Виждал само черна тъмнина и четири стени, защото магът бил затворил с магията си всички врати в подземието и даже вратата към градината, за да умре Аля ад-Дин по-бързо. Момъкът изгубил ума и дума, върнал се при стълбата, от която бил влязъл, и седнал там да оплаква хала си, като молел Аллаха за милост и спасение. А Аллах, когато поиска нещо, просто казва: „Бъди!“ и то става!

Заплакал Аля ад-Дин, съкрушен от мъка, заудрял се по главата. После се посъвзел, понечил да изтрие с ръка сълзите си и потъркал бузите си. Докоснал онзи пръстен, който магрибинецът му бил дал, да го спасява от беди, и начаса в подземието се появил марид и възкликнал:

— На твоите услуги съм! Искай от мене каквото щеш — аз съм покорен роб на онзи, в чиито ръце се намира този пръстен!

Затреперил Аля ад-Дин, изплашил се от марида, но когато видял, че чудовището му говори приятелски, се поуспокоил, поел си дъх и казал:

— Искам да ме измъкнеш върху лицето на земята!

И още не бил свършил, когато земята потръпнала, разтворила се и момъкът видял, че е при входа на подземието. След като два дни бил прекарал в тъмнината, не можел да гледа слънчевите лъчи. Започнал да си затваря очите и полека да ги притваря. Бил при входа на съкровищницата, видял, че земята е равна и няма никаква следа от това, че се е отваряла и затваряла. Огледал се наляво и надясно, видял градините, познал и пътя, по който бил дошъл дотук. Тръгнал и не спрял, преди да стигне до града. Почти летял от радост, че е останал жив, а когато влязъл вкъщи, паднал в несвяст от силния глад, страха и преживелиците.

Разшетала се майка му, донесла от съседите малко розова вода и запръскала лицето му, докато той не дошъл на себе си и не поискал да яде.

Подала му тя каквото била приготвила, и рекла:

— Ела, синко, яж и да ти е сладко, а когато поотпочинеш, ще ми разкажеш какво ти се случи, каква беда те настигна!

Аля ад-Дин хапнал и пийнал до насита и след като дошъл на себе си, се обърнал към майка си:

— Майчице, ти извърши голям грях! Ти ме даде на този проклетник, който искаше да ме погуби! Ние си мислехме, че той ми е чичо! Хвала на Аллаха, че ме отърва от злото му! Ах, майчице, ако знаеше колко лош и проклет магьосник е той! — и Аля ад-Дин й разказал какво бил препатил, а когато свършил разказа си, започнал да проклина магрибинеца: — Проклет, мръсен, лош магьосник и лъжец!

Когато изслушала патилата на сина си, майка му рекла:

— Истината, синко, кълна се в Аллаха, е, че когато го видях, сърцето ми усети нещо лошо! Изплаших се за тебе, защото на неговото лице беше написано, че е лъжец и магьосник! Хвала на Аллаха, че те измъкна от мрежата му! Излъгах се аз в него, а мислех, че наистина е твой чичо!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аля ад-Дин усетил, че е сънен и изморен, и си легнал. Събудил се чак на следващия ден по обед, поискал от майка си нещо за ядене, а тя му рекла:

— Нямам какво да ти дам, синко. Каквото имах, ти го изяде вчера! Но ти потърпи, имам малко прежда, ще я отнеса на пазара, ще я продам и ще ти купя храна!

— Запази си преждата, майчице! — рекъл той. — Подай ми лампата, която донесох! Ще отида и ще я продам, а за парите ще купя нещо за ядене! Мисля, че тя ще ни донесе повече пари от преждата!

Майката на Аля ад-Дин донесла лампата, но видяла, че е мръсна, и рекла:

— Синко, ето ти я твоята лампа! Но нима ще я продадеш така мръсна! Може би, ако я поизбърша и поизлъскам, ще можем и по-скъпо да я продадеш!

Взела тя малко пясък, но не успяла да почисти лампата, защото още при първото потъркване пред нея се появил джин с огромна снага, с грозно и страшно лице, с обърната наопаки глава, сякаш бил някой от фараонските великани, и викнал:

— На твоите услуги! Аз съм твой роб! Какво искаш от мене? Аз слушам и се подчинявам на онзи, в чиито ръце е тази лампа. И не само аз, но и всички роби на лампата го слушат и му се подчиняват!

Майката така се изплашила, че езикът й престанал да я слуша. Тя паднала в несвяст от преживяния ужас. А Аля ад-Дин, който вече бил виждал джин при престоя си в съкровищницата, щом видял какво станало с майка му, скочил, взел от ръцете й лампата и казал на роба джин:

— Гладен съм! Искам да ми донесеш нещо за ядене и нека то бъде по-хубаво от всичко, което бих си пожелал!

Джинът изчезнал за миг и донесъл прекрасна скъпоценна софра от лято сребро, на нея — дванайсет подноса с различни гозби, две сребърни чаши, две кани със светло старо вино и хляб, по-бял от сняг! Поставил всичко това пред Аля ад-Дин и изчезнал. Момъкът повдигнал майка си, напръскал лицето й с розова вода и когато тя дошла на себе си, й казал:

— Майко, ела и хапни от гозбите, пратени ни от Аллах!

Майката видяла пред себе си софрата от лято сребро, учудила се на станалото и запитала:

— Синко, кой е този щедър човек, който ни е изпратил такива обилни дарове? Сигурно султанът е узнал за нашия хал и ни е изпратил от трапезата си — че това е наистина царска трапеза!

— Майко, сега не е време за приказки и въпроси! — отговорил синът й. — Ела тук и сядай да ядем, че сме много гладни!

Майката седнала на трапезата, двамата хапнали до насита, тя се чудела и маела на тези пищни гозби, от които било останало толкова, че стигало за вечеря, а и за обяд на другия ден. Когато двамата измили ръцете си и поседнали да си починат, тя рекла:

— Ама, синко, значи джиновете наистина се появяват пред човешки същества! Досега нито веднъж не съм ги виждала през живота си! Дали това е същият онзи джин, който те е измъкнал върху земята?

— Не, не е същият! — рекъл Аля ад-Дин. — Този е от друг род! Онзи бе свързан с пръстена, а този — с лампата, която държеше в ръката си!

При тези думи на сина майката възкликнала:

— Така значи, джинът, който видях, е проклетият роб на лампата! Господ да го убие, колко е противен! Така се изплаших от него, че едва не умрях! Моля ти се, синко, заклевам те в млякото, което си сукал от мене, хвърли пръстена и лампата, които ми причиниха такава уплаха! Нямам сили да гледам джинове, пък и пророкът, да го благослови Аллах, ни предпазваше от тях!

— Майко! — отговорил Аля ад-Дин. — Което ми кажеш, е заповед за мене, но е невъзможно да изхвърля пръстена и лампата, нито да ги продам! Умирахме от глад, а той ни донесе трапеза! Когато проклетият магрибинец ме спусна в съкровищницата, не ми нареди да му донеса злато или сребро, а само тази лампа, нищо повече, защото е знаел каква огромна полза има от нея! Трябва да я пазим, майко, защото тя е нашата храна, тя е нашето богатство и никому не бива да я показваме! А пръстенът — не мога да го снема от ръката си, защото, ако не беше той, ти, майко, нямаше вече да ме видиш между живите, щях да загина в онази съкровищница! Кой знае какви още беди и превратности ме чакат — не мога да го сваля! А лампата ще я скрия, за да не я виждаш и да се плашиш от нея!

— Прави каквото искаш, синко — рекла майката, — ама аз няма вече да докосна нито пръстена, нито лампата, не искам втори път да видя онова ужасно страшно зрелище!

На другия ден те хапнали каквото било останало от трапезата, и се оказало, че повече нямат нищо за ядене. Аля ад-Дин взел една от съдините, които бил донесъл джинът, и отишъл на пазара. Насреща му се случил един евреин, от най-противните жители на земята. Аля ад-Дин му подал съдината, евреинът го дръпнал встрани да не ги види никой, погледнал я и разбрал, че среброто на съдината е чисто, с нищо несмесвано. Не знаел той дали Аля ад-Дин разбира от скъпоценни метали или не, затуй го запитал:

— Ей момче, колко ще искаш да ти платя за тази съдина?

— Ти по-добре знаеш колко струва! — отговорил момъкът.

Евреинът не знаел колко да даде, защото, макар и Аля ад-Дин да не разбирал от тези неща, отговорът му бил като на човек, който разбира. Ако му дадял малко — Аля ад-Дин можел да знае цената на съдината, но пък ако му дадял много, можел да се окаже наивен човек и да не знае всъщност колко струва. В края на краищата евреинът извадил от джоба си един динар и му го дал. Когато видяло цял динар, момчето го стиснало в шепа и хукнало да бяга. Евреинът разбрал, че е глупак, който не знае колко струва подобна съдина, и съжалил, че му бил дал цял динар, макар че с него не можел да покрие дори една стотна от истинската й стойност. А Аля ад-Дин не се и замислил, бързо отишъл при хлебаря, купил хляб, отишъл у дома при майка си, дал й остатъка от динара и рекъл:

— Майко, иди и купи всичко, което ни трябва!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката отишла на пазара, купила всичко необходимо и двамата се нахранили до насита. Всеки път, когато се свършвали парите от едната съдина, Аля ад-Дин носел на евреина друга и тъй като първия път му бил дал динар, евреинът вече не можел да му дава по-малко, за да не предложи съдината си на друг. И така, докато момъкът не продал всички съдини, останала само софрата, върху която били гозбите, а тя била голяма и доста тежка. Когато я занесъл на евреина и той видял що за софра е и колко е голяма, платил му десет динара. Момъкът и майка му похарчили накрая и тези пари.

— Повече нямаме нищо! — рекъл Аля ад-Дин. — Я да потъркам лампата!

Изплашила се майката и избягала. Той потъркал лампата, пред него се появил робът й и викнал:

— На твоите услуги! Аз съм твой роб и роб на всеки, който държи тази лампа! Искай каквото ти се ще!

— Искам да ми донесеш софра с пищни ястия също като миналия път! Гладен съм!

Не минал и миг, и робът се върнал със същата софра с дванайсет сребърни съдини, пълни с най-изискани гозби, шишета със старо светло вино и пресен бял хляб. Когато се върнала, майката видяла, че трапезата е пълна с ястия в дванайсет сребърни съдини и благоуханието на тези ястия се разнася и изпълва къщата.

— Виждаш ли, мамо, колко е полезна тази лампа! — рекъл синът й. — Пък ти ме заричаше да я изхвърля!

— Аллах да умножи добрините си за този роб, но аз все пак не ща да го виждам! — отговорила майката.

После двамата яли и пили до насита, а което останало — запазили за следващия ден. Когато храната се свършила, Аля ад-Дин скрил под дрехата си една съдина и отишъл да търси онзи проклет евреин. Съдбата го довела до дюкяна на богобоязлив златар мюсюлманин на почтена възраст. Видял той момъка и запитал:

— Какво ти трябва, синко? Много пъти съм те виждал да минаваш край дюкяна ми и вършеше някаква работа с онзи евреин! Даваше му някакви неща! Май и сега имаш нещо и търсиш евреина! Но нима не знаеш, синко, че тези проклети евреи смятат, че им е позволено да си присвояват парите на мюсюлманите, вярващи в единния Аллах, и не могат да не мамят народа на Мохамед. Синко, ако имаш за продан, покажи ми го — ще ти претегля колкото струва по законите на Всевишния!

Аля ад-Дин измъкнал сребърната съдина и я подал. Старецът я взел, претеглил я и запитал:

— Колко ти даваше евреинът и ти същите ли съдини му продаваше?

— Да — отговорил момъкът, — съдините бяха точно същите и за всяка той ми даваше по един динар!

Старецът много се ядосал и викнал:

— Видя ли, синко, колко съм бил прав! Какъв разбойник е този евреин, който мами рабите на Аллаха! Той ти се е подигравал! Твоята съдина е от чисто сребро, то тежи толкова и толкова и струва цели седемдесет динара! Ако искаш, ще ти ги платя начаса!

Старецът преброил седемдесет динара на Аля ад-Дин, той ги взел, благодарил му за щедростта и за съвета, който му позволил да разкрие лъжата на евреина. И всеки път, когато се свършвали парите от една съдина, момъкът донасял и продавал на стареца друга. На двамата с майка му нищо не им липсвало, но те не се изкушили да живеят в показност и големи разходи. Аля ад-Дин изменил навиците си, престанал да се шляе с уличните момчета, а дружал само с хора добре възпитани. Всеки ден ходел на пазара, запознавал се с търговци, разпитвал за разни неща, стоки и търговия. Ходел и на пазара на златарите, гледал там как купуват и продават скъпоценни камъни. Когато се запознал в подробности с тях, разбрал, че плодовете, които бил донесъл от съкровищницата, не са стъкълца или кристалчета, както си мислел, а скъпоценни камъни, чиято стойност не може да се пресметне. Разбрал, че притежава огромно богатство и че най-едрият камък на пазара на скъпоценностите не можел да се сравни с най-дребното камъче, което притежавал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че един ден Аля ад-Дин излязъл както обикновено от къщи, отишъл на пазара и чул глашатаят да вика:

— По заповед на царя на времената и владетеля на вековете нека всички затворят своите дюкяни, защото господарката Бадр Будур, султанската дъщеря, тръгва към хамама! Никой да не излиза от къщата си, да не отваря дюкяна си и да не поглежда през прозореца!

Аля ад-Дин се зачудил как да се изхитри и да зърне султанската щерка. Казал си: „Абе всички говорят за нейната хубост и най-голямото ми желание е да я видя!“ Решил да се скрие зад портите на хамама и да погледне от там царкинята, като влиза. Затичал се и застанал на такова място, че никой да не го види. По това време султанската дъщеря се спуснала в града, минала по пазарите и мегданите и се приближила до хамама. Когато влязла вътре, повдигнала покривалото от лицето си и то засияло и заблестяло по-ярко от слънчеви лъчи. Когато Аля ад-Дин видял този възвишен образ, умът му бил запленен от девойката, любовта към нея го подлудила, страстта грабнала сърцето му. Върнал се той у дома и влязъл при майка си объркан, загубил ума и дума. Майка му го заговорила, но той стоял като глухоням и не й отвръщал. Тя сложила обяда, а той продължавал да мълчи. Тогава тя запитала:

— Какво има, синко? Боли ли те нещо? Какво ти се е случило? Говоря ти, а ти мълчиш и кахърен стоиш!

Дотогава Аля ад-Дин си мислел, че всички жени са като майка му грозни бабички. Вярно, чувал бил хората да говорят за хубостта на султанската дъщеря, но не разбирал какво значи хубост. Майката започнала да го убеждава да хапне някоя хапка. Той хапнал малко, после си легнал, но цяла нощ се въртял от бедро на бедро и не притворил клепачи. Майка му го видяла на какъв хал е, и не можела да разбере какво му е. Помислила, че синът й е болен, и рекла:

— Синко, ако те боли някъде или нещо такова, ще ти доведа лечителя да те изцери! В града ни има лечител чужденец, самият султан го е довел и казват, че бил много изкусен!

— Не съм болен аз, майко, но си мислех, че всички жени са като тебе! — рекъл Аля ад-Дин. — А вчера видях султанската щерка, когато отиваше в хамама! Озари ме прекрасният й лик — хвала на онзи, който я е дарил с толкова хубост! Ах, майко, мигом се влюбих и пламнах от страст към тази девойка, каквато не мога да ти опиша! Не ми се живее, ако не я имам за жена. Реших да я поискам от баща й султана според закона на всевеликия Аллах!

Майка му го помислила за малоумен и рекла:

— Името на Аллаха да те пази, синко! Да не си полудял? Как можеш да се сватоеваш за дъщерята на султана?

— Майчице, не съм полудял! — възразил синът. — Думите ти няма да променят намерението ми! Аз ще стигна до Бадр Будур! Смятам да пратя сватове при баща й, султана, и да я поискам за жена!

— Заклевам те в живота си, синко! — възкликнала майката. — Откажи се! Кой смее да застане пред султана? Нито си сановник, нито си емир — кой ще иде да я иска за тебе от султана?

— Майчице, само ти можеш да свършиш тази работа! — замолил се Аля ад-Дин. — Няма кой да измоли от султана дъщеря му за мене, освен тебе!

— Да ме пази Аллах! — възкликнала майката. — Да не би и аз да съм си изгубила ума? Чедо, само си помисли — кой си ти, че да искаш султанската щерка? Ти си син на шивач, нищо повече, при това на най-нископоставения шивач! Баща ти беше най-бедният измежду всички в този занаят! Че и аз, майка ти, коя съм, а? Родът ми също е от най-бедните в града! Как тогава ще посмееш да поискаш султанската щерка — баща й ще се съгласи да я даде само за царски или даже по-горен по сан, благородство и произход!

— Майчице, самият аз съм мислил за това, сам знам, че съм син на бедняк! Но това няма да ме спре! Надявам се, че щом съм ти син, ще ми направиш това добро, иначе ще умра и ти ще останеш клета-самичка! Спаси ме от смъртта!

— Да, чедо, син си ми, майка съм ти! Кръв от кръвта ми си и си нямам другиго освен тебе! Повече от всичко на света искам да си щастлив, да ти се радвам, да те оженя, ала за невеста с нашето потекло! Пък и нали, щом тръгна да я търся, родителите й ще ме питат дали си имаш занаят, земя, градина! Как ще се осмеля да моля за твоя жена дъщерята на владетеля на Китай, по-висок от който е нямало и няма да има! Помисли добре, върни си разума! Ако аз, да предположим, отида при султана с молбата ти, за да ти угодя, това ще ни донесе само беди и нещастия! Такава опасна работа може би дори крие смърт и за двама ни! Откъде да събера смелост? Как да вляза при него? А даже да успея — какво ще му кажа, какво ще му отговарям? Щом чуе молбата ти, ще ме помисли за луда! Пък и какъв дар ще му занеса? Синко, я ми кажи какво си направил за страната и за султана, за да чакаш милост от него, при това не каква да е, а именно такава, каквато ти се иска? Султанът такива награди никому не дава! Как тогава да искам дъщеря му за тебе?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аля ад-Дин изслушал думите на майка си, разбрал, че тя има право, и рекъл:

— Майко, всичко, което изреди, е истина! Но също така ти ми напомни за нещо, за което не бях помислил! Сега намерението ми да те изпратя при султана, за да поискаш дъщеря му за мене, стана още по-уверено! Колкото до дара, който според обичая ще поднесем на негово величество, не се бой! Имам такъв дар, по-добър от който не може да поднесе нито един цар, пък и никой цар, да ти река аз на тебе, няма подобен на него! Това са плодовете от дърветата, които донесох от съкровищницата! Мислех, че са прости стъкълца, но проверих и видях, че са скъпоценни и царете по цялата земя нямат даже един подобен на тях! Разбрах, че тези са толкова скъпи, че просто не може да се изчисли цената им! Мамо, ние имаме там един порцеланов поднос! Донеси го, аз ще ти насипя върху него догоре от тези драгоценни камъни, а ти ще ги предложиш като дар на султана! Убеден съм, че този дар ще бъде добър предлог султанът да те приеме учтиво и да чуе всичко, което му кажеш! Ако се постараеш, ще ми спасиш живота, ако ли не — ще умра от огромната си обич!

Майката донесла подноса, той го взел, избрал най-големите и най-красиви камъни и ги наредил върху него, докато го запълнил догоре. Майката затворила очи пред силния блясък, който се излъчвал от тях, и все не й се вярвало, че струват толкова, колкото твърдял синът й. А той й рекъл:

— Ето, майчице, какъв красив богат дар! Няма цар, който да притежава поне един подобен камък! Убеден съм, че ти ще бъдеш поставена на голяма почит пред султана — когато види какво му пращам, той ще те приеме с огромно уважение! Хайде, направи си труда, вземи подноса и иди в двореца!

— Синко, този дар наистина е скъп и ценен и както казваш, подобен на него няма никой! Но все пак как да се осмеля да моля от султана неговата дъщеря? Но да речем, че ще набера смелост, ще си поема дъх и ще кажа: „Владетелю, искам да дадеш дъщеря си за жена на моя син Аля ад-Дин!“ Тогава той ще се убеди, че съм луда, и ще ме изгонят опозорена и унижена! Още веднъж ще ти река — това ще е смърт за мене и за тебе, но за да ти угодя, ще отида! Защото султанът наистина ще ме приеме с уважение заради този дар, но когато ме запита кой си, що си, какво притежаваш, какви доходи имаш — какво ще му отговоря? А той няма как да не пита, ако поискам дъщеря му!

— Майко! — отговорил Аля ад-Дин. — Той не ще може за нищо да те запита! Щом види тези камъни, веднага ще разбере кой съм! Пък и да те запита — кажи, че ще му отговориш по-късно, пък аз ще измисля нещо! Ти знаеш, че притежавам лампата и благодарение на нея мога да дам на султана всякакъв отговор!

Цяла нощ мислила майката за тази работа, а на сутринта събрала всичкия си кураж — нали синът й бил напомнил за лампата, която правела онова, което господарят й поиска. А Аля ад-Дин, като видял как тя се била разхрабрила, когато й напомнил за лампата, изплашил се да не се изпусне за нея пред някой и рекъл:

— Майко, не разказвай на никого за тази лампа, защото в нея е целият ни късмет! Не говори, за да не я изгубим — тогава с нея ще изгубим и благополучието си, защото то идва от нея!

Майката покрила лицето си, взела подноса и забързала към двореца. Била покрила дара в прозрачен воал. Стигнала тъкмо когато при султана влизал везирът с няколко сановници. След малко диванът се напълнил с везири, могъщи държавни първенци, емири, хора знатни и изтъкнати. Накрая се появил султанът и всички застанали на редици пред него, всеки според сана си. Седнал султанът на престола, наредил им да седнат, започнал да разглежда жалбите и да съди, да заповядва, забранява и нарежда, да раздава справедливост. Накрая диванът свършил работата си, султанът се прибрал в двореца си и всички събрани се разотишли.

А майката на Аля ад-Дин все изчаквала удобен случай да пристъпи към него, но така и не успяла да направи това, защото не била свикнала да се среща с царе и не познавала човек, който да каже добра дума за нея и да я представи на султана. Като видяла, че султанът си е в харема, тя се прибрала у дома…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Аля ад-Дин влязла при сина си с подноса в ръка, разказала му за всичко и рекла:

— Хвала на Аллаха, синко, днес видях дивана на султана, разбрах какво представлява, и сега вече съм по-смела! Но диванът се пръсна, султанът се прибра в харема и не успях да поговоря с него! Утре ще направя така, както искаш!

Аля ад-Дин се бил надявал тя да свърши работата още същия ден, но що да прави — събрал цялото си търпение. На сутринта майката взела подноса и отишла пак в двореца. Оказало се обаче, че новият диван ще се събира чак след три дни, тъй като се събирал два пъти на седмица. Пак се прибрала вкъщи. Така ходила и се връщала, шест пъти видяла султана, всеки път спирала пред вратата и не се осмелявала да влезе и всеки път султанът я виждал там.

На седмия път тя взела своя поднос, отишла и стояла до вратата, докато диванът се разотишъл. Надигнали се султанът и везирът, за да тръгнат към двореца, обърнал се султанът, отново я видял и казал:

— Везире, от пет-шест дни виждам една стара жена, която идва, стои си, виждам, че носи нещо покрито! Коя е и какво иска?

— Владетелю! — казал везирът. — Ти знаеш, че жените имат малко ум! Може би е дошла да се жалва от мъжа си!

Султанът не останал доволен от такъв отговор и казал:

— Когато тази жена дойде пак, доведи ми я в дивана!

А майката била вече свикнала да ходи в двореца. Като се съмнало, тя взела своя поднос, застанала както обикновено при вратата на дивана и когато султанът я зърнал, наредил на везира:

— Везире, ето я онази жена, за която ти говорих вчера! Доведи ми я да видим каква ще бъде молбата й!

Довели майката на Аля ад-Дин при султана. Тя се поклонила дълбоко, пожелала му величие и дълъг живот, като предварително целунала земята пред него.

— Жено! — заговорил султанът. — Виждам те от няколко дни да идваш и заставаш до вратата! Ако имаш молба, кажи каква е, и аз ще я изпълня!

Целунала пак майката земята пред него, пожелала му хаир, благодарила му и рекла:

— Да, султан на времената, имам една нужда, но те моля предварително да ми дариш прошка и тогава аз ще ти кажа каква е! Може би, като я чуеш, ще решиш, че е чудновата!

На царя още повече му се приискало да узнае каква ли ще е молбата й. С добрата си душа той решил да й даде прошка, наредил на всички да излязат и останал с везира си. Тогава й заговорил:

— Е, хаджийке, кажи ми каква е молбата ти, и аз ти давам милостиво прошката си, каквато и да е тя!

— О, цар на времената! — заговорила тя. — Имам син на име Аля ад-Дин! Когато дъщеря ти, господарката Бадр Будур, отишла на баня, синът ми се скрил зад вратата на хамама да я зърне и видял, че хубостта й стои по-високо от всичко, което е виждал и пожелавал! От мига, когато я е видял, животът без нея му се струва черен. Той ме прати да помоля твое величество да му я даде за жена! Не можах да изхвърля от главата му цялата тази работа, той все ми повтаря: „Ако я нямам — ще умра!“ Надявам се, царю честити, че ще ме извиниш за такава дързост!

Царят имал добро сърце. Засмял се той и рекъл:

— А кой е твоят син и какво носиш в тази бохча?

Като видяла, че царят не й се сърди и даже се усмихва, майката на Аля ад-Дин развързала кърпата и поставила пред султана подноса с камъните. Целият диван блеснал и засиял в техните лъчи. Султанът се объркал, замръзнал, възхитен от красотата и големината им, и си помислил: „Не мисля в моята хазна или в хазната на който и да е друг цар да има поне един подобен камък!“ Обърнал се към везира и запитал:

— Какво ще кажеш, везире? Виждал ли си през живота си, макар и един подобен камък?

— Никога не съм виждал, о, царю на времената, и не мисля в хазната на нашия господар да има подобен! — отвърнал везирът.

— Нима не е достоен онзи, който ми поднася подобен дар, да бъде съпруг на дъщеря ми! — възкликнал царят. — Аз мисля, че друг, по-достоен от него няма да се намери!

Когато везирът чул думите на султана, езикът му се сковал от силната мъка, защото султанът бил обещал дъщеря си за жена на неговия син. Той помълчал малко и рекъл:

— Бъди милостив към мене, царю на времената! Твое величество обеща царкинята Бадр Будур след три месеца да стане жена на моя син! А аз ти обещавам — ако е пожелал Аллах, дарът на моя син да бъде по-голям от този!

Макар султанът да предполагал, че везирът не ще може да намери дар, подобен на този, му дал три месеца срок, после се обърнал към майката на Аля ад-Дин:

— Жено, иди при твоя син и му кажи, че му давам дума и щерка ми Бадр Будур ще бъде негова жена! Но да се оправят нейните дела, ми трябват три месеца срок, така че на него ще му се наложи да почака!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Аля ад-Дин целунала ръката на султана, пожелала му хаир и се върнала вкъщи обзета от огромна радост. Когато влязла при сина си, той видял, че лицето й е усмихнато, приел това за добър знак, особено когато забелязал, че се е върнала без подноса.

— Майко, ако е пожелал Аллах, ти май ми носиш добра вест и си спечелила благоразположението на султана благодарение на скъпоценните камъни! — възкликнал той.

Тя му разказала колко кротко я приел султанът, как загубил ума и дума, като зърнал камъните, и как обещал да му даде дъщеря си за жена.

— Само че, синко — продължила тя, — преди да ми обещае, везирът тайно му рече нещо и тогава той ми обеща всичко да стане след три месеца! Боя се, синко, този везир да не стори някакво зло и султанът да промени решението си!

— Щом султанът е обещал да ми даде дъщеря си след три месеца, хич не ме е еня дали везирът носи зло или добро! За бога, майко, днес няма на света по-щастлив от мене!

Изчакал той два месеца. Веднъж майка му излязла при залез-слънце да купи зехтин и видяла, че пазарът е затворен, целият град е украсен, хората подреждат свещи и лампи, войници и велможи са яхнали коне, а пред тях греят факли и свещи. Учудила се майката, влязла при продавача на зехтин, който още бил отворен, купила зехтин, а после го запитала:

— Какво се е случило? Защо градът е така украсен, а пазарът е рано-рано затворен?

— Довечера синът на везира ще влезе като съпруг при дъщерята на султана! — рекъл той. — Сега той е в хамама и всички тези сановници чакат кога ще излезе, за да го отведат в дома на султана!

Домъчняло й на майката, объркала се, не знаела как да каже на сина си такава лоша вест — нали той чакал да минат трите месеца, като броял всяка минута! Върнала се у дома, влязла при сина си и му рекла:

— Синко, искам да ти кажа една лоша вест, но ти не се огорчавай!

— Казвай каква е тази вест! — викнал Аля ад-Дин.

— Султанът наруши обещанието си за дъщеря си Бадр Будур! Той я дава за жена на везирския син, тази вечер той ще влезе при нея! Усещаше сърцето ми, чедо, когато разговарях със султана, че този везир е зъл и сигурно ще промени решението на господаря си!

— А ти провери ли дали това е вярно? — запитал Аля ад-Дин.

— Аз видях, че градът е украсен, че войскари и емири са на коне и очакват сина на везира да излезе от хамама!

Много му домъчняло на Аля ад-Дин и даже го втресло. Но си спомнил за лампата и казал на майка си:

— Кълна се в живота ти, майко, че синът на везира няма да ме изпревари и да й се порадва! Сложи трапезата, нека се навечеряме, после ще се прибера в стаята си, пък утрото дано ни донесе радост!

Майката сложила трапезата, вечеряли, Аля ад-Дин се прибрал в стаята си, взел лампата, потъркал я, робът се появил на мига и казал:

— На твоите услуги! Твой роб съм, искай каквото щеш!

— Слушай! — казал му Аля ад-Дин. — Аз помолих от султана позволение да се оженя за дъщеря му, той ми обеща да ми я даде след три месеца, но не сдържа думата си и сега я дава на сина на везира. Тази вечер той трябва да влезе при нея. Ето какво искам от тебе! Когато видиш, че младите съпрузи си лягат, вземи ги и ми ги донеси!

Аля ад-Дин се върнал в леглото и все си мислел за вероломството на султана. Робът се появил внезапно и донесъл постелята, на която лежали младоженците. Зарадвал се Аля ад-Дин и наредил на роба:

— Сега отнеси този гадняр в нужника и го остави там!

Робът начаса отнесъл везирския син в нужника и така духнал насреща му, че той се превърнал в суха клечка. После се върнал при Аля ад-Дин и запитал:

— Господарю, искаш ли още нещо?

— Върни се при мен призори, за да ги върнеш на мястото им! — казал Аля ад-Дин.

Когато видял, че Бадр Будур е пред него, той казал:

— Възлюблена моя! Аз наредих да те доведат тук не за да унизя твоята чест, а да не позволя друг да ти се наслади!

А Бадр Будур, която се видяла в тази тъмна стая, изплашила се, затреперила. Той сложил между нея и себе си меч и лежал цялата нощ до нея, без да я измами. А синът на везира прекарал в нужника най-черната нощ в живота си. На разсъмване се появил робът на лампата, без да изчака Аля ад-Дин да я потърка, отнесъл двамата, а те примрели от страх, като усещали, че ги местят от място на място.

Едва робът джин ги върнал, и султанът се явил да види дъщеря си. Когато го чул да идва, везирският син изскочил бързо от постелята, страшно недоволен, защото не успял поне малко да се постопли — нали цяла нощ бил прекарал в нужника, треперейки от студ и страх! Облякъл набързо горната си дреха. Султанът влязъл, пристъпил към дъщеря си, целунал я между очите и запитал дали е останала доволна от мъжа си. Царкинята не му отговорила и той забелязал, че лицето й е сърдито. Няколко пъти султанът се опитвал да завърже разговор с нея, но тя не му отговаряла. Тогава той излязъл, отишъл при царицата, своята жена, разказал й всичко и тя рекла:

— Царю, така е с всички младоженци! В деня след сватбата те все се притесняват! След няколко дни ще дойде на себе си! Ще отида да видя какво й е!

Отишла при дъщеря си, целунала я, пожелала й добро утро, но момичето не й отговорило. Султанката се разтревожила:

— Дъще! Какво ти е? Сигурно нещо ти се е случило! Защо не ми отговаряш? Така си направила и с баща си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Бадр Будур рекла:

— Не ми се сърди, майко! Чуй какво ме застави да се държа така! Не успя мъжът ми да легне до мене, когато някаква твар, не знам как изглеждаше, ни вдигна заедно с постелята и ни остави на някакво тъмно, мръсно и противно място… — и тя разказала на майка си всичко, което била видяла през нощта, а после продължила: — Останах тук, влезе баща ми! Ако той знаеше какво ми се е случило, сигурно не би ми се сърдил!

— Дъще, не говори такива приказки, да не си помислят хората, че си загубила разума си! — рекла майката. — Хвала на Аллаха, че не си разказала това на баща си!

— Майко! Ако не вярваш на мене, разпитай мъжа ми!

— Изхвърли си от главата тези бълнувания! — рекла султанката. — Виж как целият град се радва на сватбата ти!

Султанката отишла при султана и му казала, че дъщеря им била видяла през нощта лош сън, който я разтревожил. После пратила да викнат везирския син и го разпитала дали дъщеря й говори истината. Той пък от страх да не изгуби жена си започнал да отрича всичко. Царицата решила, че това са били сънища и видения.

Когато дошло време за лягане, Аля ад-Дин взел лампата, потъркал я, робът се явил пред него и той му наредил да направи същото, за да попречи на везирския син да отнеме моминството на царкинята. Робът донесъл постелята с младоженците и отвел везирския син в нужника. Аля ад-Дин сложил между себе си и Бадр Будур меча и легнал до нея. На сутринта джинът ги върнал на мястото им.

Сутринта султанът отишъл да види дъщеря си. Везирският син бързо избягал, като ребрата му тракали от студ, а бащата видял, че дъщеря му се мръщи като предния ден. Разсърдил се той, измъкнал меча си и викнал:

— Или ще ми кажеш какво става с тебе, или ще те погубя!

Бадр Будур се изплашила и рекла:

— Бъди добър към мене, татко! Като ти разкажа какво ми се случи, ще ми простиш! — и повторила пред султана патилата си. Накрая рекла: — Пък ако не ми вярваш, запитай мъжа ми, той ще ти разкаже! Не знам него пък къде го носиха!

— Дъще, защо не ми каза това още вчера? Весели се, радвай се — довечера ще сложа стражи да те пазят! — после царят пратил да извикат везира и го запитал: — Твоят син разказва ли ти нещо, везире?

— О, цар на времената, не съм виждал сина си нито вчера, нито днес! — отговорил везирът. — А станало ли е нещо?

Султанът му разказал за станалото с дъщеря му и наредил:

— Искам да разпиташ сина си, за да изясним тази работа! Пък може на дъщеря ми да й се е привидял сън!

Везирът извикал сина си, разпитал го и момъкът му отговорил:

— Татко, думите на Будур са истина! Много претърпяхме през тези две нощи! С мене се случиха повече беди, отколкото с нея! Тя си спа в постелята, а мене ме оставиха в нужника — в тясно и тъмно място, където миришеше лошо и даже ребрата ми потракваха от студ! Поговори със султана — нека той ме освободи от този брак!

Тежко му било на везира да разкъса такъв брак — нали му се искало с тази женитба да възвиси сина си.

— Потърпи, синко! — казал на сина си, върнал се при султана, разказал му какво е научил от сина си, и добавил: — Царю на времената, довечера трябва да сложим стражи да ги пазят!

— А защо? — креснал царят. — Такъв брак не ми е нужен!

И наредил начаса да се прекратят веселбите. Поданиците много се учудили, особено когато видели везира да излиза със сина си от двореца, и разбрали, че тях са ги изгонили, че бракът е разтрогнат, без някой да знае защо…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато изтекли трите месеца, след които царят бил обещал да даде дъщеря си за жена на Аля ад-Дин — а той броял всеки час в тези месеци, — той пратил майка си при султана да поиска от него да изпълни обещанието си. Тя застанала пред дивана. Когато се появил, султанът се огледал и я забелязал при вратата. Тогава си спомнил за обещанието си и рекъл на везира:

— Везире, ето там стои жената, която ми донесе онези скъпоценни камъни! Иди и ми я доведи!

Везирът довел майката на Аля ад-Дин, тя целунала земята пред султана, възхвалила го и рекла:

— О, цар на времената! Трите месеца изтекоха, а ти обеща, след като минат, да дадеш дъщеря си за съпруга на сина ми!

Объркал се султанът и се обърнал към везира:

— Как мислиш, везире? Да, аз, разбира се, обещах, но виждам, че тази женица е бедна и не е от избраните люде! Според тебе какво трябва да направя?

— О, цар на времената, нима ще дадеш дъщеря си на някакъв беден чуждоземец, когото дори не познаваш? — казал везирът, който бил обхванат от завист, защото си спомнил какво било станало с неговия син.

— А какво да измисля, за да го махна от главите ни? Все пак аз обещах!

— Султане! Много леко ще се избавиш от него! Изпрати му вест и му поискай четирийсет златни подноса с такива ценни камъни, каквито ти изпрати предишния път, и още четирийсет роби и четирийсет неволници, които да ги донесат!

— Ето това е правилна мисъл! — възкликнал султанът и се обърнал към майката: — Кажи на сина си, че аз държа на онова, което съм обещал, но искам като откуп за дъщеря си четирийсет златни подноса с камъни като миналия път, ама да ми ги донесат четирийсет мамелюци и четирийсет неволници! Щом пристигнат, синът ти ще ми стане зет!

Излязла майката на Аля ад-Дин, като клатела глава и мърморела:

— Откъде ще намери нещастният ми син онова, което султанът иска? Да речем, че успее да отиде до съкровищницата и да донесе подносите със скъпоценните камъни, но откъде ще вземе робите и неволниците? — влязла при сина си, разказала му всичко и рекла: — Чедо, не мисли повече за Бадр Будур, изхвърли я от главата си! Всичко това, синко, става заради везира!

Засмял се Аля ад-Дин и рекъл:

— Иди и донеси нещо да похапнем за обяд, а после ще видим как ще изпълня желанието на султана!

Майката излязла на пазара да купи каквото й трябвало, а Аля ад-Дин се скрил в стаята си, потъркал лампата и робът джин се появил пред него начаса.

— Искам — рекъл Аля ад-Дин — да ми донесеш четирийсет златни подноса, пълни с най-хубавите скъпоценни камъни, които са в съкровищницата, и още да ми доведеш четирийсет роби и четирийсет робини, облечени в най-пищни дрехи — нека това са най-красивите неволници, каквито може да има на света!

Изчезнал робът за миг и се върнал, оставил всичко, което поръчал Аля ад-Дин, и изчезнал. Точно тогава майката се върнала от пазара и влязла у дома. Като видяла робите и неволниците, носещи златните подноси, пълни със скъпоценни камъни, тя загубила ума и дума. А Аля ад-Дин й рекъл:

— Майко, не снемай покривалото от лицето си, ами иди и улови султана, преди да е влязъл в харема си, и му дай онова, което е поискал от мене!

Майката повела робите и неволниците. Всяка неволница носела по поднос. Като стигнала до двореца, тя влязла при султана, поклонила му се, а неволниците поставили пред него подносите. Султанът изгубил ума и дума — особено от хубостта и прелестта на неволниците. Блясъкът на камъните го заслепил, той загубил зрение, стоял объркан и опулен, онемял. После наредил неволниците с подносите да бъдат отведени при дъщеря му, а сам се обърнал към везира с въпрос:

— Е, везире, какво ще кажеш за човека, който се оказа способен да свърши нещо, което не могат всички царе по земята? За бога, дори за моята дъщеря този откуп е прекалено голям!

А везирът, който бил смазан от завист, успял само да измърмори:

— Владетелю! Всички съкровища на света са малко за твоята дъщеря, а ти приемаш такъв дар като нещо голямо и значително!

Разбрал султанът, че везирът е обхванат от завист, оставил го и рекъл на майката на Аля ад-Дин:

— Предай на сина си, че съм приел откупа за моята дъщеря! Тя става негова жена, а той — мой зет! Кажи му да дойде да се запознаем, ще бъде посрещнат с пълно уважение и почести! Ако пожелае, още довечера ще го въведа при дъщеря си!

Майката на Аля ад-Дин целунала земята и излязла, сякаш й поникнали криле. Султанът разпуснал дивана, отишъл при дъщеря си Бадр Будур и запитал:

— Е, дъще, как ти се струва дарът на новия ти годеник?

— За бога, татко, тези камъни могат да подлудят човек! — отговорила тя.

— Мисля, дъще — казал султанът, — че този твой годеник е хиляди пъти по-добър от везирския син, и ти скоро ще му се насладиш!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката на Аля ад-Дин се върнала вкъщи и рекла на сина си:

— Радвай се, синко! Султанът прие откупа и ми каза, че сватбата може да стане още довечера. Нареди да отидеш, за да се запознаеш с него!

Аля ад-Дин благодарил на майка си, влязъл в стаята си, потъркал лампата, джинът застанал в същия миг пред него и той му наредил:

— Заведи ме в царския хамам и ми донеси там най-хубави дрехи, каквито през живота си султан не е обличал!

Джинът го грабнал и го отвел в най-разкошния хамам, Аля ад-Дин се изкъпал и се полял с благовония и аромати. Навън го чакал пълен кат царски дрехи. Облякъл ги и джинът тутакси го върнал вкъщи. Тогава Аля ад-Дин наредил:

— Искам да ми доведеш четирийсет роби! Двайсет ще вървят пред мене и двайсет — зад мене! Всички трябва да са в богати дрехи, на коне и с оръжие, нека сбруята на всеки кон бъде от лято злато! Още — донеси ми осемдесет хиляди динара и кон, какъвто няма в никоя султанска конюшня, цялата му сбруя да бъде от скъпоценни камъни! Искам и дванайсет неволници, най-красивите, каквито въобще може да има — те ще влязат в двореца с майка ми! Нека всяка бъде облечена със скъпа дреха с множество скъпоценни камъни и накити! И още — донеси за майка ми такава дреха, която да е подходяща само за царска жена!

Джинът изчезнал за миг и донесъл всичко.

Аля ад-Дин казал на майка си да тръгне с неволниците към двореца, а сам възседнал коня, строил своите роби пред и зад себе си и минал през града с пищната си свита! Като наближил двореца, наредил на робите си да хвърлят с пълни шепи злато на народа.

А султанът седял със своите везири и велможи и чакал идването му. Пред портите той оставил няколко везири да го посрещнат. Те хванали поводите на коня му и му помогнали да слезе, като го подкрепяли. Султанът слязъл от престола, прегърнал го и го сложил да седне от дясната му страна. Момъкът го поздравил, както се поздравяват царе, и му рекъл:

— Царю на времената! Ти ми оказа голяма милост и щедрост да ме ожениш за дъщеря си, макар аз да съм сред най-нищожните твои роби! Желая твое величество да ми дари парче земя, на която да построя дворец, достоен за господарката Бадр Будур!

Султанът загубил ума и дума, същото станало с неговите сановници и държавни първенци, а везирът му си умрял от завист! Султанът наредил да ударят дайрета и барабани и въвел Аля ад-Дин в двореца. Двамата вечеряли заедно, султанът го заговорил, а момъкът отговарял така красноречиво, умно и почтително, че владетелят бил възхитен. После той викнал кадията и свидетелите и те записали брачния договор! Аля ад-Дин си тръгнал за дома, но султанът го хванал за полите на дрехата и викнал:

— Синко, бракът е вече сключен, това е! Довечера ти ще влезеш при жена си! Къде си тръгнал?

— Царю на времената! — отговорил Аля ад-Дин. — Аз искам да построя на съпругата си Бадр Будур дворец, достоен за нея! Ще мога да вляза при нея само в него! Ако е пожелал Аллах, той скоро може да бъде завършен!

— Синко! — казал султанът. — Ей там пред моя дворец има голямо празно място! Ако ти харесва, построй твоя дворец там!

— Точно това ми трябва! — рекъл Аля ад-Дин, сбогувал се със султана и се прибрал в къщата си заедно с робите си.

Влязъл той, взел лампата, потъркал я и когато нейният роб се появил, му казал:

— Искам да ми построиш дворец най-най-бързо! Нека той бъде голям, най-добре подреден! Килимите да са царски и подредбата — султанска!

— Слушам и се подчинявам! — отговорил джинът.

На сутринта той се появил отново, взел Аля ад-Дин и му показал двореца, килимите и цялата уредба. Аля ад-Дин се върнал начаса у дома, възседнал коня си и със свитата си потеглил към царския диван. А пък султанът, щом се събудил сутринта, отворил прозореца си и видял пред своя дворец друг огромен дворец, целият от мрамор и скъпоценни камъни — пък Аля ад-Дин бил поискал от джина и един грамаден килим, тъкан със златни нишки, който бил опънат между двата двореца. Султанът се учудил на такава удивителна работа. Точно тогава при него влязъл везирът и султанът му рекъл:

— Я ела тук и погледни, везире, какво е направил този Аля ад-Дин за една нощ, за да разбереш, че той заслужава да бъде съпруг на дъщеря ми! Виж този градеж! Ти ще можеш ли да построиш нещо такова за двайсет години? А той го вдигна само за една нощ!

Погледнал везирът, зачудил се и завистта му се усилила.

— О, цар на времената! — рекъл той. — Тези нещица са си чиста магия! Не може човек да вдигне такова нещо за една нощ!

— За бога, аз ти се чудя! — възкликнал царят. — Как може да мислиш само лоши неща за хората! Всичко идва от прекомерната ти завист! Онзи, който можа да ми донесе такива скъпоценни камъни, може да построи и такъв дворец за една нощ!

Везирът онемял. Султанът седнал на трона — и ето ти го Аля ад-Дин със свитата си, той и робите му хвърлят злато на хората. Султанът се изправил, посрещнал го, прегърнал го, целунал го и тръгнал с него, като го държал за ръка. Влезли в най-голямата зала, там опънали трапези, седнал султанът, седнал и Аля ад-Дин от дясната му страна заедно с емирите, везирите и държавните сановници. Яли, пили и се веселили, а султанът поглеждал към майката на Аля ад-Дин и се чудел — та нали преди тя идвала при него в бедняшки дрехи, а сега била така богато облечена!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато свършили с яденето, Аля ад-Дин се сбогувал със султана, яхнал коня си и се отправил към своя дворец, за да се приготви за срещата с булката си. Отпред се били строили да я чакат робини, слуги и неволници безброй. Когато мюедзинът отправил призив за вечерна молитва, султанът се разпоредил и всички везири, емири, държавни сановници и знатни мъже, воини и роби възседнали конете и излезли на разходка. Аля ад-Дин също излязъл със своите роби на коне и на мегдана се срещнали със султана. Неговата невеста гледала от прозореца на бащиния си дворец и като го зърнала, го харесала и обикнала с голяма любов. После разходката свършила, султанът и Аля ад-Дин се прибрали, всеки в двореца си. Вечерта везирите и първите мъже на държавата взели Аля ад-Дин, завели го в хамама, той се изкъпал и се върнал в двореца си с пищната си свита. Четирима везири вървели отпред с извадени мечове. После те се върнали, взели Бадр Будур със себе си и тръгнали с факли, свещи и лампи. В двореца на Аля ад-Дин отвели царкинята в покоите й, а майката на момъка останала с нея. Седем пъти му показали царкинята, всеки път в различни дрехи, а тя разглеждала двореца, в който се намирала, и се чудела на златните лампи, украсени с изумруди и якути, на стените от мрамор, аметисти и други скъпоценности. После поставили масата за брачната трапеза, всички седнали и започнали да ядат, да пият и да се веселят. Пред тях стояли осемдесет неволници, всяка държала в ръце някакъв музикален инструмент и свирела с него. Чаши и бокали се въртели между всички. Такава нощ била, каквато не познавал дори навремето си Зу-л-Карнейн. Когато всеки се прибрал в дома си, Аля ад-Дин отишъл при жена си Бадр Будур, отнел й моминството и те цяла нощ се наслаждавали на любовта си. На сутринта той яхнал коня и тръгнал заобиколен от робите си към двореца на султана.

— Царю на времената! — казал той. — Няма ли да благоволиш да ми дойдеш на гости и да обядваш с дъщеря си Бадр Будур? Пък вземи със себе си своите везири, емири и царски сановници!

Яхнали всички конете и тръгнали към двореца на Аля ад-Дин. Когато влязъл вътре, султанът загубил ума и дума от такъв разкош и великолепие и казал на везира си:

— Везире, виждал ли си, чувал ли си през живота си и през везирството си за нещо подобно?

— О, цар на времената! — отговорил везирът. — Не мога да повярвам, че това е дело на хора! Не, това е работа на магьосници!

— Известна ми е твоята завист! — казал царят. — Знам аз защо постоянно клеветиш Аля ад-Дин!

Аля ад-Дин повел султана на горния кат в покоите на жена си Бадр Будур. Там султанът видял стая, чиито решетки били изработени изцяло от изумруд. Загубил ума и дума, но забелязал, че една от решетките била останала недовършена — а Аля ад-Дин нарочно я бил оставил така. Като видял, че на тази решетка нещо не й достига, той възкликнал:

— Жалко! Тази решетка е останала недовършена! Сигурно Аля ад-Дин е бързал да построи двореца и не успял да я завърши!

Аля ад-Дин влязъл при жена си да й съобщи за пристигането на баща й, а когато се върнал, султанът го запитал:

— Аля ад-Дин, ти защо не си завършил тази решетка?

— О, цар на времената! — отговорил Аля ад-Дин. — Аз я оставих нарочно така, за да може твое величество да ми окаже чест и да нареди да я завършат, за да остане тук един спомен от тебе!

— Не е трудна работа! — възкликнал царят и наредил начаса да му доведат търговците със скъпоценни камъни и златарите. Наредил той да се вземат от хазната всички нужни скъпоценности и метали и веднага да завършат решетката.

А Бадр Будур излязла от покоите си, радостна пристъпила към баща си, целунала му ръка, а той я прегърнал, целунал я също и я поздравил. Било вече време за обяд. Разпънали трапези и всички яли, пили и се веселили…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по това време майсторите, златарите и търговците на скъпоценности започнали работа, за да завършат решетката. Станал султанът да види работата им и видял, че тя много се различава от предишната и че майсторите не са в състояние да я свършат. Търговците на скъпоценности му съобщили, че всички камъни в хазната му няма да стигнат. Султанът наредил да се отвори втората, по-голямата хазна, да вземат от нея всичко, което им е нужно, а ако и това не стигне, да вземат от камъните, които му бил дал Аля ад-Дин — но и те не стигнали дори за малка част от незавършената решетка. Султанът наредил на везирите си всеки, който има скъпоценни камъни, да ги даде на майсторите, като той щял да им плати колкото струват. Везирите донесли всички камъни, които имали, докато у тях нищо не останало, и пак и половината работа не била завършена. Отишъл и Аля ад-Дин да види работата на майсторите и видял, че не са завършили и половината от незавършената решетка. Тогава им наредил да разглобят всичко, което били направили, и да върнат камъните на собствениците им и всичко, взето от султанските хазни. Майсторите разглобили решетката и върнали камъните на собствениците им. Когато върнали камъните и на султана, той се зачудил и отишъл при Аля ад-Дин. А той още преди пристигането му потъркал лампата и наредил на роба й:

— Искам начаса да поправиш недостатъка в решетката, която преди ти бях наредил да остане незавършена! — казал Аля ад-Дин.

Ето че султанът се появил и попитал:

— Защо, синко, нареди на златарите да разглобят, което са направили, и не им разреши да завършат решетката?

— О, царю на времената! — отговорил Аля ад-Дин. — Тя щеше да остане недовършена, защото майсторите нямаха повече скъпоценни камъни! Те взеха всичко, което бе в хазните ти и в хазните на сановниците ти, а не завършиха дори половината от цялата работа! Тогава им наредих да върнат обратно камъните в хазната и сам попълних недостатъците в решетката!

— Отишъл султанът, погледнал и видял, че решетката е завършена със забележителен майсторлък, без никакъв недостатък. Учудил се той и възкликнал:

— Кой може да се сравнява с тебе, синко! Ти направи нещо, което и велики царе нямат сили да направят!

Всеки ден Аля ад-Дин излизал със свитата си, пресичал града, като обсипвал хората със злато, отивал в султанската джамия и там произнасял обедната си молитва. Всички поданици го обикнали, по всички страни плъзнала великата му слава, той ходел на лов и излизал с конниците на мегдана. Жена му Бадр Будур от ден на ден го заобиквала все повече. Той имал последна дума в държавата, съдел справедливо, дарявал, награждавал и разума на хората пленявал.

… А магрибинецът, докато се връщал в родината, ругаел яростно Аля ад-Дин и си казвал: „Щом този проклетник умря под земята и лампата е още там, значи имам още надежда да я взема!“ Решил той да погадае върху пясък и да види дали лампата е още в съкровищницата и дали Аля ад-Дин е издъхнал! Три пъти гледал на пясък и не видял Аля ад-Дин да е умрял, не видял и лампата да е в съкровищницата. Разбрал, че Аля ад-Дин се е измъкнал. Още веднъж разсипал пясък, погадал за Аля ад-Дин и видял, че той притежава лампата, че е станал най-великият човек на царството и се е оженил за султанската дъщеря. Магът едва не умрял от мъка и си рекъл: „Толкова трудности и мъки минах, за да открия лампата, но не я получих, а този проклетник, бедняшки син, я получи без труд и умора! Ще направя нещо, за да го погубя!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че магът потеглил за страната Китай. Стигнал до столицата, сиреч до града, където живеел и Аля ад-Дин. Наел си стая в един хан, починал си от умората, после тръгнал по улиците и чул, че всички все за Аля ад-Дин говорят, за неговата доброта и щедрост, за красотата на неговия дворец, истинско чудо на света. Обърнал се към един, който говорел така, и го запитал:

— Кой е този човек, когото така възхваляваш?

— Вижда се, че си от далечна страна, щом не си чувал за Аля ад-Дин и прословутия му дворец — едно от чудесата на света, Аллах да му дари щастие в него! — отговорил човекът.

— Не, не съм чувал! — казал мароканецът. — Чужденец съм, от далечни земи идвам! Искам да ми покажеш двореца му!

Човекът го довел до двореца. Магът разбрал, че всичко това е работа на джина от лампата. Едва не пукнал от завист и си казал: „Ах, аз ще изкопая гроб на този проклетник и ще го бутна в него! Синът на един шивач просяк, който даже нямаше с какво да вечеря две вечери подред, да награби всичко това! Ще накарам майка му отново да преде памук!“ Върнал се в хана изгубил ума и дума от мъка и завист, отново погадал върху пясък в стаята си и открил, че лампата е в двореца, а не у Аля ад-Дин.

— Че тя работата не била толкова трудна! — възкликнал той на глас. — Трябва да накарам този проклетник да се поболее!

Станал, отишъл при медникаря, помолил го да му направи няколко нови лампи и му казал:

— Вземи колкото струват, че и отгоре! — медникарят изпълнил начаса молбата му. Взел магрибинецът лампите, платил на медникаря, подредил ги в кошница и тръгнал из града, като викал: — Ехей, кой иска да смени стари лампи за нови?

Всеки, който го чувал, си мислел, че този ще да е луд. А той викал така, докато не се намерил под прозорците на Аля ад-Дин. Там той викнал по същия начин, а хлапетата тичали след него и викали:

— Откачен! Откачен!

Аллах предопределил именно по това време царкинята Будур да се намира на прозореца. Чула тя виковете на магрибинеца и се засмяла на предложението му:

— Аллах да го погуби! Каква ли печалба има от това?

А Аля ад-Дин бил забравил лампата в двореца и не я бил заключил както обикновено в стаята си. Една от неволниците я забелязала и рекла на Бадр Будур:

— Господарке, в стаята на господаря има една стара лампа! Хайде да я сменим с нова — да видим дали той говори истината!

— Иди и го доведи! — разпоредила се госпожа Будур. — И дай на този луд старата ни лампа за нова!

Госпожа Будур не знаела нищо за тайната на тази лампа. Неволницата отишла в стаята на Аля ад-Дин, донесла лампата, дала я на евнуха, той слязъл долу, сменил я с нова и се качила при господарката си, която още се смеела над глупостта на магрибинеца.

А магът, щом видял лампата, не повярвал на очите си и захвърлил всичките си лампи, затичал се без посока като буря. Стигнал едно усамотено място. Вече се мръквало, той измъкнал лампата, потъркал я, робът се явил пред него и казал:

— Искай каквото щеш!

— Искам — започнал магът — да пренесеш двореца на Аля ад-Дин с всичко в него, а и мене самия в моя град!

На другата сутрин султанът се събудил, отворил прозореца, погледнал навън и видял пред двореца си празна поляна — нямало го там двореца на Аля ад-Дин. Усетил, че нещо не е наред, разтъркал си очите, загледал се пак, но в края на краищата се убедил, че палатът наистина е изчезнал! Объркал се, плеснал с ръце, заоплаквал дъщеря си, изпратил начаса да викнат везира и му креснал:

— Казвай къде е дворецът на Аля ад-Дин! — везирът се вкаменил, а султанът продължил: — Какво ми се чудиш! Ела и виж през прозореца!

Отишъл везирът, погледнал и не видял ни дворец, ни дявол! Изплашил се и коленичил пред султана:

— Аз и преди ти казвах, о, цар на времената, че всичко това е работа на магьосници, но ти не ми вярваше!

Усилил се гневът на царя и той викнал:

— А къде е Аля ад-Дин?

— Той е на лов! — отговорил везирът.

Султанът наредил на един от везирите си да тръгне с цялата си войска и да му доведе Аля ад-Дин окован и вързан. Емирът с войската си отишъл при него и му рекъл:

— Господарю, не се сърди, но такава е повелята на султана! Трябва да те отведа при него окован и вързан!

Слязъл Аля ад-Дин от коня си и казал:

— Прави това, което ти е наредил султанът!

Оковали го, завързали ръцете му и го довели в града. Поданиците видели на какъв е хал, разбрали, че султанът иска да му отсече главата, и им станало мъчно. Скокнали те като един, грабнали оръжие и тръгнали да видят какво иска султанът от него. А султанът, като научил за станалото, наредил на палача си да му отсече главата. Жителите на града се развълнували, затворили вратите на двореца, някои се закатерили по стените на крепостта, други започнали да трошат врати и да чупят прозорци, за да влязат и разубедят султана. Влязъл везирът при него, съобщил му какво става, и рекъл:

— Царю на времената, май че идва краят на твоето време! По-добре му прости, да не би поданиците да се нахвърлят срещу нас и да ни погубят заради него!

Пратил султанът да кажат на народа, че бил простил, наредил на палача да снеме вдигнатия меч и да му доведат Аля ад-Дин. Той дошъл, целунал земята пред него и запитал:

— Царю на времената, мисля, че ще ми съобщиш с какъв грях съм заслужил смъртта си!

— Лъжец! — креснал царят. — Нима не знаеш какъв ти е грехът? Я погледни през прозореца и ми кажи къде е дворецът!

Аля ад-Дин погледнал и не видял двореца си, а обширна празна поляна, каквато си била, преди дворецът да бъде построен. Объркал се той, смутил се, а султанът му викнал:

— Е, видя ли? Къде е дворецът ти? Къде е дъщеря ми, моето единствено чедо?

— Кълна се в главата ти, царю честити, нищо не знам! — казал Аля ад-Дин.

— Ще ти простя и ще те оставя жив, но само за да намериш дъщеря ми! Ако не ми я доведеш, и вдън земя ще те открия и ще ти отсека главата!

— Дай ми срок, царю честити! — помолил Аля ад-Дин. — Четирийсет дни ми дай и ако не ти доведа дъщерята, отсечи ми главата!

— Давам ти колкото искаш! Но не мисли, че ще избягаш! Ще те намеря, където и да си!

Тъжен и печален излязъл Аля ад-Дин от султанския диван, а жителите на града се зарадвали на спасението му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Аля ад-Дин излязъл от града загубил надежда, като си повтарял: „Не знам какво се е случило! Къде ще намеря двореца?“ Вървял през равнината без посока, после спрял край една река. Искал да се хвърли в нея и да се удави, но после оставил делата си в ръцете на Аллах. Седнал на брега, замислил се, закършил ръце от великата мъка и както ги кършел, потъркал пръстена на ръката си. Изскочил пред него робът на пръстена и викнал:

— На твоите услуги! Искай каквото щеш!

Зарадвал се Аля ад-Дин и рекъл:

— О, роб на пръстена! Искам да ми донесеш двореца и моята жена госпожа Будур!

— Господарю! — отговорил джинът. — Ти искаш от мене неща, които не мога да направя, защото те засягат само роба на лампата!

— Щом не можеш това, вземи ме и ме отнеси в този дворец!

— Слушам и се подчинявам! — отвърнал робът и начаса отнесъл момъка в двореца, който се намирал във вътрешността на Магриб.

Вече се мръквало. Зарадвал се Аля ад-Дин, като видял дома си, и се замислил как да си върне жена си Бадр Будур. Сложил глава на земята и заспал, защото вече пет-шест дни не бил спал. Когато дошло светлото утро, той станал, отишъл при потока, който течал наблизо, измил лицето си, произнесъл утринната си молитва и седнал под прозореца на Будур.

А тя постоянно плачела и не спяла по цели нощи от мъка по разлъката с мъжа си и баща си и от лошото отношение на мръсния магрибинец към нея. При нея влязла една неволница, за да я преоблече, Аллах предопределил тя да погледне през прозореца и да види Аля ад-Дин.

— Господарке, господарке! — викнала тя. — Ела и виж — господарят е под прозорците на двореца!

Скочила Будур, отворила прозореца. Аля ад-Дин вдигнал поглед и я видял. Двамата едва не хвръкнали от радост и царкинята рекла:

— Влез през тайната вратичка — онзи проклетник сега не е тук!

Неволницата отворила тайната вратичка, Будур излязла да посрещне мъжа си, двамата се прегърнали и той запитал:

— Скъпа моя, оставих в стаята си стара медна лампа! Виждала ли си я?

Въздъхнала Бадр Будур и отговорила:

— Скъпи мой, нали заради нея е всичко, което ни се случи! — и тя му разказала как била сменила старата лампа за нова, и продължила: — А след миг ние се оказахме тук. Магрибинецът ми каза, че е пренесъл двореца със силата на тази лампа! Сега, скъпи, ние сме в земите на Магриб!

— Кажи ми какво иска от тебе този проклетник! — помолил я Аля ад-Дин.

— Всеки ден той се появява по веднъж! — отговорила тя. — Съблазнява ме, иска да спя с него и да те сменя с него! Казва ми, че баща ми, султанът, ти е отсякъл главата! Каза ми още, че си бил бедняк, син на бедняк, че той бил причина за цялото ти богатство!

— А ти не знаеш ли той къде крие лампата?

— Постоянно я носи със себе си и не се разделя с нея! Понякога я вади от пазвата си и ми я показва!

Зарадвал се Аля ад-Дин и възкликнал:

— Сега ще си тръгна! Нареди на някоя от неволниците да стои до тайната портичка, за да ми отвори, когато похлопам! Ще измисля някаква хитрост против този проклетник!

Излязъл от двореца и тръгнал из равнината, видял един фелах и му казал:

— Чичо, вземи дрехата ми и ми дай твоята!

Сменили си дрехите. После купил за два дирхама омайно биле и се върнал при двореца. Неволницата му отворила, той влязъл при жена си и й рекъл:

— Искам да се покажеш пред този проклетник дружелюбна и приветлива. Засмей се и му кажи: „Ела тая нощ да вечеряме! Докога ще тъгувам сама?“ Кажи му, че искаш да си пийнеш с него! Давай му чаша след чаша, а когато изпие няколко чаши, пусни в последната това омайно биле, упой го и ме извикай!

Аля ад-Дин излязъл, а Бадр Будур извикала слугинята си, преоблякла се, украсила се, напръскала се с благовония. Магрибинецът влязъл внезапно, зарадвал й се, развеселил се, особено когато го посрещнала с весело и радостно лице. Хванала го тя за ръка, сложила го до себе си и рекла:

— Скъпи, ако искаш, ела довечера да вечеряме заедно! Докога ще тъгуваме? Изгубих надежда отново да видя Аля ад-Дин и баща си и искам ти да ми ги замениш! Никого другиго си нямам вече освен тебе! Ще ми се да донесеш и малко винце! Нека то бъде вкусно, прекрасно вино, от твоята родина! И аз имам тук вина, но ми се ще да изпробвам вашите!

Магрибинецът усетил знаците на любовта у нея, много се зарадвал и възкликнал:

— Хубавице, ще купя каквото поискаш!

А госпожа Будур, за да го измами още повече, се възпротивила:

— Че защо ще ходиш сам? Прати някой от робите си!

— Кълна се в очите ти! — възкликнал магрибинецът. — Никой освен мен не може да избере вино, достойно за тебе!

Той купил прекрасно вино, което и мечка може да събори, и се върнал при нея. Неволниците подредили трапезата и сложили вечерята. Двамата започнали да ядат и пият, неволниците им наливали, те пили дотогава, докато виното не завъртяло главата на магрибинеца. Тогава царкинята му рекла:

— Скъпи мой, в нашата страна има обичай! В края на вечерята любимата налива чаша вино на любимия си и тя е последна!

Тя напълнила чашата, пуснала в нея билето и му я подала. Магрибинецът с огромна радост я изпил до дъно, а после се заклатил и паднал с лице към земята като убит. Неволницата бързо викнала Аля ад-Дин и му отворила вратата. Той видял, че мароканецът лежи като мъртъв. Измъкнал меча и му отсякъл главата, после се обърнал към госпожа Будур:

— Излез от тук заедно с неволниците и ме остави сам!

Когато те излезли и затворили вратата след себе си, Аля ад-Дин измъкнал лампата от пазвата на магрибинеца и я потъркал…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че духът от лампата се появил пред Аля ад-Дин и му казал:

— Искай каквото щеш!

— Искам да върнеш този дворец, където си беше! — разпоредил се той.

Маридът само за минута върнал двореца на старото му място. Те седнали на трапезата, яли, пили и се веселили, докато не дошло време за спане. Тогава двамата легнали в постелята, дълго се любили и заспали призори.

А султанът през цялото време плачел от мъка по дъщеря си, защото тя му била едничка, всяка сутрин гледал през прозорците и си мислел: „Ами ако?… Може би!…“ И през онова утро той станал както обикновено, погледнал навън и видял пред себе си сграда. Помислил, че погледът му се е замъглил, затъркал очите си, все гледал ли, гледал, докато се убедил, че това е дворецът на Аля ад-Дин. Яхнал коня си и се втурнал нататък. А Аля ад-Дин излязъл, посрещнал султана и го въвел при дъщеря му. Тя посрещнала баща си. Прегърнал я султанът, разплакал се, заплакала и тя, после те седнали, тя му разказала всичко, което й се било случило, и накрая рекла:

— Кълна се в живота ти, татко, че душата ми се върна едва вчера, когато зърнах възлюбления си Аля ад-Дин. Когато мъжът ми погуби магрибинеца, той каза да излезем — и аз не знам как върна двореца на старото му място!

— О, цар на времената! — рекъл Аля ад-Дин. — Аз нищо не направих, а само пъхнах ръка в пазухата на този мароканец, измъкнах от там лампата и наредих на нейния роб да ни върне в нашата страна! Ела и го виж убит в съседната стая!

Надигнал се царят, влязъл в другата стая, видял там проклетия маг и се разпоредил да се разсече тялото му на части и да бъде изгорено. После прегърнал Аля ад-Дин и рекъл:

— Прости ми, чедо, за това, което направих с тебе! Ама нали Будур ми е единствена дъщеря!

— Ти не направи срещу мене нищо, царю честити! — казал Аля ад-Дин.

Султанът наредил да се вдигне голямо тържество по случай откриването на дъщеря му, а тялото на магрибинеца изгорили и прахът му бил разпръснат по вятъра…

Разправят също обаче, че проклетият маг имал брат, също много злобен и още по-умел магьосник и вълшебник! Той започнал да гадае на пясък, за да узнае какво е станало с брат му. Видял, че е умрял, наскърбил се, погадал на пясъка отново да види от какво и къде е умрял. Узнал, че пепелта му е пръсната из китайските земи и че го е убил момък на име Аля ад-Дин. Когато разчел всичко това, той скочил на крака и не спрял, докато не стигнал до страната Китай. Влязъл в столицата на Аля ад-Дин, заселил се в един хан и започнал да измисля хитрост, с която да погуби убиеца на брат си.

Слязъл в града и стигнал до един мегдан, където хората играели шах. Там ги чул да говорят за някаква старица на име Фатима. Тя била благочестива, живеела в пустинята, идвала в града само два пъти на седмица и хората я възхвалявали и почитали. Братът на магрибинеца рекъл на човека, който говорел за нея:

— Човече, чух, че говорите за чудесата на жена на име Фатима! Къде е тя, къде живее? Аз съм чужденец, попаднах в беда и искам да отида при нея, за да я помоля да се помоли за мене!

Човекът го извел от града и му показал отдалече жилището на Фатима — а тази отшелница живеела в пещера на върха на планината. Магрибинецът му поблагодарил, изчакал да мине първата третина на нощта и Фатима да си легне, влязъл и видял, че тя лежи по гръб върху парче от стара рогозка. Хванал я за главата, измъкнал камата и я опрял в гърлото й. Фатима едва не умряла от болка и страх.

— Ако викнеш, ще те убия! — викнал й той. — Прави това, което искам! — заклел се, че косъм няма да падне от главата й, ако тя го слуша и изпълнява заръките му, после й наредил: — Дай ми дрехите си и вземи моите! — тя му дала парцалите си, кърпата за глава и покривалото за лицето, а той продължил: — Не е достатъчно! Трябва да ме намажеш с нещо и лицето ми да стане като твоето!

Фатима измъкнала от дъното на пещерата гърне, в което имало малко зехтин, взела капка и намазала с нея лицето му така, че то придобило цвета на нейното. Облякла го в своите дрехи, вързала му кърпата на главата, дала му тоягата си, окачила на шията му броеницата си, научила го как да ходи, после му подала парче от огледало и рекла:

— Виж сега лицето си! По нищо не се отличава от моето!

Погледнал се мароканецът и видял, че наистина е заприличал на Фатима. Тогава измъкнал камата, заклал старицата и я заровил в склона на планината. Поизчакал да се съмне, спуснал се в града, хората се насъбрали около него и започнали да молят благословията му, като не се съмнявали, че сред тях е Фатима. Всичко това ставало под прозорците на Бадр Будур. Запитала тя неволниците какво е станало, а те отговорили:

— Госпожо, благочестивата Фатима днес е слязла в града и хората са се събрали около нея да молят за благословията й!

Тогава царкинята се обърнала към евнуха и му рекла:

— Иди и ни доведи Фатима, за да получим и ние благословията й! Много съм чувала за чудесата й и искам да я видя!

Отишъл евнухът и й довел магрибинеца, преоблечен в дрехите на Фатима. Той влязъл при нея, тя го посрещнала с най-голямо уважение и рекла:

— О, госпожо Фатима, искам да поостанеш! Ти ще ми дадеш благословията си, а аз ще споделя с теб достойнствата си!

Това било онова, което мароканецът най-много желаел, и той й рекъл:

— Господарке, аз съм бедна жена, живея в пустинята и не ми отива в царски дворци да живея…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царкиня Бадр Будур настояла пред преоблечения магрибинец:

— О, Фатима, не отказвай на молбата ми! Ще те отведа в отделна стая и там ти ще се молиш на всевеликия Аллах!

— Щом такова е желанието ти, няма да ти се противопоставя! — рекъл магрибинецът. — Но няма да ям и да пия с вас, а ще се храня, ще пия и ще се моля в стаята си!

Проклетникът казал това, защото се боял какво ще стане с него, ако махне покривалото от лицето си и забележат брадата му.

— Добре, Фатима! — съгласила се царкинята. — Ще направим, каквото искаш! Хванала магрибинеца за ръка, въвела го в покоите си и му показала известната ни стая с решетките, изцяло изработена от скъпоценни камъни.

— Как ти се вижда дворецът ми, Фатима? — запитала тя.

— За бога, по-красив не може да бъде! — отговорил преоблеченият магрибинец. — Но уви, в него не достига само една вещ! Това е голямото яйце на птицата Рух, за да го закачиш под купола! Тази птица, господарке, е много голяма, тя може цяла камила да понесе в ноктите си и живее само в планината Каф! Майсторът, който е построил и издигнал този дворец, може да ти донесе и яйцето на птицата Рух!

Привечер Аля ад-Дин се върнал и влязъл при жена си, поздравил я, целунал я и забелязал, че не се държи както обикновено.

— Защо си така загрижена? — запитал той.

— Мислех, че дворецът ми е съвършен, а се оказва, че в него липсва яйце на птицата Рух! — отговорила тя.

— И само това ли те натъжава? — възкликнал Аля ад-Дин. — Скъпа, ще ти донеса яйцето на птицата Рух по-бързо, отколкото си мислиш! Бъди спокойна! — отишъл начаса в стаята си, взел лампата, потъркал я, джинът се появил пред него и той му наредил: — Искам да ми донесеш яйце от птицата Рух, за да го закача в кубето над покоите на жена си!

Разгневил се джинът и му викнал:

— Неблагодарнико! Не ти ли стига, че аз и всички джинове, роби на лампата, ти служат най-усърдно! Ако знаех, че ще ме помолиш такова нещо, така щях да духна към тебе и жена ти, че щяхте да се окажете между земята и небесата, и щях да се постарая да ви погубя! Но не в тебе е причината, а в онзи проклетник, брата на магрибинеца, който е в двореца ти и се преструва, че е отшелничката Фатима! Той уби Фатима и облече дрехите й, за да погуби тебе и да отмъсти за брат си!

И джинът изчезнал. Объркал се Аля ад-Дин, скочил и отишъл при жена си. Престорил се, че го боли глава, а тя му рекла:

— У нас е благочестивата Фатима! Ще я доведа, тя ще докосне главата ти с ръка и ще ти мине!

Отишла тя, довела магрибинеца, Аля ад-Дин го поздравил и му рекъл:

— Благочестива Фатима, боли ме глава, а твоите ръце могат да лекуват всяка болка!

Магрибинецът бил скрил под дрехата си кама, която и камък може да разреже като сирене. Той пристъпил към Аля ад-Дин, направил жест, че уж иска да сложи ръка на главата му, а в действителност искал да го изненада и да го убие с камата. Но Аля ад-Дин следял движенията му и когато онзи се протегнал да го мушне, сам измъкнал своята кама и го пробол. Магрибинецът паднал мъртъв, а Будур се развикала:

— Как можа да убиеш благочестивата Фатима, която твори чудеса!

— Аз убих не Фатима, а нейния убиец! — отговорил Аля ад-Дин. — Това е братът на мага магрибинец, който е дошъл, за да отмъсти за брат си! Той те е подучил да искаш от мене яйцето на Рух, с което да последва и моята, и твоята гибел! Махни покривалото от лицето му и виж: благочестивата Фатима ли е това или магрибинецът!

Будур махнала покривалото и видяла пред себе си мъж, чието лице било брадясало, и възкликнала:

— Скъпи мой, на два пъти аз те изправях пред гибел!

— Това не е беда, скъпа! Хвала на Аллаха, който ни избави от злото на тези двама магрибинци! — рекъл Аля ад-Дин.

По това време при тях дошъл султанът. Те му разказали за всичко, което им се било случило. Султанът наредил да изгорят магрибинеца, както направили с брат му, и да пръснат пепелта му по вятъра. А Аля ад-Дин живял с жена си Бадр Будур в радост и щастие, докато и при тях не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близкия откъсва…

Приказка за търговеца Масрур и възлюблената му Зейн ал-Мауасиф

Разправят също, царю честити, че в далечни времена, които вече никой не помни, живял търговец на име Масрур. Бил един от най-личните хора на времето си, имал много пари и висок сан. Обичал да се разхожда из градините и полята и да се заглежда в хубавите жени.

Една вечер видял насън, че се намира в много хубава градина и в нея има четири птици. Едната била гълъбица, бяла като излъскано сребро. Харесала му тази гълъбица, но над него се спуснала голяма хищна птица, която я грабнала от ръката му. Изплашил се Масрур, стреснал се, до сутринта търкал зачервените си очи, а когато се съмнало, си помислил: „Я да отида при някой, който да ми разтълкува този сън“. Речено-сторено, така и направил…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур тръгнал да търси някой да му разтълкува съня. Не намерил никого и решил да се върне у дома. Дошло му на ум да надзърне на връщане в дома на един търговец, който бил голям богаташ. Тогава до слуха му достигнало гласче нежно, излитащо от сърце тъжно, което редяло следната песен:

Ветрецът свеж ме лъхна и следата

остави в мен болезнен аромата

на своя дъх… За миг поспря, прошепна:

„Сълза пониква, щом душа се сепне!“

О, ветре, нежен, ти кажи, за бога,

как да изчезне тихата тревога,

със млад сръндак кога ще слея устни

така, че никога да го не пусна?…

Масрур надникнал през портата и видял хубава градина. В дъното била опъната червена шатра от коприна, обшита с бисери и скъпоценни камъни, под сянката й — четири девойки. Едната била минала четиринайсетте, но още не била достигнала петнайсетте, имала лице на кръгла месечина, с очи — черна лъскава коприна, вежди по средата събрани, устица — пръстенът на Сулейман, зъби — бисери, хубост, която грабва умовете, стройна снага под дрехата просветва. Масрур влязъл в градината и спрял пред шатрата. Девойката вдигнала поглед към него. Той я поздравил, тя му отговорила, а гласът й бил от нежен по-нежен. Оглеждал я той, съзерцавал я, изгубил ума и дума, сърцето му престанало да бие. После погледнал самата градина — навсякъде цъфтели жасмини, момина сълза, рози, портокали и всичко, което има благоухание. Дърветата били натежали с плодове, в клоните пеели безброй птици, гълъби и гургулици, славеи и кеклици, всяка омайвала с гласа си, но гласът на девойката омайвал самите тях.

— Човече! — заговорила девойката. — Кой те доведе в този дом — нито е твой, нито на твои съседи, нито на бащини ти съседи, а си влязъл без позволението на стопанина му!

— Господарке — отговорил той. — Видях тази градина, привлякоха ме пищната й зеленина, ароматът на цветята й и песента на птиците й! Влязох да я видя и ще си продължа пътя!

— Добре си дошъл тогава! — рекла тя.

Търговецът Масрур се загледал в рядката й прелест, замаял се, объркали го и красотата на градината, и песента на птиците, той се смутил и заредил следните стихове:

От прелести събрана е луната

от бога, вятъра и от душата,

от мъката, от розата бодлива,

която чезне в аромати дивни

на пищната градина, и наднича

през вейките, и чува как притичват

и пеят, и лудуват пойни птици —

там гълъб се надпява с гургулица,

а славей подлудява с тъжна песен —

за тези трели и светът е тесен!

Душата ми се люшка и вълнува —

пиян ли съм, или пък сън сънувам?

Девойката, която се казвала Зейн ал-Мауасиф, го слушала и Масрур усещал, че погледът й го кара да потръпва. Когато свършил, тя му отговорила със следните стихове:

Не се надявай да получиш, което тъй желаеш!

Желанията пресечи — те приближават края!

Молитвите си зарови във гроб дълбок в земята —

обикнал си не мене ти, а моето богатство!

Все пак душата ми лудува за обич зажадняла,

но тъй ме плашат твойте думи, които ме забяват!

Масрур замълчал, а наум си рекъл: „Търпението беля не носи!“ Така стояли до мръкване. Опънали трапеза, а на нея — всякакви гозби от пъдпъдъци, пилета, гълъби и телешко. Яли, що яли — наситили се. Донесли ибрици, измили ръцете си. Тя наредила да донесат свещниците с камфоровите свещи. Когато ги донесли, рекла:

— За бога, тази вечер нещо съм притеснена!

— Аллах да отпусне сърцето ти! — възкликнал Масрур. — Нека мъката ти да изчезне!

— Ей, Масрур! — рекла тя. — Аз зная да играя шах, а ти?

— Знам! — отговорил той.

Отворила тя пред него шахматна дъска — била от абанос, инкрустирана със слонова кост, первазите й били от чисто злато, а фигурите — от бисери и якути…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур погледнал шаха и се смутил от красотата му, а Зейн ал-Мауасиф се обърнала към него:

— С кои фигури ще играеш — с червените или с белите?

— Господарке на хубостта! — рекъл Масрур. — Вземи ти червените, че са по-хубави и по ти отиват, а на мене остави белите!

— Съгласна съм! — рекла тя, взела червените, наредила ги срещу белите и фигурите тръгнали през полетата.

Масрур гледал краищата на пръстите й — те били бели като бяло тесто, чудил се на красотата им, на нежността в движенията им. Тя го погледнала и рекла:

— Ей, Масрур не се чуди, не се май, успокой се и играй!

— Как да се успокоя, хубавице! — отговорил той. — Ти луната затъмняваш, но на влюбен душата не успокояваш!

И докато говорел, тя рекла:

— Шах!… И — мат! — така Зейн ал-Мауасиф го победила, но и разбрала, че той е влюбен в нея до полуда. Тогава му рекла: — Ще играя с тебе, Масрур, но ти трябва да ми покажеш, че поне малко разбираш от тази игра! И ми се закълни, и аз ще ти се закълна, че никога един от нас няма да измами другия! — двамата се заклели един на друг и тя рекла: — Хайде, Масрур! Ако те бия — ще ми платиш сто динара, а ако ме биеш — нищо няма да ти дам!

Той си помислил, че може да я победи, но рекъл:

— Виждам, господарке, че в тази игра си по-добра от мене!

— Е, благодаря ти за тези думи! — рекла тя.

Отново двамата заиграли, пешките се занадпреварвали, офицерите тръгнали в диагонали и ги заобикаляли, топовете тях пък спирали, конете напред заподскачали. Зейн ал-Мауасиф имала на главата си диадема от синя коприна, тя я отметнала, косата й се пръснала на раменете, тя запретнала ръкави до лакът и ръцете й били сякаш излети от светлина. Взела някаква червена фигура и рекла:

— Внимавай де!

Объркал се Масрур, не виждал фигурите, а само нейната хубост, смущавал се и хванал една от червените фигури.

— Ей, Масрур! — викнала му тя. — Я ела на себе си! Червените са моите, белите са твоите!

— Абе който и да те види, не може да не изгуби ума си! — възкликнал Масрур.

Тя му дала червените си фигури, заиграла с белите, но и с тях го победила. Играта продължавала, тя все го побеждавала и всеки път той й плащал по сто динара. Вече се съмнало, а не бил победил нито веднъж. Неочаквано се изправил и тя го запитала:

— Какво искаш, Масрур?

— Ще отида вкъщи! — отговорил той. — Ще си донеса парите, пък дано си постигна мечтите!

— Прави каквото щеш! — рекла тя. — Щом не искаш да спреш…

Масрур донесъл всички пари, които му били останали. Отново заиграли, а тя все го биела, а той не могъл да надделее нито веднъж. Играта продължила три дни и тя прибрала накрая всичките му пари и го запитала:

— Искаш ли още нещо, Масрур?

— Искам да играя за моя дюкян за благовония! — отговорил той. — Той струва петстотин динара!

— Аха, точно колкото за пет игри!

Пак заиграли — и тя пак победила. После Масрур заложил своите неволници, нивите си, градините си, къщите си — и тя му взела всичко, което притежавал.

— Остана ли ти още нещо за залагане? — запитала го тя.

— За бога, нямам вече нищо! — възкликнал той.

— Слушай, Масрур, което започва с добро, не може да завърши със зло! Но щом се оплакваш — взимай си имането и си върви! Аз ще намеря сили да те изтръгна от сърцето си!

— За бога, не бива да съдиш така! — възкликнал Масрур. — Пък ако искаш душата ми, няма да спечелиш много, защото тя и така обича само тебе!

— Добре! — рекла тя. — Щом е така, доведи кадията и свидетелите и припиши на мое име всичко, което притежаваш — и пари, и имоти!

— Дадено! — викнал Масрур, отишъл при кадията и свидетелите и ги довел при нея.

— Пиши — рекла тя, — че имотите на Масрур заедно с наложниците и с всичко, което притежава, стават собственост на Зейн ал-Мауасиф на такава и такава цена!

Написал всичко кадията, разписали се свидетелите отдолу и Зейн ал-Мауасиф взела хартията в ръка…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така всичко, което притежавал Масрур, станало собственост на Зейн ал-Мауасиф. Тогава тя се обърнала към него:

— Е, Масрур, сега вече можеш да си ходиш, откъдето си дошъл!

А неволницата й Хабуб го изгледала и рекла:

— Пък сега и да съчиниш някоя песничка за шахмата!

И Масрур занареждал следните стихове:

Ти беше с мене, време, и изтече!

Благодаря ти! Аз в игра загубих

заради поглед на девойка нежна

със красота невиждана, нечута!

Стрели студени този взор изсипа,

като войска могъща се изляха

червени, бели, конници и свита…

В началото отправи ми заплаха,

а после ме остави да погина

на нощите смолисти в тъмнината…

И белите дори не ме спасиха!

И сълзите се лееха… Крещях аз,

на всички топове и офицери,

предавах се… И пак ги пренареждах…

Тя избора ми даде… Не намерих

аз сили за победа… И навеждах

глава пред бялата съдба разбита.

Червените във пръстите й нежни

събаряха отбраната прикрита

и рухваше като вълна безбрежна…

О, огън във сърцето, скръб и мъка!

Как да полегна до това момиче!

Сърцето ми гори… Но не оплаквам

имоти и пари… Аз поглед искам!

Съдбата обичта не притъпява,

обърквам се, обхваща ме уплаха…

„Защо си изумен?“ — ме питаш… Казвам,

че виното пиян не отрезвява…

В забрава мисли заковах в снагата,

те тъй тежат… Те сякаш са от камък…

Желае да я присвои душата

в прегръдките без страх и с много пламък!

Сърцето ми желае да се слее

със нейното — дори да дойде краят!

Ще се роди ли този миг лелеян,

или в море от мъка ще се давя?

Сърцето ми не мисли за имоти

скръбта към тъжната съдба го води!…

Зейн ал-Мауасиф се учудила на красноречието му в тази песен и рекла:

— Откажи се от тези лудости, Масрур, и кротко си върви по пътя! Спечелих имота ти на шах, а ти не постигна своето!

— Господарке! — рекъл й Масрур. — Поискай от мен каквото щеш, и ще го имаш! Ще го донеса начаса и ще го сложа пред нозете ти!

— Ама нали никакви пари не ти останаха, Масрур?

— Това не е краят на надеждите ми! Аз ако нямам — има други мъже, които ще ми помогнат!

— Искам от тебе четири меха със суров мускус, четири оки с благовония, четири ратла с амбра, четири хиляди динара, четиристотин отрязъка от везана царска коприна! Донесеш ли ми всичко това — ще полегна с тебе!

— О, затъмняваща луната, че от това по-лесно няма! — отвърнал Масрур и тръгнал да търси каквото му била поръчала.

Зейн ал-Мауасиф изпратила подире му неволницата си Хабуб, за да види тя колко струва той пред хората, с които се хвали. Но както си вървял, нещо го подтикнало да се обърне. Видял Хабуб зад себе си, спрял се тя да го настигне и я запитал:

— Ти накъде си тръгнала, Хабуб?

— Господарката ме прати подире ти за това и това… — отговорила тя и му казала какво й била заръчала Зейн ал-Мауасиф.

— За бога, Хабуб! — възкликнал той. — Та аз вече наистина си нямам нищичко! Но малко ли обещания остават неизпълнени, а любовта остава задълго!

— Слушай, Масрур, успокой се! — рекла тя. — За бога, дано аз помогна вие да се съберете завинаги! — оставила го, върнала се бързо при господарката си и възкликнала: — За бога, господарке, това е мъж уважаван и почитан сред хората, всички слушат думата му!

— Човек не може да измами пред погледа на Аллаха! — рекла господарката й. — Този човек не срещна при нас добро сърце — ние прибрахме всичко, което той притежаваше! Ако не помогна за бъдещето му, взаимните ни чувства ще бъдат погребани!

— Господарке! — рекла Хабуб. — Ти взе парите му, но нима от това се чувстваш по-добре? Имаш само мене и неволницата Сукуб! Мисля, че ще е добре да ни пратиш да го викнем, после да бъдеш нежна към него! Направи го — пък каквото било писано!

Зейн ал-Мауасиф поискала дивит и перо и написала следните стихове:

Ела, Масрур, и нищо не търси —

сред подлеци с пари не се мърси!

Ела, преди да е дошла нощта!

Пияна бях, но върна се умът!

И колкото имоти си ми дал,

ще ти ги върна даже с двоен дял!

Ти беше кротък, смел и търпелив,

по бузи огън пламваше свенлив!

Побързай, мили, и не се бави,

търпението си възнагради!

Пък близките дано не разберат,

че с мъж любим полегнах първи път!…

Сгънала писмото, дала го на Хабуб, тя се затичала към Масрур и го намерила да реди думите на поета:

Зефирът лек душата ми разкъсва,

от нея се страдание разпръсва,

сълзи се сипят… И не ще успея

да стигна сънищата и мечтите!

Неверен идол от върха ме смъкна

и тази песен ми не стопля дните,

а само нови скърби текват, пръкват…

Тъй дълги пак са нощните предели —

скръбта в сърцето пак боде, боде ли…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Хабуб чула песента на Масрур и почукала. Станал той и й отворил, тя влязла, подала му писмото и рекла:

— Господарю! В това писмо има нещо, което плаче за отговор, пък ти си умен човек — ще отговориш!

И Масрур заредил следните стихове:

Писмо дойде — и то ме тъй зарадва!

Разбрах все пак — надеждата се стресна!

В ръка поех го, мъката удавих —

на обич бисерът във него блесна!

Прочел го той и написал отговор. Дал го на Хабуб, тя го взела и го занесла на Зейн ал-Мауасиф. Започнала да описва прелестите на Масрур, да възхвалява благородството му — с една дума, станала негова съобщница.

— Слушай, Хабуб! — рекла Зейн ал-Мауасиф. — А не закъснява ли той да се върне пак при нас?

— Успокой се, скоро ще дойде! — отвърнала й Хабуб.

И още не била изрекла думите си, когато Масрур почукал на портата. Отворила му Хабуб, въвела го при господарката си, сложила го да седне до нея. Тя се понаместила до него и рекла на Хабуб:

— Донеси ми най-хубавата дреха!

Скокнала Хабуб, донесла на Масрур позлатена дреха. Зейн ал-Мауасиф я разтворила пред него, после я метнала на гърба му. Сетне Хабуб разгърнала и пред господарката си една прекрасна дреха, поставила на главата й диадема със свежи бисери, завързала над нея копринена лента, обшита с бисери, якути и изумруди, оправила къдриците около слепоочията така, че да са над лентата, втъкнала във всяка къдрица по един червен рубин в рамка от излъскано злато, подредила косите й, черни като тъмна нощ, окадила с кандило, пълно с аромат на мускус и амбра, и накрая рекла:

— Аллах да те пази от зло око, господарке!

Зейн ал-Мауасиф се изправила, застъпвала наперено, завъртяла се, а неволницата й заредила следния красноречив стих:

Тополата със своя стан пред нея се срамува

и кой я види, той забравя това дърво тъй чудно

прекрасно… В черните коси луната се загубва,

тя като слънце я погубва, когато твари буди…

Благословен е онзи, който се дави в хубост чудна,

тя жива е, ала пък той самин си се погубва…

Благодарила й Зейн ал-Мауасиф, обърнала се към Масрур, а той скочил на крака и възкликнал:

— Сърцето ми не сбърка! Не е обикновена мома тя, а райска невеста — хурия!

Поканила го девойката на трапезата. Хапнали, пийнали, веселили се, попели. Вдигнали трапезата с ястията, донесли трапезата с вината, чашите се завъртели, душите им залудели.

— Слушай, Масрур! — рекла тя. — Всеки, чието тяло е облагородено с нашите благовония, който е вкусил от нашия хляб и нашата сол, той е вече един от нас! Аз ще ти върна имотите и всичко, което взех!

— Господарке! — възразил Масрур. — Грешиш! Дал съм ти клетва и ако я наруша, ще изляза от тук и ще стана мюсюлманин!

— Масрур — рекла Зейн ал-Мауасиф, — дойде време да се доближим един до друг и да станем едно цяло! Но за да е обичта ни наистина възвишена, съчини поема, чието съдържание да ни възхити безпределно!

И Масрур заредил следната поема:

Тя ме плени… В сърцето пламна огън,

че среща идва и раздяла свършва…

Любов гореща гони ме… За бога,

така привлича ме снагата кръшна!

Извити като рог красиви вежди,

в очите черни гръм е всеки поглед!

Пред младостта й свежа се привеждам,

а пък сълзата за любов говори!

Намерих я в градина край реката,

лицето й луната затъмнява…

Със страх пред тази хубост непозната

аз спрях се, гледах, без да я задявам.

Тя заговори тихо и учтиво,

а думите й — бисер огърлица!

Аз пък реших, от страст обхванат дива,

да заговоря дръзко и открито!

„и толкова ли прост си?“ — тя запита.

"Защо обиждаш? — дръзко аз запитах. —

О, приеми ме — роб на обич — идвам,

о, залюби ме — утре брачен свитък

със тебе ще подпишем!"… Тя разбра ме

и рече: „Боже, всемогъщ създател,

обречена съм аз да съм еврейка,

но християнин ти защо ми прати?

Как мислиш да се съберем тогава?

Не може обич между двете вери!

Нали и двамата ще съжаляват,

че всеки ще е с вярата — неверник!

Но любовта и верите надвива,

и богът ти, и моят са презрени!

В Христос кълнеш се — тайната да скрие,

и правиш го с дълбоко убеждение!

Аз с вярата на Тората кълна се

във отговор на клетвата за верност!“

Запитах я за името. Тя каза:

"Зейн ал-Мауасиф — непристъпна крепост!"

„Съдба до смърт, Зейн ал-Мауасиф, скъпа,

душата ми от обич се разкъсва!

Аз зърнах под воала красотата

и в чувства страстни като в гроб потънах.

Сега остава тайно да оплаквам

съдбата си!“ Тя нежно се усмихна,

сърцето със душата ми разбра я,

ръка протегна и от сън ме вдигна,

и вятърът донесе аромата

на пръстите й в мускус натопени,

той ме окъпа, без да търси плата,

и като вино влезе в празни вени.

И като клона кичест на топола

тя се наведе… Здраво хванах клона

и двамата се сливахме на воля

в целувки сладки, дълги, неуморни…

Тъй хубав е светът пред всеки влюбен,

поставил се с любов под твойта воля!…

Но утрото дойде и лъч учуден

надникна и се дръпна… С мъка, болен

сбогувам се… И виждам пак сълзата

в очите й превръща се на ручей…

Бях в рая… Помня клетвата позната…

И тази нощ… И страстите безумни…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зейн ал-Мауасиф плеснала с ръце и възкликнала:

— Масрур, няма по-добър мъж от тебе! Нека погинат всичките ти врагове!

Влязла в покоите си и го викнала при себе си. Последвал я той, прегърнал я, притиснал я към себе си, целунал я и накрая получил онова, което си мислел, че никога няма да стане. Щастлив бил от този дар и от огромната сладост. А после тя му рекла:

— Масрур, за тебе по мене вече няма нищо забранено, а у мене остана нещо от тебе! Сега вече сме възлюблени! — тя му върнала всичко, което била взела от него, и запитала: — Масрур, а ти имаш ли градина да дойда в нея и да се срещнем пак там?

— Да, имам градина и няма друга като нея! — отговорил той.

Прибрал се у дома, наредил на неволниците си да приготвят много гозби, да подредят голяма и богата трапеза като за най-видни гости, а после пратил да поканят Зейн ал-Мауасиф. Дошла тя с двете си неволници, яли двамата, пили и се веселили, въртяла се чашата помежду им, отпуснали се душите им и се любили до безкрайност.

— Масрур! — рекла тя. — Измислих нежна песен и искам да ти я изпея с уд!

Взела уда в ръка, настроила струните, дръпнала ги, зазвучала нежна мелодия и тя запяла:

Потъвам в трепет с тези звуци нежни…

Зората ни очисти в нова свежест…

Разкри се чиста, влюбена душата,

страстта прикри срама ни пред зората!

Пиянството чертите освежава,

те като слънце след луна изгряват,

а вечерта ни носи нова радост —

тя сивотата мъртва затъмнява…

Свършила песента си и рекла:

— Изпей ми сега, Масрур, някоя от твоите песни, докато си хапваме от сладките плодове!

И той изпял следния куплет:

Луната върти се над нашата радост,

в градината удът въздишки извлича,

звездите ни гледат — и буйната младост

на изящните вейки към теб ме привлича…

— Щом толкова цениш нашата любов, изпей ни песен за онова, което се случи между нас! — рекла тя.

И Масрур заредил следната поема:

Поспри и разказа послушай

за любовта ми как се случи!

Как ме обсипа със стрели,

как нежен взор ме покори,

как омагьоса ме страстта

и не помогна хитростта,

как като огън буен лумна —

пред меча остър паднах шумно!

В красива зърнах я градина

и поздравих я, като минах.

На поздрава ми отговори —

снагата кръшна стан разтвори.

„Ти как се казваш?“ — питах аз

пред красотата и в захлас.

„Зейн ал-Мауасиф!“ — отговори.

Помислих — името безспорно

на красотата отговори!

И в миг страстта се разбушува —

мъж като мене колко струва!

Тя рече: „Нещо ми шепти,

че скришом ме желаеш ти!

Затуй пари ти наброи ми —

и повече от туй, що имам!

От тебе дрехи искам скъпи —

в коприни цял живот да стъпвам!

И мускус — четвърт дай кантар,

той за нощта ни ще е дар!

Ахати, бисери, рубини —

да им се чуди, който мине,

платина, злато и брилянти

да бляскат в нощите омайни!“

Аз проявих безкрай търпение

и съчетах го с много рвение.

Тя ме покани в свойта стая —

получих всичко най-накрая!

Ако ме някой укори,

ще кажа аз: Човече, спри!

Виж й косите — като нощ,

виж погледа й — остър нож,

на бузи розата цъфти,

в очите пламък чист пламти,

клепачът й е като меч,

от там наднича смел стрелец,

устата лъха с аромат

на старо вино и мускат,

във нея — бяла огърлица

от бисери блестящи, чисти,

а шията — като газела,

източена и безпределна,

гърдите — мрамор сякаш бял,

на тях — зрънца от твърд метал,

магия е снагата тънка,

коремът — гънка подир гънка,

под него — сладост неизпита,

надежди там безброй са скрити,

тя се разцепва и повдига —

там царски трон щастлив се вдига!

Тя властно сякаш призовава

връз него тяло да изправя,

между колони две прекрасни

да се кача със лудост страстна!

Аз още нещо ще опиша —

ще слушат, без дори да дишат

мъжете… Крайчец се подава —

той амулет за страст остава,

между камилски устни свити

око червено там е скрито…

И стигнеш ли до него там,

обхванат в безпокоен плам,

ще те посрещне то горещо,

възрадвано от тази среща,

ще се разтвори доброволно —

напразно храброст търсиш волна!

Понякога пък те посреща

с брадата мека и гореща,

тя не отблъсва, а те мами

със удоволствия отбрани!

В Зейн ал-Мауасиф то така е —

и съвършено, и безкрайно!

Дойдох при нея вечерта,

получих пълна сладостта!

Нощта отхвърли си покрова —

ще чакам пак нощта ни нова!

Най-хубавата беше нощ

в живота ми, но като с нож

отсече я за миг зората…

Пак черен поглед искри мята…

О, светлина на тез очи,

ела ми пак — и замълчи!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур завършил поемата си, а Зейн ал-Мауасиф се оживила и рекла:

— Хайде, Масрур, съмна се вече! Нека си запазим аромата от спомена и да не допуснем да се опозорим!

Изпратил я до дома й. После се върнал в дюкяна си, като си мислел за нея. Когато слънцето си спуснало на запад и осветило с червен цвят дюкяна му, той приготвил скъпоценен дар, занесъл й го и пак седнал до нея. Така в течение на няколко дни двамата си живели спокоен и благодатен живот.

Но ето че един ден тя получила писмо от мъжа си, че скоро щял да се завърне. „Аллах да не го запази! — помислила си тя. — Щом си дойде, бял ден вече няма да видим!“ И когато при нея дошъл Масрур и приседнал както обикновено да си поговорят, тя му рекла:

— Получих писмо от мъжа си, Масрур! Съобщава ми, че скоро щял да се върне от път!

— Не знам какво ще стане! — отговорил той. — Но ти ми разкажи за нравите на мъжа си! Знам, че си една от най-умните и най-хитри жени! Ти така можеш да мамиш, както никой мъж не би успял!

— Труден човек е той! — отговорила тя. — Много е ревнив към всички, които са в дома му! Но когато се върне от път, иди и купи от него някое и друго благовоние! Наминавай по-честичко към него, каквото и да каже — съгласявай се, пък току-виж сме го измамили!

Когато съпругът на Зейн ал-Мауасиф се върнал у дома, тя се престорила, че се радва. Той изгледал лицето й и забелязал, че е побледняло — а тя си била измила страните с шафран, за да започне с женските си хитрости. Запитал я как е, а тя му рекла:

— Докато те нямаше, сърцето ми мисли непрекъснато само за теб! Поне да имаше някой приятел или другар, който да стопля мъката в душата ми, нямаше толкова да ми бъде трудно! За бога, господарю, не тръгвай, без да ми оставиш някой другар, който да ми носи вести от тебе!

— За бога, съветът ти е благоразумен! — отговорил съпругът й. — Твоят живот е всичко за мене и ще бъде точно както ти го пожелаеш!

Изнесъл той това-онова за продан в дюкяна си, отворил го — ето го и Масрур! Влязъл, поздравил го, седнал до него, заговорил му с мили думи, после извадил кесия, изсипал я, затъркаляли се златните динари, бутнал ги той към него и рекъл:

— Дай ми благовония от няколко вида за тези динари, за да ги продавам в моя дюкян!

— Дадено! — отговорил съпругът и му дал каквото поискал.

Така започнал Масрур да наминава към него ден след ден, мъжът на Зейн ал-Мауасиф все повече го харесвал и веднъж казал:

— Търся човек, с когото заедно да въртим търговия!

— И аз търся човек, с когото заедно да въртим търговия! — възкликнал Масрур. — Баща ми бе търговец в Йемен, остави ми много пари, но се боя да не се стопят, ако не се въртят!

— Искаш ли да ми бъдеш съдружник и другар? Ще те науча как се прави алъш-вериш!

— С най-голямо удоволствие! — възкликнал Масрур.

Повел го със себе си търговецът, отвел го у дома си, оставил го да изчака в преддверието, влязъл при жена си и й рекъл:

— Намерих си другар и го поканих на гости! Покажи му най-доброто от гостоприемството си!

Зарадвала се Зейн ал-Мауасиф — разбрала, че става дума за Масрур. Подредила богата трапеза, приготвила най-хубави гозби, радвала се, че нещата ще се подредят. Когато Масрур влязъл в стаята, нейният съпруг й наредил:

— Излез пред него, поклони му се и му кажи: „Твоето идване ни направи щастливи!“

А Зейн ал-Мауасиф му се разгневила и викнала:

— Пращаш ме при непознат мъж, чужд човек! За бога, на парчета ме режи, но няма да отида!

— А защо се притесняваш от него? — запитал мъжът й. — Той е християнин, ние сме евреи — ставаме само приятели!

— Не ми се ще да се появявам пред чужд човек, когото нито съм виждала, нито съм чувала! — отсякла тя.

Мъжът дълго я убеждавал, докато накрая тя покрила лицето си, взела храната, влязла при Масрур и го поздравила, а той бил забил поглед в земята като засрамен. Хапнали си тримата до насита, вдигнали трапезата, заприказвали се. Зейн ал-Мауасиф седяла лице срещу лице с Масрур, тя го гледала и той я гледал.

Вечерта както обикновено жената сложила на мъжа си вечеря. А у дома си той имал птиче славейче. Щом сядал да се храни, то долитало, за да си хапне с него, и размахвало крилца над главата му. Но по време на отсъствието му това птиче вече било свикнало с Масрур. Сега него го нямало, там бил истинският му стопанин, то не го познало и не долетяло при него. Замислил се стопанинът какво ли се е случило с птичето му, докато той бил далеч.

А и Зейн ал-Мауасиф не спяла, през цялото време все за Масрур мислела. Така минала една нощ, две, та и три. На четвъртата той се събудил около полунощ, чул я да бълнува нещо насън — уж била в прегръдките му, а споменавала Масрур. Не й казал евреинът какво чул, спотаил го. Щом се съмнало, отишъл в дюкяна си. Пристигнал и християнинът! Поздравил го той, евреинът отговорил на поздрава му и рекъл:

— Здравей, братко! Много исках да те видя!…

Двамата седнали да си поговорят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по едно време евреинът рекъл на Масрур:

— Хайде, братко, да отидем до вкъщи и да се договорим как ще се побратимяваме!

Евреинът избързал напред, за да съобщи на жена си, че Масрур е дошъл и че двамата са решили заедно да въртят търговия и да се побратимят.

— Приготви ни хубава вечеря! — наредил й той. — Трябва да дойдеш и да видиш как ще се побратимяваме!

— За бога, не ме води пак при този чужд човек! — помолила тя. — Какво ще правя и аз при него?

Той нищо не казал и наредил на слугите да сложат ядене и пиене. Свирнал на славейчето, а то кацнало върху чалмата на Масрур и не познало господаря си. Вдигнал евреинът поглед, погледнал към жена си и забелязал, че тя зад гърба му намига на християнина и му прави знаци. Убедил се, че го мами, но премълчал и рекъл:

— Господине, нека извикам братовчедите си да присъстват на побратимяването ни!

— Добре, щом така си намислил! — съгласил се Масрур.

Съпругът на Зейн ал-Мауасиф излязъл навън и спрял в съседната стая. На стената имало процеп, който гледал към двамата. Той долепил око до процепа да види какво ще правят, а те дори не си спомняли за него. По едно време Зейн ал-Мауасиф запитала слугинята си Сукуб:

— Къде отиде господарят ти?

— Каза, че излиза от къщи! — отговорила тя.

— Затвори вратата! Спусни желязното мандало и не му отваряй, колкото и да чука, преди да ме предупредиш!

А мъжът й наблюдавал през процепа какво ще правят. Взела Зейн ал-Мауасиф чаша, оплакнала я с розова вода и разтворен мускус и отишла при Масрур. Той се надигнал, прегърнал я и възкликнал:

— За бога, ти си по-сладка от всяко друго питие!

Тя му наляла вино, после той й налял. Тя го напръскала с розова вода от главата до петите, така, че цялата стая се изпълнила с аромат. А мъжът й ги гледал и сърцето му се изпълнило с гняв, обхванала го велика ревност. Тръгнал към вратата — тя била затворена. Той заудрял по нея.

— Господарке! — викнала слугинята. — Господарят се върна!

— Отвори му! Дано бог не ми го връща повече жив!

Отворила Сукуб и той й викнал:

— Ти защо си заключила вратата?

— Така правим, когато те няма! — отговорила тя. — Държим я все заключена, не я отваряме ни денем, ни нощем!

Влязъл евреинът при Масрур, но скрил от него какво е видял, и му предложил:

— Слушай, Масрур, хайде да оставим побратимяването за друг път!

— Твоя воля! — отвърнал момъкът и се прибрал у дома.

А мъжът на Зейн ал-Мауасиф все си мислел какво да предприеме. Главата му се замаяла от размисли, той си рекъл: „Дори славеят ми не ме позна, а възлюблената ми затвори вратата под носа ми, за да се прегърне начаса с друг!“ И в силен гняв занареждал следните стихове:

Живя Масрур блажени времена,

със сладости преливаха му дните,

но се разпали ревност от деня,

когато свършиха се мигове честити!

Съдбата хубави черти изтри,

а аз не мога все да ги забравя!

Тъй нежни бяха нейните очи,

как тънех в сладостта им до забрава!

Как страстно ми засмукваше плътта,

как в бели зъби пиех старо вино!

Дори и славейчето отлетя,

към други се привърза то, невинно!

Какво видяха моите очи?

Каквото бе — не ще го вече бъде!

О, боже, пръскаш мрак, но и лъчи!

Щом съдиш — и халифи даже съдиш!

Да правят двамата каквото си мечтаят,

но бъдещето си не ще узнаят!…

Чула Зейн ал-Мауасиф стиховете, цялата затреперила, побледняла и запитала слугинята си:

— Чу ли стиховете му?

— Цял живот не съм чувала подобни стихове! — отговорила й тя.

А съпругът на Зейн ал-Мауасиф започнал да разпродава всичко, което притежавал, и си мислел: „Ще я махна от тук!“ Разпродал имотите си, написал едно фалшиво писмо и й го прочел — в него се твърдяло, че е от братовчедите му и че те го канели да им гостува заедно с жена си.

— И колко време ще живеем с тях? — запитала го тя.

— Дванайсет дни! — отговорил той.

— А да взема ли със себе си някои слугини?

— Вземи Хабуб и Сукуб, ала остави Хатуб! — отговорил той.

Приготвили красив хаудадж и той настоял тя да пътува в него. Зейн ал-Мауасиф изпратила вест на Масрур, че договорената им среща няма да се състои. „Няма да дойда!“, му съобщила тя. „Той измисли хитрост, за да ни отдалечи един от друг. Не забравяй нашите клетви! Боя се от отмъщението му!“ Съпругът й готвел всичко за път, а тя плачела, не намирала покой ни денем, ни нощем.

Когато разбрала, че нищо няма да го спре, Зейн ал-Мауасиф събрала всичките си вещи и ги оставила на сестра си. Разказала й за всичко, което се било случило, и се сбогувала с нея. Мъжът й вече бил докарал няколко камили и ги товарел. Той избрал за нея най-хубавото животно…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато видяла, че мъжът й вече е натоварил камилите, Зейн ал-Мауасиф отишла при външната врата на къщата и написала върху нея следните стихове:

О, хубав дом! Дойде му вече краят!

Обичаща до любещ до забрава

писмо му пише страстно за тъгата,

за сладостта, стопена с времената…

А обичта ми още ме гори,

пак спомням си любимите черти

и времето в забрава, упование,

не знаеше ни мъки, ни страдания,

изтриващо и нощ, и ден… Но ето

че гарван чер се появи в небето…

Без огън тук огнището оставям —

сърце изпепелено там догаря…

Отишла при втората врата и записала там следните стихове:

Достигнеш ли вратата — погледни я…

Камилата върви… Врата, кажи му,

че плача и си спомням нежни стъпки!

Сълзите леят се… Невярно стъпвам…

Търпение зловещо не достига!

Със пепел ти главата посипи си!

Върви на изток… Запад… Все е тая —

съдбата ни у бога е накрая…

Отишла при третата врата, разплакала се още по-силно и записала върху нея следните стихове:

Масрур, внимавай! Влезеш ли в дома ми,

загледай се във тези редове!

В тях са обетът, гордостта, срамът ми

и нощите ни — медни плодове!

О, не забравяй нежната ни близост

и радостта в прозрачна пелена,

за теб оставям щастие и грижи…

Повеждат ме в далечната страна…

Към кой ли край — не знам! Морета съхнат

и континенти се трошат в безкрая…

На срещите ни — край!… И в нас пресъхват

душите… Гаснат светлини омайни…

Дари ни бог със щастие неземно,

с градини от надежди и цветя,

но ето че изчезват безнадеждно

във прах и пепел рози и сърца…

Дали ще върнеш щастието, боже?

А може с по-добро да ни дариш?

Държи в ръцете си съдбата онзи,

на който обич в паметта гори!

Написала тя стиховете върху трите врати и отишла при мъжа си. Той я качил на приготвения хаудадж. От гърба на камилата тя произнесла следните стихове:

Прощавай, празен дом! Прости, за бога!

Желаех щастие във тебе още!

Бях тъй щастлива аз, а толкоз строго

убити са жестоко мойте нощи!

Скърбя за тебе, дом, и си отивам!

Обичах те — сега далеч оставаш,

излях във теб стиха си, дом мой свиден,

ти ще останеш вечен, незабравен!

— Не тъгувай, че се разделяш с дома си, Зейн ал-Мауасиф! — рекъл мъжът й. — Скоро пак ще се върнеш!

Успокоявал я той, бил любезен с нея. Потеглили, излезли от града. Тя усетила, че раздялата вече е дошла, и още повече се разтъжила.

А по това време Масрур си седял у дома и си мислел как да се срещне с възлюблената си. Сърцето му усетило раздялата, той скочил и отишъл у дома й. Вратата била затворена, но видял стиховете. Прочел написаното върху първата врата, после върху втората и върху третата. Изчел всичко написано и усетил, че обичта му е станала по-силна, а това увеличило мъката и желанието му. Затичал се по следите, оставени от камилите, и настигнал кервана. Както се полагало, мъжът й вървял напред, а тя се намирала в опашката. Масрур се хванал за хаудаджа и произнесъл следните стихове:

О, песен моя, по чия вина

стрелата на раздяла ме улучи!

Дойдох на свидната ми у дома

и заоплаквах всичко, що се случи.

Че тъжно гледат празните врати,

проскърцват тихо с моите стенания…

Запитах ги къде изчезна ти,

сърце отнесла пълно със страдание!

Замина тя! — отвърнаха ми те, —

но тайната отнесе във сърцето,

написа тука тези редове…

Мъртвец съм жив, прогонен от света ни светъл…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зейн ал-Мауасиф чула стиховете, разбрала, че това е Масрур, и се разплакала:

— Масрур, за бога, моля те, върни се! Да не види онзи нито тебе, нито мене!

Масрур отново дотичал до нея и заредил следните стихове:

Реши и тръгна в утрото спокойно,

преди зората чиста да събуди

номада… И камилите пристъпват…

Керванът в далнината се загуби…

Следите му останаха, макар че

изчезна той далече в долината…

Сърцето ми от обич се разкъса,

аз се затичах тъжен по следата…

Те искат да ме отделят от нея,

сълзите ми да подменят росата…

Сърцето бие остро, ускорено,

а аз все тичам към далечината…

Така Масрур притичвал до кервана, а Зейн ал-Мауасиф го убеждавала да се върне, защото се бояла от позора. Той й казал отново сбогом и паднал в несвяст. Когато се освестил, видял, че керванът е вече далече. Тогава се върнал към нейния дом. А в него не звучали вече песни, нямало я любимата. Плакал така, че подмокрил дрехите си, падал неведнъж в несвяст, душата му едва не напуснала тялото му. Накрая се прибрал у дома. Останал там десет дни…

А Зейн ал-Мауасиф разбрала, че е изиграна. Десет дни я водил мъжът й нанякъде, накрая стигнали някакъв град. Тя скришом написала писмо на Масрур, дала го на Хабуб и й рекла:

— Прати това писмо до Масрур! Нека знае как бях измамена и колко е бил подъл евреинът!

Слугинята пратила писмото до християнина по попътен търговец. Получил го Масрур, то го разтъжило още повече, после сам написал писмо до възлюблената си и то завършвало със следния куплет:

Към портите ти идвам за покой,

но няма го… По-силно лумна пламъкът…

Дано от дните минали в безброя

поне трохичка пак намерим заедно!…

Получила Зейн ал-Мауасиф писмото, прочела го, после го дала на слугинята Хабуб и й наредила:

— Скрий го!

Все пак мъжът й усетил, че двамата си пишат. Тогава отвел Зейн ал-Мауасиф и неволниците й на разстояние, двайсет дни по-далечно от предишното, и спрели в друг град…

А Масрур — нито можел да спи, нито да мисли. Една нощ все пак успял да притвори очи и видял насън, че Зейн ал-Мауасиф е при него и го прегръща. Стреснал се и като не я зърнал до себе си, очите му се напълнили със сълзи, сърцето му забило силно и той заредил следните стихове:

Привет на тебе, призрак, дошъл при мен насън —

разтърси мойта мъка, разбуди я със звън!

Събудих се изпълнен с неземен тих стремеж,

към този призрак странен ме влачеше копнеж!

Да вярвам ли и колко във този хубав сън,

във този унес странен и стреснат с този звън —

от устните си сладки тя даде ми да хапна

и с бели зъби нежно езика ми захапа…

Получих всичко, всичко, от нея що желаех,

а и с добрите думи ме утоли накрая…

Когато се събудих — от мъка насълзих се

и с призрака нечакан във утрото простих се.

Учудих се за всичко, което нощем стана —

мечти и силни страсти по тази плът желана

успокоих, но всичко в съня ми си остана —

отвори този призрак във спомена ми рана,

аз полудях, видях я измъчен! Как я искам

и съм пиян, макар че и капчица не пил съм!…

Заплакал Масрур, като произнесъл последните думи, и сам се зачудил колко звучно са подредени.

А Насим, сестрата на Зейн ал-Мауасиф, която знаела каква любов, страст и желание привличат двамата, му рекла:

— За бога, Масрур, престани да идваш в този дом! Ще те усети някой и ще си помисли, че идваш заради мене! Вече изгони сестра ми — сега и мене ли искаш да прокудиш? Ако не беше ти, къщата нямаше да е празна! Било, каквото било — то е вече минало!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур се разплакал горчиво и рекъл:

— Как да се успокоя, Насим? Че аз, ако можех, щях да полетя към нея!

— Тук никаква хитрост не помага освен търпение! — рекла тя.

— Моля те, за бога, нека й напишем и тя да ни отговори, че да се успокоя!

Тя му дала дивит и перо. Заописвал Масрур мъката си, разкрил как го боли от раздялата, казал, че вече е обезумял от обич, тъжен, и самотен нещастник, който не може да си намери място ни денем, ни нощем, а само плаче с обилни сълзи. Признал й, че тези сълзи вече са изровили рани в клепачите му, че прилича на птица, изгубила крилете си. „Как да живея без тебе, мое страстно желание?“, пишел той. „Тялото ми се люлее от изнемога, сълзите ми пресъхват, светът с всичките си планини и равнини става тесен на моята обич и аз ти говоря:

Аз пазя любовта към този дом

и към онази, що го обитаваше!

С гореща страст изпращам ти поклон —

изливам я на любовта във чашата.

Замина ти и толкова липсваш тук,

сълзи изтривам от зеници парещи,

бълнувания, трески — бият с чук,

че няма я милувката ти галеща!

Ти поздрава ми топъл приеми —

нима е грях за любовта да чезнеш!

Как да зачеркна милите черти —

стрелата на раздялата се цели

във тях… Но пак бушува буйна страст

и гони ти кервана… Страшна сила

от клетвата ни със могъща власт

ме влачи… Аз се подчинявам, мила!

Не съм забравил и не се теша —

каква ти там утеха за възлюблен!

Привет! На обичта си тежестта

изливам, по хартията изгубен…“

Зачудила се сестрата Насим на ясния език, дълбокия смисъл и нежността на неговите стихове, запечатала писмото с мускус, алое и амбра и го изпратила по някакъв търговец. Стигнало то до Зейн ал-Мауасиф, още по почерка тя познала, че е от любимия й, усетила в него душата му, нежността му, целунала го и от очите й потекли сълзи. После взела дивит и перо и му написала отговор. Разказала в него за любовта и страданията си и колко желае да бъде с него. „Господарю мой!“, пишела тя. „Собственик на моята радост, владетел на тайната ми, стопанино на сърцето ми! Тревожа се за безсъницата ти, мисля за тебе, нямам търпение кога най-после ще свърши раздялата ни! Любовта ми ме погубва и не може да бъде другояче! Може ли онзи, който вече не диша, да се наслаждава на живота, когато сам не е нито сред живите, нито сред мъртвите!“

Масрур, така ме развълнува във бедата

писмото ти — и нямам утешение!

Отново пламна огън във душата

и сълзите заставят ме да стена!

Да бях аз птица, литнала бих волно

към теб — без теб аз никого си нямам,

пък да умра сама, ако неволно

за миг със друг реша да те измамя!…

Тя запечатала писмото с мускус и амбра и го пратила по някакъв търговец. Дошло то при Насим и тя го прочела на Масрур. Целунал го той, притиснал го към гърдите си и от плач паднал в несвяст. Но съпругът на Зейн ал-Мауасиф отново усетил, че двамата си обменят писма, и започнал отново да мести нея и слугините от място на място.

— Къде ни водиш все по-далече от дома ни? — възкликнала Зейн ал-Мауасиф.

— И на години път ще ви отдалеча! — отговорил той. — Да видим как ще стигат тогава до тебе писмата на Масрур! Той отне цялото ми имане, но ще видим ще успее ли да те отнеме от ръцете ми!

Поръчал той на един ковач три железни вериги, съблякъл им копринените дрехи, облякъл ги в одежди от конски косъм и ги опушил със сяра, за да вонят лошо.

— Окови нозете на тези неволници с веригите! — наредил на ковача.

И бутнал напред Зейн ал-Мауасиф. Щом я зърнал, ковачът загубил ума и дума, залитнал, замигал, много я харесал и запитал евреина:

— Каква е вината им?

— Те са си мои неволници! — отговорил евреинът. — Откраднаха ми парите и избягаха с тях!

— Проклятието на Аллаха да те постигне! — рекъл ковачът. — За бога, та ако тази неволница бъде изправена пред който и да е кадия, ако ще да я обвинят с хиляда вини на ден, той няма да я порицае. По нищо не личи да е крадла! Не бива да я оковаваш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Зейн ал-Мауасиф погледнала ковача, който се застъпвал за нея, и рекла на евреина:

— Моля те, за бога! Не ми откривай лицето пред този чужд мъж!

— А как си се показвала пред Масрур? — запитал той.

Тя премълчала. Но ковачът все пак се смилил над нея — оковал нозете й с по-лека верига, а за слугините оставил тежките. А тя имала нежна снага, непонасяща грубо платно. Все пак заедно със слугините носела грубата дреха от конски косми ден и нощ. Отслабнали телата им, побледнели лицата им.

Но по същото време в душата на ковача пламнала огнена страст към Зейн ал-Мауасиф. С огромен трепет той се прибрал у дома си и произнесъл следните стихове:

Ти обездвижи тялото прекрасно —

престъпник зъл те плаши със закана —

и окова жената волна, красна,

от божи нишки чудни изтъкана.

Да бях разчупил тежките вериги,

те биха били късчета от злато!

И кадията само да я види —

веднага би й върнал свободата!

Точно когато ковачът си подпявал тази песен, край портата му минал главният кадия. Чул го той, пратил стражи да го извикат и му рекъл:

— Ковачо, коя е тази, за която споменаваше в песента си, а сърцето ти гореше в обич по нея?

Изправил се ковачът пред кадията, целунал му ръка и рекъл:

— Нека Аллах да продължи дните ти, господарю наш кадия! Тя е неволница, има такива и такива черти… — и той започнал да му описва прелестите на Зейн ал-Мауасиф и как е унижена, окована във вериги, гладна, измъчвана.

— Ковачо! — рекъл кадията. — Ти ще си й свидетелят, доведи я, за да разгледам справедливо делото й — все пак тя е окована от твоята ръка и ако не свидетелстваш, Аллах ще те накаже!

Отишъл ковачът в дома на Зейн ал-Мауасиф. Вратата била заключена, но той чул нежни думи, избликващи от нежна душа — защото по това време Зейн ал-Мауасиф напивала следните стихове:

В дома ни чист пламтяхме в буйни срещи,

аз пиех на страстта ни чашата гореща…

Бе всичко само обич и вълнение,

ден с нощ се сливаха в безкрайно бдение,

а времето наливаше ни нови сили

с бокал, със уд, с веселие неспирно.

Но рухна дружбата, разкъса ни съдбата,

любов стопи се, потъмня ми яснотата!

Нима завинаги отне те гарван черен?

От мъка силна плача нощем, денем…

От очите на ковача потекли сълзи като дъжд от облаци и той почукал.

— Кой е? — запитали отвътре.

— Аз съм, ковачът! — отговорил той и им казал, че кадията поискал да се явят при него и да започне дело, чрез което да накаже угнетителя им и да защити правото им.

Запретнал се той, направил ключове за катинарите, отключил вратата, разковал веригите, снел ги от нозете им, извел ги навън и им показал улицата към дома на кадията. Слугинята Хабуб отвела господарката си в хамама, изкъпала я и я облякла в копринена дреха. Тя вече изглеждала прилично и се радвала, че мъжът й е зает с някакви търговци. Украсила се и отишла в дома на кадията. А той, щом я зърнал, се изправил на крака. Тя го поздравила с учтиви думи, като между другото му метнала няколко стрели с погледа си, а после му разказала за страданията, които й бил причинил мъжът й.

— Как се казваш, неволнице? — запитал я кадията.

— Казвам се Зейн ал-Мауасиф, а слугинята ми се казва Хабуб! — отговорила тя.

— Името ти изцяло се покрива със съдържанието! — рекъл той. — Имаш ли съпруг или не? И от коя вяра си?

— Нямам съпруг! — излъгала тя. — Вярата ми е ислям!

— Закълни се в шариата, че си честен човек! — и когато тя се заклела веднъж и дваж, кадията продължил да пита: — И защо живееш с този евреин?

— О, кадия, нека Аллах продължи дните ти в мир! Баща ми почина и ми остави петнайсет хиляди динара, но предварително ги предаде в ръцете на този евреин, за да върти търговия, а печалбата да делим наполовина, без да се пипа главницата! Когато той умря, евреинът ме поиска за жена от майка ми. Пък аз му казах: „За бога, не може да изоставя вярата си и да стана еврейка, ще кажа на властите какво искаш!“ Изплаши се онзи ми ти евреин, грабна парите и избяга чак в град Аден. Тръгнахме да го търсим! Намерихме го тук и той ни каза, че е дошъл да направи някои покупки. Ние му повярвахме. Той ни измами и накрая успя да ни затвори и да ни окове във вериги! А ние сме тук чужденци, няма кой да ни подкрепи освен всевишния Аллах и нашия господар кадията!

Изслушал кадията разказа й и запитал слугинята Хабуб:

— Това ли е господарката ти? Наистина ли сте чужденци? Има ли си тя господар? — и когато робинята потвърдила казаното от господарката й, продължил: — Ожени ме за нея! Аз съм човек уважаван, постя редовно, ходил съм на хаджилък! Ще защитя правото ви от това куче и ще го накажа за стореното! Утре, ако е пожелал всевишният Аллах, ще пратя да ми докарат този неверник и ще ви отърва от него! Пък ще видите как аз знам да измъчвам!

Сбогувала се Зейн ал-Мауасиф с него и излязла, а той останал с безутешна любов, страдание и страст.

Двете жени излезли от дома на първия кадия и запитали къде е домът на втория кадия. Показали им го, те отишли при него и му разказали същата история. Същото направили и при третия, а после и при четвъртия кадия. Така и четиримата кадии в града се хванали за това дело, всеки поискал да се ожени за Зейн ал-Мауасиф и на всекиго Хабуб отговаряла положително. Всеки я пожелал, а никой не знаел за срещите й с другите кадии. А евреинът не знаел нищичко — по това време бил на някакъв пир.

На сутринта Зейн ал-Мауасиф влязла при четиримата кадии, които се били събрали едновременно на съдебен съвет. Щом влязла, тя се сепнала, закрила лицето си, поздравила ги. Четиримата я познали и отговорили едновременно на поздрава й. Единият започнал да пише и да изтървава перото си. Другият заговорил, но езикът му запелтечил. Третият пресмятал нещо, но объркал сметките си. А първият кадия й казал:

— Красавице неземна, нека сърцето ти се пълни само с добрини — нашата присъда ще бъде такава, че ще останеш доволна!

Тя им изложила отново молбата си и се сбогувала с тях…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато кадиите разговаряли със Зейн ал-Мауасиф, евреинът седял с приятелите си на пир, без да знае какво е станало. Тя написала в писмо за всичко, което й бил сторил той, прибавила и стихове, запечатала го, дала го на Хабуб и й рекла:

— Запази това писмо — ще го пратим на Масрур!

Ето че при тях влязъл евреинът и видял, че са весели.

— Какво се е случило, че толкова се радвате? — запитал той. — Да не би да сте получили писмо от приятеля ви Масрур?

— Аллах ни освободи от твоето робство и ако ти не ни върнеш в дома ни, ще се оплачем от тебе на кадиите! — рекли те.

— Кой ви сне веригите? — викнал евреинът. — Аз ще направя за всяка верига, тежка по десет ратла, и ще ви поведа из града, за да ви опозоря!

— Всичко, което желаеш на нас, да се случи на тебе! — рекла Хабуб. — Ти ни отне родината, но утре ще се изправиш пред управителя!

Така се карали до съмване, когато евреинът отишъл при ковача да им поръча нови вериги. По същото време Зейн ал-Мауасиф и Хабуб отишли в съдилището. Видели пак всички кадии, поздравили ги и те като един дружно отговорили на поздрава им, а първият кадия рекъл на останалите:

— Тази неволница е като цвете! Всеки, който я види, я заобиква и става роб пред нейната хубост! — той се обърнал към четиримата стражи и им рекъл: — Доведете ми тук престъпника, но в най-лош вид!

А евреинът бил взел новите вериги, направени от ковача, и се върнал у дома, но не намерил там никого. Заколебал се и докато се чудел, дошли четиримата стражари, хванали го, набили го жестоко, повлекли го по корем и го довели пред кадията. А той, щом го зърнал, му креснал:

— Покай се, враг на Аллаха! Дойде и твоят ред да си платиш за всичко, което си направил! Ти си измъкнал тези жени от дома им, откраднал си парите им и евреи искаш да ги направиш! Какво ще рекат мюсюлманите на това, а?

— Но това е жена ми, господарю! — възкликнал евреинът.

Когато кадиите чули това утвърждение, викнали в един глас:

— Съборете това куче на земята! Бийте го с токовете си по лицето! Нищо не може да изкупи вината му!

Смъкнали копринените дрехи на евреина, навлекли го в дрехи от конски косъм, съборили го на земята, оскубали брадата му, заудряли го силно с ботуши в лицето, после го качили на едно магаре, притиснали лицето му към гърба му, вързали ръцете му за магарешката опашка и така обиколили града с него, за да го опозорят, после го върнали при кадията покорен и послушен. А през това време четиримата кадии го осъдили да му бъдат отсечени ръцете. Главата се замаяла на нещастника от подобна присъда и той викнал:

— Господа кадии, какво да сторя, че да избегна строгостта ви?

— Признай си, че тази неволница не ти е жена, че парите у тебе са нейни, че си извършил насилие срещу нея и си я отвлякъл от родината й! — настояли кадиите.

Признал си той всичко, писарят записал признанието му, кадиите го приели за доказателство, взели му всичките пари, дали ги на Зейн ал-Мауасиф, дали й хартия, че е свободна жена, и тя си отишла. Пък нали и всеки от четиримата кадии смятал, че тя ще бъде негова!

Прибрала се тя в стаята си, бързо приготвила всичко, изчакала да се мръкне, взела неща, които на носене са леки, но струват много, и потеглила с неволниците си в тъмнината. Три дни и три нощи те не спрели…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че кадиите наредили да запрат мъжа на Зейн ал-Мауасиф в зандана. На сутринта и четиримата си извикали свидетели и зачакали при тях да се появи тя, като всеки се надявал, че ще се омъжи за него. Тя не се появила при никого. Тогава кадията, при когото била отишла най-напред, рекъл:

— Ще ми се да се поразходя из града — отвори ми се някаква работа!

Възседнал той мулето си и забродил нашир и надлъж из сокаците да търси Зейн ал-Мауасиф. Никой нищо не знаел за нея. И докато се въртял така, зърнал и другите трима кадии да се лутат из града като него, като всеки си въобразявал, че е единственият избраник на сърцето й.

— Защо обикаляте из градските сокаци? — запитал ги той.

Казали му те каква е работата, и той разбрал, че търсят онова, което и той. Търсили, що търсили — нищо не намерили. Всеки се върнал у дома си и си легнал изморен и болен. Спомнил си главният кадия за ковача и пратил да му го доведат.

— Ковачо, какво знаеш за неволницата, за която ни съобщи най-напред? Кълна се в Аллаха, не ми ли кажеш къде е, ще те пребия с камшика си! — викнал му той.

А той, като чул думите на кадията, заредил следния куплет:

Обхвана ме страстта — не я аз хванах!

От много хубост — хубост не остана!

Сърната припна — слънцето залязна,

пречупен клон във кална локва падна…

— Кълна се в Аллаха, господарю! От мига, когато я оставих при теб, окото ми не я е зървало! За нея говорих, за нея се трудих, а сега никой не може да ми каже нещо за нея — дали потъна в дълбините на реката, или пък излетя в небесата!

Дълбоко въздъхнал кадията, душата му едва не излетяла от тялото с тази въздишка, а после рекъл:

— За бога, по-добре никога да не я бях виждал!

Отишъл си ковачът. Отпуснал се кадията в постелята си, изгубил всякаква сила. Същото станало с другите трима кадии. Един ден няколко градски първенци отишли при първия кадия, поздравили го, запитали го за хала му. Разкрил той каква тайна крие съвестта му, въздъхнал дълбоко и заедно с въздишката и душата излетяла от тялото му. Хората го погребали и написали върху надгробния камък следните стихове:

Блажен е, който влиза бързо в гроба,

защото го настигнала прокоба

на влюбен! Бе на всички твари съдник,

в затвора вкарваше, на смърт е съдил,

но любовта изпрати го във гроба —

той, властникът, се унизи пред роба!

Всички вкупом отишли при втория кадия, като взели и лечител със себе си. Запитали го как е, той си признал каква е работата. Упрекнали го, изругали го, а той изпуснал дълбока въздишка и душата излетяла от тялото му. Погребали го и отишли при третия кадия. И той, че и четвъртият били болни от любов. Така всеки, който бил видял Зейн ал-Мауасиф, умирал от любов. Аллах простил всички тях и ги прибрал в лоното си.

А през това време Зейн ал-Мауасиф продължавала да пътува. Случило се така, че по пътя си стигнала до някакъв християнски манастир. Там живеел много почитан монах отшелник на име Данис начело на четирийсет владици. Щом зърнал хубостта на Зейн ал-Мауасиф, той скочил да я посрещне, поздравил я и рекъл:

— Починете си тук десетина дни — после ще продължите пътя си!

Спряла Зейн ал-Мауасиф в манастира. Обаче Данис, като видял нейната хубост, останал като омагьосан, забравил сана си и вярата си. И за да му стане противна, започнал да праща при нея владика след владика, пък дано някой я съблазни и опорочи. Всеки, когото изпрател, се влюбвал в нея, настойчиво започвал да я съблазнява, а тя го отблъсквала и оставала студена и въздържана. И четирийсетте си владици изпратил Данис — и историята все се повтаряла. Всеки, който я видел, полудявал от страст, започвал да я съблазнява, дори забравял, че именно праведният Данис го е пратил. Тя ги отпращала твърдо. Накрая търпението на самия Данис се изчерпало, той не можел място да си намери от страст и си казал: „Пък нали е рекъл онзи, който е пример за нас: Какво е сърбежът на тялото освен моя победа над него! Няма стремеж към някаква цел освен между женските нозе!“ Приготвил той богати гозби и ги донесъл пред нея. Това било на деветнайсетия ден, откакто тя била дошла в манастира.

— Заповядай! — рекъл Данис, след като подредил трапезата. — В името на бога, най-хубавата гозба е онази, която е пред тебе!

Хапнала тя, хапнали и слугините й, а когато се нахранили, монахът рекъл:

— Господарке, искам да ти кажа някои стихове!

— Добре, кажи ги! — рекла тя.

И той заредил следните стихове:

Твойте взори и бузи ума ми отнеха,

с твойта младост запява душата ми в стихове.

Аз съм влюбен, във страсти потънал, унесен,

и страстта си лекувам с ръка във леглото си тихо…

О, не ме изоставяй, умирам и губя

ума си! Оставям делата си тук!

Девойко, в страстта си съм вече погубен,

отвръщай на чувствата бързо, без звук!

Зейн ал-Мауасиф отговорила със следния куплет:

Ти търсиш страст, но с мен така не става

желаното… Човече, прекаляваш!

Не искай плът, преди да притежаваш

душата — после скъпо да не плащаш!

И той се прибрал замислен в килията си. Нея нощ сънувал кошмари. А когато се мръкнало, Зейн ал-Мауасиф рекла на слугините си:

— Хайде, момичета, ставайте! Не можем да излезем сами срещу четирийсет мъже, при това монаси!

Натоварили мулетата и се измъкнали през нощта от манастирската порта. Вървели, що вървели, настигнали някакъв керван и се смесили с него.

А този керван идвал от Аден, откъдето била избягала Зейн ал-Мауасиф. Тя чула хората в кервана да говорят за самата нея и да споменават четиримата кадии, които измрели от любов към нея. Научила също, че жителите си избрали нови кадии, които пуснали съпруга й от затвора.

— Чуваш ли ги тези какви ги разправят? — рекла тя на Хабуб.

— Ами щом християнските монаси, чиято вяра им забранява да се сношават с жени, полудяха, като те видяха, какво остава за кадиите, чиято вяра казва, че монаси в исляма няма! Я ни води към къщи, докато и тези тук не са ни разпознали, че сме жени!

И забързали по пътя си. Накрая тя пристигнала у дома си, отворила портите и пратила да викнат Насим. Когато сестрата дочула новината, много се зарадвала, донесла й постелки от тънко платно, облякла я, измъкнала уда и напръскала с амбра и мускус, за да изгони лошата миризма на застояло. Домът станал дори по-хубав, отколкото бил някога. Зейн ал-Мауасиф облякла най-хубавите си дрехи, закичила се с най-изящните си накити…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Масрур още не знаел за завръщането на любимата му Зейн ал-Мауасиф и си стоял у дома.

А Зейн ал-Мауасиф дала пари на Хабуб и й наредила да донесе нещо за ядене. Тя донесла ядене и пиене. Господарката й наредила да види къде е Масрур и как му е халът.

А Масрур бил загубил всякакво търпение. Когато накрая мъката и страстта го налегнали, той скочил и забързал към дома на Зейн ал-Мауасиф, от който вече излитали съвършени благоухания. А насреща му — Хабуб — той я зърнал при ъгъла на сокака. Зарадвал се, а тя забързала към него и му съобщила:

— Господарката ми ме прати да те потърся, за да отидеш при нея!

Тя го повела при господарката си. Зейн ал-Мауасиф скочила от постелята. Дълго се целували и прегръщали. Двамата си разказали един на друг какво им се било случило. Тя му съобщила, че е станала мюсюлманка. И той приел исляма, а заедно с него всички слуги и слугини в къщата се заклели в единния Аллах и в Мохамед — неговия пратеник. На съмване тя наредила да доведат кадии и свидетели, пред които заявила, че не е омъжена по законите на шариата, и изразила своята воля и желание да се омъжи за Масрур. Записали казаното от двамата и от този ден те заживели щастливо под един покрив.

А ето какво се случило с евреина:

Когато излязъл от затвора, той напуснал град Аден и потеглил към страната си. Научила Зейн ал-Мауасиф за идването му, викнала Хабуб и й рекла:

— Иди на еврейското гробище, изрови там гроб, окачи му кандило и го полей с вода. Когато дойде евреинът и запита за мен, ти му кажи: „Преди десет дни господарката ми умря от злините, които й стори!“ Щом той ти каже: „Покажи ми гроба й!“, ти го заведи до мястото и там аз жив ще го погреба!

Когато се върнал от път, евреинът почукал на вратата.

— Кой е? — запитала Хабуб.

— Господарят ти! — отговорил той.

Отворила тя вратата, влязъл той и видял сълзи да текат по бузите й.

— Защо плачеш? Къде е господарката ти?

— Господарката умря от мъките, които ти й причини! — отговорила слугинята.

Объркал се евреинът от този отговор, разплакал се, дори паднал в несвяст. Хабуб бързо го повлякла към гробищата, бутнала го в прясно изкопания гроб още жив, макар и в безсъзнание, заровила го, после се върнала при господарката си и й разказала какво е направила. Тя се зарадвала на станалото и изрекла този куплет:

Съдбата го наказа за злината,

от клетвата свободна съм в света!

Умря проклетникът, отнел ми свободата

да гледам слънцето и радостта!

И пак седнали с Масрур да ядат и да пият, да се наслаждават и се веселят и така продължили, докато не дошло онова, което е по-силно от всекиго, което не подминава ни млад, ни стар…

Приказка за Али Нур ад-Дин и Мариам Занария

Разправят също, царю честити, че имало едно време, много отдавна, в някакъв град в Египет търговец на име Тадж ад-Дин. Бил сред търговците най-известен, волен и честен. Обичал да пътува из различни страни, да прекосява пустини и долини, планини и равнини, по морета и океани да печели динари и дирхами. Вървял с лице срещу опасности големи, от които и деца биха побелели. Притежавал коне и мулета, овце и камили, стоки и имане, носел от Хомс колани, от Баалбек — дрехи най-отбрани, ушити от късове тафтени и свилени гайтани, индийски брошки, багдадски копчета, магрибски бурнуси, турски мамелюци, етиопски слугини, гръцки наложници с очи сини, египетски прислужници. Чувалите за стоките му били от коприна, чудел му се, който оттам минел, защото той бил богат, много красив, с походка напета, всеки искал да го погледа, при това бил дружелюбен и справедлив.

Този търговец имал мъжко чедо на име Нур ад-Дин, хубаво като месечина в четиринайсетия си ден, със стройна тънка снага, лицето му руменеело, бузите му аленеели, както го е казал поетът:

„Опиши ме! — хубавецът каза. —

Имаш лек език и звучна рима!“

„С думи две ще ти го кажа само:

всичко в теб е хубост несравнима!“

Поканили го търговските синове:

— Господин Нур ад-Дин, хайде днес да се позабавляваме заедно в някоя градина!

— Мога да дойда само ако баща ми позволи! — казал той.

И докато те разговаряли, дошъл баща му Тадж ад-Дин.

— Татко! — обърнал се момъкът към него. — Търговските синове ме поканиха да се разходя с тях в някоя градина! Ще ми позволиш ли да отида с тях?

— Разбира се, синко! — отговорил бащата и му дал малко пари.

Яхнали търговските синове магарета и мулета, Нур ад-Дин също яхнал едно муле и тръгнал с тях. А в онази градина имало всичко, каквото душа може да пожелае и око — да се зарадва: извисяват се стените на колони по ъглите, двукрила порта като на палат — с арка над нея, сякаш водеща в рая, пазачът се казвал Ридуан, той стоял под асма и лози с най-различни видове грозде: червено като корал, черно като судански нос, бяло като гълъбица и още — праскови и нарове, круши, сливи и ябълки, всички с цветове различни…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато влезли в онази градина, търговските синове видели най-напред гроздето на едри зърна и на огромни двойни чепки, както го е описал поетът:

Това грозде! То има вкуса на прекипнало вино!

Цветът му зелен, бял или гарвански чер и малинен!

То блести сред листата, примамва, привлича и вика

като момински гърди в ръцете на годеника!…

Под асмата видели пазача Ридуан — той седял като Ридуан, пазача на рая. Върху портичката пред асмата бил написан следният куплет:

Откъснатия грозд Аллах го благославя,

от питието силно се клонът наклонява…

Щом младата ръка по него заиграе —

там бисерчета мокри се сипят и ухаят!

А от вътрешната страна било написано:

Влез, пътнико, във тази градина

и мъката ти ще отмине!

Тук вятърът ще я отвее —

с цветята тук ще се посмееш!…

Всички дървета в тази градина били плодоносни и сред тях бил нарът, подобен на камилски пискюли в керван, както е казал за него поетът:

Наподобява нарът, щом някой го погледне,

като кубе от мрамор или гърди момински.

Той здраве ни дарява, за болката ни лек е,

запомнил на пророка деяния пречисти.

Аллах показва в него божествено величие —

във дрехата вълшебна рубините просветват…

В градината имало и захарни ябълки с аромат на опияняващ мускус, както е казал за тях поетът:

Два цвята в ябълката се преливат:

допрели бузи, влюбени треперят

от страст… А уж били противни

цвят бял — цвят мургав, но във обич силна

прегърнали се в странния контраст:

червеният е срам, а жълтият е страст!…

В тази градина имало продълговати кайсии с аромат на камфор, едри и месести, със сладки костилки и по-дребни зарзали, както ги е описал поетът:

Кайсията девойка сякаш влюбена…

Любим пристига — тя ума си губи,

на късчета разкъсва се сърцето,

почервенява в унеса лицето…

Имало в тази градина и смокини, зелени и червени, издути върху клоните, привличащи ум и взор, както ги е възпял поетът:

Смокинята, ту бяла, ту червена,

се крие между клоните зелени.

Тя плод е възвисен, красив и личен,

но, моме, от смокинята пази се!…

А един друг е казал:

Смокинята изду се, получи вкус, узря,

красива, съвършена по външен вид е тя!

А още по-прекрасна е, щом я вкусиш ти,

дъх мек и ароматен без думи ти шепти,

вкус захарен… Но даже отвънка погледни я:

със кожица зелена, тъкана от коприна!

В тази градина търговските синове зърнали и чуждоземни плодове — круши от Алеп и Гърция, в разни цветове, тук една, там — по две, тук жълти, там зелени, както ги е описал поетът:

Как хубава е крушата! Цветът й

е цвят на влюбена жена,

на девственица, в стаята си скътала

лицето си прекрасно от срама!

В градината имало и султански праскови, жълти, червени, както ги е описал поетът:

И праскова в градината наднича!

Цветът какъв е — точно се не знае!

От жълто злато изстрели наплискали

лицето й с червена кръв омайна!

Имало в тази градина и зелени бадеми, много вкусни, сърцевината им приличала на сърцевина на палма, както ги е описал поетът:

Очите ти сравнявам със бадеми,

те бляскат като капките роса по тях,

а в свежестта си, щом зазеленеят,

те сякаш се покриват със скъпоценен прах…

Имало в тази градина и банани, чиято сърцевина е изпълнена със сладост, облечена в твърда кора, както ги е описал поетът:

Кора корава върху влажно тяло

като престъпник зъл в зандан затворен!

И ден, и нощ ще бъде то изяждано

и смъртник ще е без вина виновен!

Имало в тази градина и кисели портокали като кисело вино, както ги е описал поетът:

Червенина прекрасна там гори,

отвътре — лед, вън пламък сякаш жари!

Ледът от огъня не се топи,

а огънят, о, чудеса, не пари!

Имало в тази градина и портокали с цвят на звезди, на златна руда, люлеещи се по клоните сякаш златни отливки, както е казал сладкодумният поет:

Цъфтят и портокалови дървета

и всеки плод е нежен и ухаещ…

Ветрец полъхва тихо… Гледай, ето

на клона клати се топуз от злато!

Имало в тази градина и сладки лимони, натежали по клоните и толкова желани, както ги е описал поетът:

Блести в градината и сладкият лимон,

млад, едър, влажен, в аромат обвит,

поклаща се на тънкия си клон —

кръг злато върху жезъл хризолит!

В тази градина имало и кисели лимони с чист аромат, с големината на кокоше яйце, но украсено в нежно жълто, чиито плодове омайват с аромата си, както го е описал поетът:

Виж тоз лимон! Узрее ли веднъж,

очите заслепява в светлина облян!

Яйца кокоши висят там нашир и длъж,

но всяко е поляно със шафран!

Та имало в тази градина от всички плодове и аромати, зеленчуци и ухаещи цветя — такива има само в рая. И как можело да бъде друго, щом самият пазач се казвал Ридуан! Търговските синове се поразходили, разгледали градината и поседнали под асмата до него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговските синове сложили Нур ад-Дин по средата върху постелка от позлатена кожа подпрян на възглавница, натъпкана с паунова перушина и обшита отгоре с кожа от белка, и му подали ветрило от паунови пера. После свалили чалмите и седнали на сладка приказка, но всеки хвърлял поглед към Нур ад-Дин. По едно време дошъл роб, който носел върху главата си софра за ядене, върху нея — десетки подноси, чинии и стъклени чаши. Един от търговските синове бил поръчал всичко това още преди да тръгне към градината. На софрата имало от всичко, което бяга, лети и плува — яребици, пилета, гълъби, печени агнета и прекрасни риби. Сложили софрата, всички се протегнали към нея, яли до насита. Като свършили, си измили ръцете с чиста вода и мускусен сапун, избърсали ги с кърпи, тъкани от коприна и лен, подали и на Нур ад-Дин кърпа, обшита с червено злато, и той също се избърсал. Подали кафе, всекиму според вкуса, и пак се заговорили. Но ето че се появил пазачът, който носел кошница с рози и запитал:

— Господа, какво ще речете за този дъхав аромат?

— Прекрасен е! — рекли всички. — У розата той е особено силен!

— Така е! — рекъл градинарят. — Но аз си имам обичай: давам роза на онзи, който каже нещо красиво. Който иска роза, нека каже нещо подходящо за нея!

Момците били десет. Първият рекъл:

— Добре, дай ми! Ще кажа нещо, което е подходящо само за роза!

Пазачът му дал букет рози, взел ги той и заредил следните стихове:

За роза място има във душата,

от там тя гони скуката позната.

Тя ароматите в едно събира

като войници… Чакат те емира

да се яви — и всеки иска да ги гледа,

той призове ли ги след себе си — победа!

Пазачът подал букет рози на втория момък, който изрецетирал:

Подай ми, господине, тази роза,

на мускус ми напомня ароматът й!

Като девица пред любим възторжен

е тя, макар че скрила е главата си…

Пазачът подал букет рози на третия момък и той заредил:

Нежна роза, чието лице ни приветства!

Ароматът проникна дълбоко в душата,

а листенцата свити са сякаш устата

на влюбени, слели се в обич всевечна!

Пазачът подал букет рози на четвъртия момък, който изпял:

С бодили розовият храст прикрива

прекрасни прелести и цветове богати,

рубини там блестят и се подсмиват

и хризолити, обковани в злато!

Пазачът подал букет рози на петия момък и той занареждал следните стихове:

Ти каза — хризолит! То така е,

но виждам аз и капки от росата

по листчета накапали в омая

като сълзи в очите неизплакани…

Подал пазачът букет рози на шестия момък и той възкликнал:

Запитах розата: „Защо, кажи ми,

ти нараняваш всеки със бодилите?“

„Аз аромата пазя! — тя отвърна. —

Султанка съм — а те ми са войниците!“

Седмият момък също получил букет рози и начаса заредил:

О, тази роза всички красоти събира,

Аллах заложил е в нея нежни тайни!

Тя като буза на любима ни не дава мира

и всеки чака с нея срещата желана!

Дошъл ред на осмия момък, който запял:

Аллах създаде розата красива,

блестяща, свежа, румена и скромна!

Тя ражда малки и полезни плодове! Игриво

надничат през бодили те и слънчица напомнят!

Когато пазачът подал букет рози на деветия младеж, той заредил:

Привличат розовите храсти всеки влюбен

и той ръката си към тях протяга,

звънливо сребърните капки падат

и се превръщат във червени шипки чудни!…

Подал Ридуан букет рози и на десетия младеж и ето какво произнесъл той:

Ранява тя, дори и да сияе,

с листенцата си розови играе…

Посегнах — но бодлите й раняват!

Тя — изумруд, те меч са и я бранят!

Всеки вече носел букет с рози в ръцете си. Тогава пазачът донесъл стомна с вино, представил пред тях поднос, обкован с червено злато, и казал:

Проблесна виното — зората ми прошепна,

то спящия превръща в буен буден…

Не знам дали от бързината бързолетна

не виждам чашата… У мен ли е, се чудя!…

Напълнил той чаша с вино и я изпил. Завъртяла се тя по реда, докато стигнала до Нур ад-Дин. Пазачът налял, подал му я, пък той рекъл:

— Не знам какво е това! Никога не съм го пил, пък и пиенето май е голям грях! Всемогъщият Аллах го е забранил в своята книга!

— Господарю Нур ад-Дин! — рекъл градинарят. — Щом смяташ, че в пиенето няма друго зло освен грях, всемогъщият всевишен Аллах е благороден, благодушен, всеопрощаващ и милостив! Той облекчава и прощава и най-великия грях, а прошката му е всеобхващаща. Той е простил и на онзи поет, който е казал:

Бъди какъвто искаш! Аллах е милостив!

Прощава той греха ти от срещата случайна!

Сближава двама той, щом се грехът дели,

а пък вредата обща за всичките остава!

— Заклевам те в живота си, господине Нур ад-Дин, изпий тази чаша! — обадил се един от търговските синове.

Изправил се втори и се заклел, че ще се разведе, ако момчето не я изпие. Трети легнал по очи в нозете му и го замолил. Накрая Нур ад-Дин се принудил да вземе чашата, надигнал я, поел глътка, после я изплюл и рекъл:

— Това е! Стига!

— Господарю Нур ад-Дин! — заговорил пазачът. — Ако не бе така възгорчиво, от него нямаше да има полза! Всяко ядене изглежда горчиво, след като си ял сладко! Това вино има много достойнства! То помага да се смели храната, разтваря мъката и страданието, премахва горещината на тялото, укрепва кръвта, пречиства цвета на кожата, облекчава стомаха, ободрява умния и дава ум на глупака! Дълго трябва да изброявам всичките му достойнства! А един поет е казал за виното:

Пихме — пък дано Аллах да ми прости,

болести измряха, щом чаша пресуших!

Знам греха от нея, но сам се съблазних —

ползата е повече от греха простим!

Градинарят отворил някакво сандъче, измъкнал от там топка пречистена захар, отчупил от нея голямо парче, пуснал го в чашата на Нур ад-Дин и рекъл:

— Господарю, щом искаш във виното ти да няма горчивина, пий го сега — и да ти е сладко!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин надигнал чашата и този път я изпил до дъно. Един от търговските синове я напълнил отново, подал му я и рекъл:

— Пий, господине, роб ще ти стана!

Изпил я Нур ад-Дин, напълнил я друг, подал му я и рекъл:

— Слуга ще ти стана!

После му я подал трети:

— Изпий я за мой хатър!

Четвърти я подал:

— Заклевам те, за бога, изпий я, Нур ад-Дин!

Така десетмината се изредили, налели му десет чаши, от всекиго по една. А нали неговият стомах бил млад и нежен, пък и никога не бил пил вино, завъртяла му се главата. Езикът му натежал и той запелтечил:

— За бога, момчета, харни хора сте, благо говорите, пък и мястото тук е тъй хубаво, но трябва да чуем и някоя добра дума! Няма ли дума с виното, няма и полза от него! Както е казал един поет:

Я всички, млад и стар, се завъртете

и от луната песента вземете!

Не може пиене, без да се пее,

дори и конят цвили, като пие!

Момъкът, който бил стопанин на тази градина, се качил на едно от мулетата и изчезнал за известно време. Когато се върнал, довел египетска девойка, като сребро чиста, като ясна нощ сребриста, като динар в поднос със позлата, като газела в равнината, лицето й — слънце тъмнокосо, очите й — звезди вавилонски, вежди — като лъкове извити, бузи — свежи като с кръв измити, зъби — бисерни, устни — захарни, гръд — твърда и изпъкнала, гънки сладки по корема пръкнали, бедра — от мрамор издялани, хълбоци — пълни възглавници, нозе — колони дамаски, а между тях нещо закръглено диша, то със думи не може да се опише, но е толкова възжелано — за такава като нея поетът е рекъл:

Ако езичници я видят в някоя градина,

ще хвърлят идолите си и тя ще е богиня!

Ако от запад на монах се тя покаже,

на запад ще се моли и изток ще забрави даже!

Ако в море солено натопи снагата,

Ще стане сладка там за миг водата!

Стопанинът на градината рекъл на девойката:

— Господарке на хубостта, засенчваща всякоя звезда! Ти дойде на това място само защото ние желаем да бъдеш събеседничка на този прекрасен момък, нашия господар Нур ад-Дин! Той е при нас за пръв път!

Тя измъкнала зелена торба от атлазена коприна, обшита с два вида злато, отворила я и изсипала от нея трийсет и два къса дърво. Започнала да сглобява парчетата по определен ред, мъжко с женско, постепенно се оформило дървено тяло, което се издължило и накрая се превърнало в лъскав блестящ уд от индийска направа. Девойката изтръгнала от него звук, сякаш майка зове детето си, сякаш пътник, тъгуващ по родните места, спомнил си водите, които го поили, земята, върху която пораснал, дърводелците, които го измайсторили, бояджиите, които го боядисали, търговците, които го купили, корабите, които го пренесли — прозвънял, извикал, изохкал, въздъхнал, сякаш девойката го питала за всичко това, а той отговарял чрез нея, като напявал следните стихове:

Преди да стана уд, аз на славеи бях дом,

те весело гнездяха на всеки кичест клон

и песните им нежни, изпълнени в захлас,

запомнях и повтарях със клоните си аз!

Но без вина отсечен, аз паднах на земята

и станах уд изискан… И песента позната

отново днес повтарям чрез струните си нежни,

убит съм, ала пазя аз паметта си прежна!

Без мен са невъзможни приятелски веселия,

без мен се те превръщат в пиянски нощни бдения.

С мелодията чиста езиците не спорят,

тя ме поставя гордо безспорно най-отгоре.

Там всеки ме прегръща, от песен щом разбира,

тя чувствата на влюбен разпалва, а не спира,

и любовта му нежна излива се в постеля!

Че кой веднъж ме хване — Аллах не ни разделя!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че девойката притиснала уда в скута си, придърпала струните и заредила:

Любов рани ли те в сърцето — то тежи,

там мъка по любимия лежи,

но славеева песен заклокочва,

щом прага на възлюблена прескочиш!

О, събуди се в тази лунна нощ —

на любовта магията е нож,

от зъл завистник във сърце забит!

И затова съм съчинила стих:

Аз четири цветя съм тук събрала,

до роза — мирта, до шибоя — ала!

Опитай се и ти и събери ми

до песни — сълзи, и до мъка — рими!

Нур ад-Дин я гледал с влюбени очи — толкова му харесвала. Тя също разглеждала един по един търговските синове и накрая спряла задълго погледа си върху него. Той й се сторил като месечина между звезди, защото говорел учтиво, бил снажен и мил като полъх на вятър, както е казал поетът:

Устни усмихнати, бенка на бузата,

мъх на брадата — магия на чувствата,

бляска в челото му белотата,

черна над него се вие косата,

мисъл спокойна клепачът му крие,

взор благороден, източена шия,

мирта лицето е, рози са бузите,

ахат е усмивката, корали са устните,

за плод готово стъбло е снагата —

то вече ухае на жътва богата,

пъргава риба е всяко движение,

скриващо сила и страст, и умение,

с повей на мускус е всяка въздишка,

вятър през нея прохлада разплисква!

Светлото слънце той затъмнява,

месец залязва — Звездица остава,

лека душата коприна покрива,

всичко във него красиво е, живо!

Но скорпиони зли му завиждат,

те обичта в ковчези зазиждат!…

А Нур ад-Дин, победен от виното, започнал да я възхвалява:

Гласът й тих привлича

самотника пиян,

от струните извлича

божествен звук и свян…

Девойката го погледнала с обич и това още повече усилило неговата страст. Тя въздъхнала, привлечена от неговата хубост, и за да се овладее, прегърнала уда и запяла следната песен:

Погледнах го нежно, а той ме упрекна!

Душата моминска той стиска в ръцете,

отблъсква ме грубо, макар и да знае

защо тъй сърцето моминско играе!

Аллах тъй записа във вечната книга —

аз все да го гоня и да го не стигам!

Очите ми друг да погледнат не могат,

сърцето жадува за него! За бога,

аз тебе, сърце, ще изтръгна със болка!

Защо го ревнувам? Без него не мога!

Сърце, утеши се и друг намери си!…

Но пак ти към него неспирно стремиш се!

Нур ад-Дин загубил ума и дума от силна страст и желание, притиснал я към себе си, тя му отговорила със същото, обладана от същите чувства, целунала го между очите, той я целунал по устните, двамата започнали да си разменят целувки като влюбени гълъби. Дружината се смутила, започнали да се изправят един след друг. Тогава Нур ад-Дин дошъл на себе си, вдигнал ръце от нея, тя грабнала уда, изсвирила няколко мелодии, за да дойде на себе си, и запяла:

Щом гроздето се смачка — от него сок тече,

душата той разсмива, но като с меч сече,

той хубости и страсти в едно кълбо събира

и тялото изпълва с могъща страшна сила!

О, ако нежността в сърце бе като в тяло,

аз, без да се замисля, приемам я изцяло!

До тяло — тяло нежно и до сърце — сърцето

и като вино сладко да пия аз лицето!

О, остави, прости ми! Че пак сме пред разлъка —

ти пиеш мойта хубост, а аз пък пия мъка!

Нур ад-Дин не се сдържал и отговорил:

Изгрява ясно слънце — и усетих

аз полъха му топъл във кръвта си!

И тебе зърна, в изненада трепна

с лъчите си, и поздрави съня ти!

Лицето кротко, сънно, го стъписа

със хубостта си, с нищо несравнима,

която аз да гледам вечно искам,

с желание зова: „Ела, любима!“

Грехът ни е простен… Но белег кървав

в сърцето погледът ти чист остави!

Сега и ден, и нощ проливам сълзи —

в теб паметта остана окована!

Девойката се смутила, пак грабнала своя уд и запяла:

Кълна се в лицето ти, живот на душата ми —

появата твоя съвсем ме обърка!

Дори във съня ми ти пак появяваш се,

мой призрак прекрасен, и пак ме не свърта!

Вълнува се тялото в порив отчаян —

никой друг досега не ме е тъй развълнувал!

Ти, стръкче от роза със дъх ароматен!

Защо появи се? Защо те не чувам?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато девойката свършила своята песен, душата на Нур ад-Дин потръпнала с огромна тръпка и той й отговорил със следната песен:

Слънцето изгрява в утро ранно,

ако луната е залязла бавно…

За да изгрее, то луната гони —

така диктуват му вселенските закони!

Сълзите ми в реката ти ще видиш,

ти събери ги и на всеки срещнат покажи ги!

Стрелата хвърли — и удари ме в сърцето,

и то, ранено, спря на кръстопътя, клетото!

Сълзите ми са в Нил и той от тях се пълни,

живот те дават на зърната — да покълнат!

Пари ли искаш? Всичките вземи ги,

ала защо сънят ми с поглед взе, кажи ми!…

Когато девойката чула тази песен, сърцето й затупкало, всяка дума намерила килийка в нейната плът, тя го притиснала към гърдите си, зацелувала го, както гълъбица гълъб целува, той също я зацелувал по-горещо от преди, пък когато се нацелували, тя пак взела уда и запяла:

О, мъко моя, укор мой и упрек,

не се оплаквам нито днес, ни утре!

Защо ме обвиняват? Аз не крия,

че подчини ме сладката магия!

Ругаех аз обичащите страстно

и искам ти да ме ругаеш властно

за мойта страст, до вчера обругана,

а днес отворила жестока рана

в душата ми… И ако сила властна

ме отдели от ласките ти страстни

за цял живот — то цял живот тогава

вместо Аллах аз теб ще призовавам!

О, ако той не ме пои със нежност,

нектарът в него стане ли верига,

Аллах велик да ми потърси сметка,

че никога не ще да кажа: „Стига!“

Нур ад-Дин се чудил на големия й майсторлък и й благодарил. Изслушала тя похвалите му, скочила, издърпала го настрани, смъкнала от тялото си всичките си дрехи и накити, седнала на бедрата му, зацелувала го по очите и по бенките на бузата, после му дарила всичко, което може да дари една жена на един мъж, и рекла:

— Хубавецо, знай, че дарът е такъв, какъвто е дарителят, но и каквото заслужава дареният!

Приел Нур ад-Дин този дар и когато всичко свършило, я целунал по устните, бузите и очите. Дълго останали така, докато дошло време бухалът да заспи и паунът да се събуди. Тогава Нур ад-Дин решил да си тръгне.

— Къде отиваш, господарю? — запитала го тя.

— В бащиния си дом! — отговорил той.

Търговските синове го убеждавали да остане и да преспи при тях, но той яхнал мулето си и не спрял, докато не се прибрал. Посрещнала го майка му и го запитала:

— Защо те нямаше досега, синко? — пристъпила да го целуне по устата, усетила дъха на виното и възкликнала: — Синко, как можа след толкова молитви и пости да почнеш да пиеш вино!

Ето че и бащата дошъл. А Нур ад-Дин се бил вече изтегнал в постелята си и заспал.

— Какво му е на Нур ад-Дин? — запитал бащата.

— Главата го е позаболяла от течението в градината! — отговорила майката.

Влязъл бащата при сина си да го види какво го боли, и подушил миризмата на виното. Той никак не обичал хората, които пиели вино.

— Горко ти, синко! — възкликнал той. — Дотолкова ли оглупя, че и вино започна да пиеш!

Нур ад-Дин бил съвсем пиян и като чул бащините си думи, вдигнал ръка и ударил баща си. Ударът се оказал съдбоносен за дясното око на бащата — то изтекло върху бузата му и търговецът паднал в несвяст. Около час го пръскали с розова вода. Когато се свестил, той се заклел, че ще се разведе с майка му, ако тя не отсече дясната ръка на сина си до разсъмване. Свила се душата на майката, като чула тази закана, изплашила се за чедото си, замолила бащата да се вразуми, докато накрая и той заспал. Тя изчакала да изгрее луната, отишла при сина си, който бил вече отрезвял, и му рекла:

— Ей, Нур ад-Дин, да знаеш какво зло стори на баща си! Удари го по дясното око и то изтече на бузата му. Той се закле да се разведе с мен, ако до тая сутрин не отсека ръката ти!

Нур ад-Дин много съжалил за стореното, но станалото веднъж с оплаквания не се оправя…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майката рекла на Нур ад-Дин:

— Чедо, трябва да бягаш, да търсиш спасение, да се скриеш при някой приятел и да чакаш какво ще пожелае Аллах, защото той днес може да пожелае едно, а утре — друго! — после отворила сандъка с парите, извадила кесия със сто динара и рекла: — Ето, вземи тези пари, използвай ги, за да преживееш! Когато ги свършиш, прати някой да ми каже, за да ти пратя още! Ако ми пишеш, пиши ми тайно, пък дано Аллах те върне един ден у дома ти!

Взел Нур ад-Дин кесията, понечил да си тръгне и изведнъж зърнал друга, по-голяма кесия, която майка му била забравила до сандъка, а в нея — хиляда динара. Взел той и тази кесия, вързал двете на кръста си и призори тръгнал по тъмния сокак към Булак. Когато съмнало, той бил вече там. Вървял по брега на реката и видял кораб с опънати платна, моряците — готови за тръгване.

— Вземете ме с вас! — помолил той.

— Добре си дошъл, качвай се, хубавецо!

Нур ад-Дин се затичал начаса към пазара, купил си всичко нужно за път и се върнал на кораба, който веднага отплавал. Пътувал, що пътувал, стигнал до Александрия. Аллах го прикрил и той влязъл в града. Видял, че е с укрепени стени и красиви градини, които разхлаждат жителите му и всекиму е приятно да живее в него. В него никога няма студена зима, розите му подсказват, че там винаги е пролет, цветя цъфтят, дървета зеленеят, плодове зреят, потоци обилни се леят. Сградите му са с градеж безподобен, високи и стройни, жителите му са все добри хора, вечер портите му се затварят и всички остават защитени в мир и сговор. За него е казано в стиховете на поета:

Казах веднъж на приятел,

който има изискан слог:

„Опиши ми Александрия!“

„Тя е прекрасен порт! —

каза. — Със климат мек

и с хляб за всеки човек!

Александрия красива

е пристан за всяка гемия,

но със това се отличава,

че чужденец тук свой не става!“

Тръгнал Нур ад-Дин из този град, чудел му се и се маел, защото описанието му напълно подхождало на великото му име. И както си ходел из пазара на благовонията, някакъв възрастен човек излязъл от дюкяна си, поздравил го, хванал го за ръка и го повел към дома си. Този дом бил в хубав сокак, подметен и напръскан с вода, подухвал прохладен вятър и листата на дърветата правели дебела сянка. Мегданът пред него бил чист и влажен, носел се аромат на цветя, полъхвал приятен зефир, сякаш човек бил попаднал в рай благодатен. Улицата била от двата си края покрита с каменни плочи. Шейхът въвел Нур ад-Дин именно в дома си, чиито основи били забити във водата, а покривът му бил вдън небесата. Наредил да му донесат да хапне и запитал:

— Кога пристигна от Кайро в този град?

— Тази нощ, бащице!

— Как се казваш?

— Али Нур ад-Дин!

— Заклевам те, Нур ад-Дин, че ще се разведа с тройна клетва, ако не останеш да живееш тук, пък аз ще ти дам дом!

— Но, господарю шейх, кажи ми нещо повече за себе си!

— Чедо, преди години дойдох тук от Кайро, за да завъртя търговия! Имах нужда от хиляда динара — баща ти Тадж ад-Дин ми ги даде, без дори да ме познава! Никога не ми е писал да му ги върна, търпеливо чака, докато аз един ден не му ги пратих, след като се бях замогнал, заедно със скромен дар. Виждал съм те, като беше малък, и сега те познах, пък, ако е пожелал Аллах, нека ти върна онова добро, което някога получих от баща ти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин много се зарадвал, измъкнал кесията си с хилядата динара, подал я на шейха и рекъл:

— Вземи това у себе си да го пазиш — ще купя после някоя стока и ще завъртя търговия!

Така останал Нур ад-Дин в Александрия. Няколко дни бродил от улица в улица, ял, пил и се веселил, докато стоте динара, които носел у себе си, се свършили. Отишъл при шейха да вземе някой и друг динар от хилядата за харчлък, не го намерил в дюкяна му и седнал отпред да го почака. Точно по това време на пазара дошъл някакъв персиец, а с него — неволница като сребро чисто, като бяла риба в извор бистър, като газела из равнината, с лице, затъмняващо слънцето и луната, със снага източена, гръд изпъчена, със зъби като бисери, с корем като морски вълни плиснали, с хубост и свежест, с наметка — прелест, както е казал поетът:

Създадена е сякаш тя от въздух,

ни ниска, ни висока — съвършенство!

От притеснение на бузата й роза цъфва

за да изпъкне тъмната й бенка,

тя късче от луната е, обляна

със мускус ароматен, а снагата

от бисерна вода е изтъкана,

а всяка нишка лъч е от луната!

Персиецът викнал един далялин и му рекъл:

— Вземи тази неволница и устрой наддаване за нея!

Отвел я далялинът по средата на пазара, донесъл стол от абаносово дърво с орнаменти от бяла слонова кост, сложил девойката да седне, снел покривалото от лицето й и под него се показало лице като щит посребрен, като блестяща звезда, като месечина в четиринайсетия ден на месеца, с такава приказна красота, каквато е описал поетът:

На хубавото й лице ядоса се луната,

но от гнева и от срама тя се стопи, горката!

Тополата пък се опита да си сравни снагата

и рухна във трески за огрев тя, горката!

А колко хубаво го е казал друг един поет:

Покрита с позлатено покривало,

душата ми обърка тя изцяло!

Под него лъчезарно е лицето —

то гони тъмнината от небето!

О, ако само поглед си открадна —

на късче от луната съм попаднал!

— Плащайте за перла от води дълбоки, който я купи — точно му е окото! — провикнал се далялинът.

— Давам сто динара! — рекъл един търговец.

— От мене двеста! — отзовал се друг.

— Триста! — провикнал се трети.

Така наддавали те, докато цената й стигнала деветстотин и петдесет динара. Тук наддаването спряло. Далялинът отишъл при персиеца и му рекъл:

— Цената на неволницата стигна деветстотин и петдесет динара! Да я продам ли?

— А тя съгласна ли е? — запитал персиецът. — Не искам да й чупя хатъра, защото по време на пътуването се поразболях и тя ми направи големи услуги! Заклех се да я продам само на онзи, когото тя хареса! Ти поговори с нея! Ако е съгласна, продай я, на когото тя пожелае, ако не ще — не я продавай!

Отишъл далялинът при неволницата и попитал:

— Хубавице, господарят ти е оставил продажбата ти в твоите ръце! Цената ти стигна деветстотин и петдесет динара! Искаш ли да те продам?

— Покажи ми кой иска да ме купи! — помолила го тя.

Далялинът довел един търговец — възрастен шейх на почтени години. Поизгледала го тя и се обърнала към далялина:

— Абе, далялино, ти луд ли си, или ще полудяваш? Как ще ти позволи Аллах да ме продадеш такава като мене на подобен дъртак, който говори следното, като легне с жена си:

Днеска пак жената се разсърди —

иска нещо — а пък то не мърда!

Щом онуй се вре между краката,

а не влиза — ето ти рогата!

Боже, боже, като восък мек е,

търка се, но не й прави кефа!

Щом шейхът чул тази зла насмешка, ядосал се и викнал:

— Ей ти, най-проклет между всички даляли! Домъкнал си на пазара някаква зловредна неволница, която ми се подиграва пред всички търговци!

Далялинът я отвел на друго място и й рекъл:

— Моля те, не бъди невъзпитана! Шейхът, с когото се подигра, е главен на онзи пазар, той проверява мерките и теглилките!

А тя му се изсмяла и пропяла следния куплет:

Султаните са хора властни,

повелите им са опасни:

на порти бесят те валии,

а шейхове с камшици бият!

— За бога, господине, ама на този шейх няма да се продам! Продай ме на друг! Ще се покоря, но не мога да унижавам себе си!

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че далялинът отвел неволницата при някакъв голям търговец и я запитал:

— А да те продам ли на този търговец за деветстотин и петдесет динара? Изгледала неволницата търговеца и разбрала, че е старец, но с боядисана брада, и възкликнала:

— Ти луд ли си? Как може да ме продадеш на този шейх, който е пред умиране? Да не съм аз кокошка за клане или жена с развалени нрави, че да ме предлагаш от старец на старец? За такива е казано:

Казват, светлина е белотата —

благородство дава на лицата!

Значи тя: животът е преполовен

и надолу се пързаля ден след ден!

Щом е тъй, брадата побеляла

да си търси обич посивяла!

А един друг е рекъл:

Гост нахален иде и ми поболя главата,

че глупакът по̀ е силен от горещината!

Казват всички — да забравя белотата,

но нали с това нахалство черна е душата!

И още за такива е казано:

Поиска той да я целуне по устата.

Тя рече: „Не! Не ми е по вкуса!

На гъсти косми не обичам белотата

и по-добре с памук да пълня пламнали уста!“

А друг някой е казал:

„Защо си боядисал ти косата си?“ —

запита тя. „Да съм по-млад, красавице!“

Тя се закашля: „Даже и в косата

накрая ти натикал си лъжата!“

А още един друг поет е казал:

И онзи, който боядисва си косата,

за да запази младостта и красотата,

ме лъже! И лъжата вечно носи —

изгуби си косата му цвета си!

Шейхът с боядисаната брада чул тези думи, ядосал се и викнал:

— Ти, най-нищожен между далялите! Докарал си на пазара някаква глупава неволница, която се подиграва със стихчета и с лъжливи приказки!

Скочил и плеснал далялина през лицето. Той грабнал неволницата и я отвел на друго място. Бил много разгневен и й викнал:

— За бога, цял живот не съм срещал по-невъзпитана неволница от тебе! Днес загубих и моята, и твоята печалба, заради тебе си навлякох омразата на всички търговци!

Но ето че по пътя им застанал още един търговец, който увеличил цената с десет динара. Далялинът помолил неволницата да я продаде на него, а тя рекла:

— Покажи ми го да го запитам за нещо! Ако има това нещо у дома си, ще му се продам, а ако го няма — да ме прощава!

Далялинът отишъл при търговеца и му рекъл:

— Господине, тази неволница ми каза, че иска да те пита нещо! Но аз се боя да ти я доведа, за да не ти направи онова, което направи на съседите ни, и да се изложа пред тебе!

— Доведи я! — казал търговецът.

Далялинът довел неволницата. Тя изгледала кандидат-купувача и го запитала:

— Господине, имаш ли в къщата си меки столчета, пълни с парчета кожи от белка?

— Да, хубавице! — отговорил той. — Аз имам у дома си десет меки столчета, пълни с парчета кожи от белка! Но, за бога, какво ще правиш с тях!

— Ще почакам да заспиш, а после ще ти ги натъпча в устата и носа, за да умреш! — викнала тя, а после се обърнала към далялина: — Ти, бе! Май наистина си луд, щом за един час ме предложи на двама старци, всеки от които носи поне по два недостатъка, а после ме предлагаш на този, който има цели три недостатъка: че е нисък, че е дебел и че брадата му е дълга! За такива като него един поет е казал:

Невиждан, безподобен и нечуван

е този между вси човешки твари,

носът му — педя, а брадата — лакът,

а ръст пък мери с малкия ми палец!

И още за такива е казано:

Минаре на джамия стърчи на лицето,

или кукиш през пръсти протегнат!

Този нос май цял свят ще погълне, а после

май без свят ще остане вселената!

Търговецът хванал здраво далялина за шията и му викнал:

— Ти, бе, как посмя да доведеш тук тази неволница, която ни се подиграва със стихове безлични и думи неприлични!

Грабнал далялинът неволницата, избягал с нея и й рекъл:

— За бога, цял живот с този занаят съм се занимавал, но по-невъзпитана неволница от тебе не съм виждал! Няма по-голямо зло от това, което ми причини днес — отне ми хляба и цялата ми печалба, а получих плесници по лицето и удари по шията!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че далялинът решил да предложи неволницата на един богат търговец, който имал гърбица, и я запитал:

— А не щеш ли да се продадеш на този търговец?

Тя го изгледала и рекла:

— Този е гърбат! Предишните не те ли отвратиха достатъчно, че сега на гърбав ти да ме продаваш! Един друг поет е казал за такива като него:

Възседна гърбавият муле

и заприлича като него,

избухна смях сред всички люде,

а мулето от страх избега!

Или както е казал още един поет:

О, тази гърбица! Тя става по-голяма,

по-грозна от огромна гнойна рана!

Ствол вкаменен — човека тя прегръща —

дори и вятърът от него се отвръща!…

Побързал далялинът да я отведе при друг търговец, който бил почти сляп, и я запитал:

— Ще се продадеш ли на този?

— Ама той е сляп! За такива поетът е казал:

Не само болката в очите,

но с нея други сили губи!

Ей, хора мили, тука вижте —

треска, е окото мъж погуби!

Далялинът я отвел при следващ търговец и я запитал:

— А на този ще се продадеш ли?

Тя го загледала, видяла, че брадата му е прекомерно дълга, и рекла:

— Горко ти! Този мъж прилича на козел, само дето опашката му е излязла през устата! Не знаеш ли, че който има дълга брада, има къс ум, и колкото е по-дълга брадата, толкова повече ум е загубил! Това умните хора го знаят, а един поет е рекъл:

Щом на мъжете дълга е брадата,

на почит са, защото са богати!

Но щом умът не стига — дължината

се компенсира винаги с брадата!

Или както е рекъл още един поет:

Приятелят ни има си брада,

но няма полза май от дължината!

Напомня тя през зимата нощта

студена, гъста, дълга и космата!

Далялинът я повел обратно.

— Къде ме водиш? — запитала тя.

— При твоя господар, персиеца! Стига ми всичко, което претърпях заради тебе днес!

Неволницата вдигнала поглед към пазарището, огледала се насам-натам и по волята на провидението погледът й паднал върху Нур ад-Дин. Видяла, че е млад и хубав, с блестяща коса и вакли очи, като месечко в четиринайсетия си ден, с блестящо чело, зачервени бузи, мраморна шия, зъби — скъпоценни камъни, както го е описал един поет:

Ти искаш да опишеш красотата,

да я сравниш със песен и с газела!

Поспри, не си прави труда нататък —

че несравнима с нея е дори луната!

А колко хубаво го е казал друг един поет:

Прекрасен и в косата, и в челото,

а младостта със светлина сияе

по бузите! Тя гони бързо злото

и тъмнината на нощта… Това е!…

Когато неволницата зърнала Нур ад-Дин; той изтласкал от мислите й всичко останало, сърцето й се изпълнило с обич към него. Тя се обърнала към далялина и запитала:

— А онзи млад търговец във фарджия от памучно сукно — той не прибави ли нещо към цената ми?

— Хубавице! — отговорил далялинът. — Този момък е чужденец, от Кайро е, баща му е един от най-големите тамошни търговци! Той е отскоро в нашия град, живее при един от бащините си приятели!

Неволницата снела от пръста си скъп пръстен с изумруд и рекла:

— Заведи ме при този хубав момък! Ако той ме купи, този пръстен ще е отплатата ти за днешните ти беди!

Зарадвал се далялинът, двамата отишли при Нур ад-Дин.

— Господарю! — заговорила го тя. — Кажи, не съм ли хубава?

— Нима може да има на света по-хубава от тебе, господарке! — възкликнал възторжено Нур ад-Дин.

— Защо тогава, когато всички търговци наддаваха за цената ми, ти мълча, не наддаде поне с един динар, сякаш не ти харесах!

— Господарке, ако бе в моя град, бих те купил с всички пари, които притежавам там!

— Господарю! — заговорила неволницата. — Аз не настоявам да ме купиш против волята си, но ако бе добавил нещо към цената ми, щеше да ми направиш удоволствие, макар и да не ме купиш. Нека търговците да кажат: „Ако тази неволница не бе толкова хубава, този търговец от Кайро нямаше да наддава така за нея — хората в Кайро знаят добре цената на красавиците!“

Смутил се Нур ад-Дин, изчервил се и запитал далялина:

— Колко стигна цената на тази неволница?

— Деветстотин и шейсет динара! — отговорил му той.

— Нека стане хиляда динара и твоето влиза в цената!

Избързала неволницата, изпреварила далялина и викнала:

— Продавам себе си на този хубав момък за хиляда динара!

Нур ад-Дин не успял да каже нищо.

— Продадоха я! — рекъл един.

— Заслужава си цената! — рекъл друг.

— Този е проклетник, син на проклетник! — викнал трети. — Вдигна цената, но няма да купува!

— За бога, та те са си лика-прилика! — възкликнал четвърти.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че не успял Нур ад-Дин да се огледа, когато далялинът довел кадия и свидетели, те написали договора за покупко-продажба на неволницата, подписали се и той я подал на момъка, като му рекъл:

— Получавай неволницата си, нека Аллах ти донесе щастие с нея! Тя е само на тебе лика-прилика.

Нур ад-Дин скочил начаса, взел и претеглил хилядата динара, които бил оставил на съхранение при бащиния си приятел, и отвел неволницата в дома, който пак той му бил предоставил. Щом влязла и видяла колко са износени килимите, колко са груби и стари, тя възкликнала:

— Господарю, нима за мен няма при тебе покрив! Нима не заслужавам да ме отведеш в истинската си къща вместо тази, която ти е работна?

— За бога, хубавице, този дом не е мой! — казал Нур ад-Дин. — Той е собственост на един шейх от този град! Той ме настани в него! Знаеш, че не съм тукашен, че съм от Кайро!

— Господарю, и по-малка къща ни стига! Но иди и донеси нещо за ядене — печено месо, пиене, ядки, зеленчуци…

— Хубавице! — отговорил Нур ад-Дин. — Аз имах само онези хиляда динара, с които платих цената ти! Никакви други пари не ми останаха! Няколко дирхама имах — и тях похарчих вчера!

— А нямаш ли в този град приятел, от който да заемеш петдесет дирхама! Донеси ги и аз ще ти кажа какво ще правиш с тях!

— Нямам друг приятел освен продавача на благовония! — отговорил Нур ад-Дин, скочил начаса, отишъл при шейха и го поздравил, а той му отвърнал на поздрава и запитал:

— Чедо, какво купи днес за хилядата динара?

— Купих си една неволница! — отговорил Нур ад-Дин.

— Ти да не си луд да дадеш хиляда динара само за една неволница! — възкликнал шейхът. — Кълна се в брадата си, но каква по род е тази неволница?

— Тя е чуждоземка, чичо!

— Абе, чедо! — заговорил шейхът. — Чуждоземките в този град струват най-много двеста-триста динара! Тебе са те преметнали с тази чуждоземка! Ако пък толкова си я харесал, преспи тази нощ с нея, свърши си работата, пък на сутринта я изведи на пазара и я продай! Дори да загубиш двеста динара, сметни, че си ги изпуснал в морето или пък разбойници са ти ги взели насред път!

— Мъдро говориш, чичо! — рекъл Нур ад-Дин. — Но ти знаеш, че аз имах само хиляда динара, и с тях я купих! Дори дирхам нямам за харчлък! Стори ми добро, заеми ми петдесет дирхама до утре, пък когато я продам, ще ти ги върна от печалбата!

— Дадено, чедо! — казал шейхът. — Ще ти дам! — отброил му петдесет дирхама и добавил: — Ех, сине, млад си още, а и неволницата ти сигурно е хубава! Може пък сърцето ти да се привърже към нея, да не ти е леко да я продадеш! Нищо да нямаш — пак ще трябва да харчиш! Ще похарчиш тези петдесет дирхама, ще дойдеш пак, аз пак ще ти заема, после пак и пак — до десет пъти! Но дойдеш ли единайсети път, ти ще изгубиш обичта ми, както си изгубил бащината!

Дал му шейхът петдесет дирхама. Взел ги Нур ад-Дин, върнал се при неволницата, която му рекла:

— Господарю, иди начаса на пазара и ми донеси коприна в пет цвята за двайсет дирхама, а за останалите трийсет купи месо, хляб, пиене, плодове и благовония!

Нур ад-Дин купил всичко, което му поискала неволницата. Тя запретнала ръкави, сготвила много вкусно ястие, наредила трапезата, двамата яли до насита, после тя сложила виното, пийнал той, пийнала и тя с него, тя непрекъснато му наливала и го галела, докато той се напил и заспал. Тогава тя станала, измъкнала от бохчата си торбичка, извадила от торбичката две куки за плетене, седнала и заплела, а като свършила, извезала прекрасен пояс. Излъскала го, почистила го, той станал гладък като тъкан плат, и го сложила под възглавницата. После се съблякла, легнала до Нур ад-Дин и го притиснала към гърдите си. Стреснал се той от сън и усетил до себе си девойка като чисто сребро, по-нежна от коприна, по-свежа от нощ, по-привлекателна от всяка наука, по-прекрасна от утринна розовина, снага източена, гръд изпъчена, корем вдига се и спада, пъп дълбок по него бяга, хълбоци — възглавници, пълнени с паунов пух, а между тях — нещо, което езикът е безсилен да опише и думите се объркват, щом го споменат. Обърнал се Нур ад-Дин към неволницата, притиснал я към гърдите си, засмукал устните й, проврял езика си между тях, залепил се за тялото й и усетил, че е перла още неразтваряна, от друг ездач кобила необяздена и невъзкачвана, отнел моминството й и усетил безкрайна сладост. Между двамата пламнала вечна и неотделима любов. Дълго я галил той, целувал страните й, обръщал я ту по гръб, ту по корем като песъчинка в морска вълна, черпил с пълни шепи от сладостите й, неведнъж късал цветето й, с копието си прониквал в пещерата й, докато в страст прегръщал снагата й, близал с устни голото й тяло, в него тялото си облекчавал, после пак се възпламенявал, хващал я за раменете, хапел я по бузите, милвал я по гърдите, а тя под него се раздвижвала по египетски, закачала го по йеменски, въздишала по етиопски, отпущала се по индийски, стенела от страст нубийска, възбуждала се по селяшки, галела го думиятски, горещината й била саидска, а облекчението — александрийско. Неволницата била събрала у себе си целия този грозд. После двамата спали до сутринта сладко и безметежно…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че двамата влюбени прекарали нощта покрити само с дрехи от въздух. Много неща имали да си казват, но и така им било добре и те си мълчали и се любили. Нур ад-Дин се събудил, когато утрото било вече изгряло и осветило света със своя блясък, и видял, че неволницата вече била донесла вода. Двамата се измили, той произнесъл нужната молитва, тя донесла малко ядене и пиене, което било останало от предната вечер. Той хапнал и пийнал, а тя извадила пояса, който била изплела през нощта, подала му го и рекла:

— Господарю, вземи този пояс!

— Откъде се взе той? — запитал той.

— Той е от коприната, която ти купи вчера по моя заръка! Аз го изплетох, а ти сега го отнеси на персийския пазар и го продай най-малко за двайсет динара чисто!

— Ама, хубавице, може ли нещо за двайсет дирхама да се продаде за двайсет динара и да е изплетено само за една нощ?

— Господарю, ти не знаеш цената на този пояс! — рекла неволницата. — Но послушай ме, занеси го на пазара!

Взел Нур ад-Дин пояса, занесъл го на персийския пазар, дал го на далялина и му наредил да наддава за него. Седнал сам той на каменна скамейка пред някакъв дюкян. Когато далялинът се върнал, рекъл:

— Господарю, ето цената за твоя пояс — двайсет динара чисто злато на ръка!

Много се зачудил Нур ад-Дин, взел двайсетте динара и не знаел да вярва ли на очите си. Грабнал златото, купил начаса за всичките пари коприни с всички възможни цветове, за да ги направи неволницата всичките на пояси. Върнал се вкъщи, дал й коприните и рекъл:

— Направи всичките на пояси, пък и мен научи да работя като тебе! През живота си такава голяма печалба за такова нещо не съм вземал!

Засмяла се неволницата на думите му и рекла:

— Господарю Нур ад-Дин! Иди при твоя приятел продавача на благовония и вземи назаем от него още трийсет дирхама! Утре ще му ги върнеш от цената на пояса заедно с предишните петдесет!

Отишъл Нур ад-Дин при приятеля си шейха и му рекъл:

— Чичо, заеми ми още трийсет дирхама! Утре, ако е пожелал Всевишният, ще ти върна наведнъж осемдесет!

Отброил му шейхът трийсет дирхама, взел ги Нур ад-Дин, отишъл на пазара, купил месо, хляб, ядки, плодове и благовония както предния ден и ги занесъл на неволницата, която се казвала Мариам, по прякор Занария! Тя приготвила богата гозба, сложила я пред господаря си Нур ад-Дин. След като хапнали, сложила пиенето, наляла му една чаша, после още една и така го упоила. Махмурлукът го съборил и той заспал. Тя тутакси скочила и заплела пояса си, а като го свършила, увила го в хартия, съблякла се и легнала до него, събудила го с ласките си и — правили, що правили — така до сутринта…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на сутринта Мариам му дала пояса и рекла:

— Иди на пазара и го продай за двайсет динара както преди!

Той отнесъл пояса на пазара и го продал за двайсет динара. Отбил се при шейха, върнал му осемдесетте дирхама, благодарил му за стореното добро, а търговецът на благовония му рекъл:

— Ти продаде ли неволницата, чедо?

— Как да продам душата на моето тяло! — възкликнал момъкът и му разказал всичко, което му се било случило.

А шейхът рекъл:

— За бога, чедо, ти ме зарадва! Нека винаги да ти е добре! Желая ти хаир и заради приятелството ми с баща ти!

Нур ад-Дин се сбогувал с шейха, отишъл на пазара, купил всичко, както правел обикновено, и се върнал при неволницата. Двамата яли, пили и се веселили.

Така се галили те един друг цяла година. Всяка вечер тя изплитала по един пояс и той го продавал за двайсет динара, двамата имали достатъчно да харчат за всичко, от което имали нужда, а остатъка той оставял при нея, за да ги имат за черни дни. След една година тя му рекла:

— Господарю Нур ад-Дин! Когато утре продадеш пояса, вземи за всичките пари коприна от шест цвята! Хрумна ми да ти изплета кърпа, която да носиш метната на рамо — на такава кърпа не са се радвали не само търговските, но и царските синове!

Нур ад-Дин продал пояса, купил цветна коприна, каквато му била поръчала Мариам, и й я донесъл. Седнала тя да му прави кърпа. Цяла седмица я работила, защото всяка вечер трябвало да плете и поредния пояс. Накрая я свършила, метнала я на рамото му и той се появил с нея на пазара. Търговци, купувачи и градски големци се спирали пред него, за да видят прекрасната изработка на тази кърпа.

Случило се една нощ, когато Нур ад-Дин спял, да се стресне посред нощ и видял неволницата си да плаче горчиво и да нарежда:

О, те се приближават! Победиха!

Часът ни за разлъка е настъпил!

Сърцето ми се пръска в мъка тиха

по нощите и нежните ни тръпки!

Завистници зловещи ни

очите зли опасно наблюдават!

И завистта им толкова е вредна!

Клеветници! И как се те надяват!

— Любима Мариам, какво ти е? Защо плачеш? — запитал той.

— Плача заради раздялата! — отговорила тя. — Сърцето ми я предусеща!

— Че кой може да ни раздели? Нали съм ти най-милото същество!

— Така е, ала щастието на един е яд за друг! Слушай колко хубаво го е казал поетът:

Добри са дните, щом са пълни с добрина,

но в тях човек не вижда съдбовната злина!

Виж, заслепен от обич, и този ден отмина —

в най-чистата вода все пак си има тиня!

Да, няма чет, безброй са звездите в небесата,

и там се движат също и слънцето с луната!

Зеленина се шири, но суша я погубва,

умира семето, щом плод даде широка нива!

А по вълните на морето се носят трупове вонящи,

но в дъното му хубост крият от хора бисери блестящи!

— Господарю Нур ад-Дин! — продължила тя. — Ако искаш да не се разделяме, пази се от един чужденец! Той е едноок с дясното око, куц с левия крак, с мръсно лице и сплъстена брада! Усетих, че е дошъл в този град! Мисля, че е дошъл единствено за да търси мене!

— Хубавице, ако взорът ми падне върху него, ще го убия! — рекъл Нур ад-Дин.

— Господарю! — възразила тя. — Не го убивай, не го заговаряй, не търгувай с него, нямай нищо общо с него, не го кани на гости! Моля Аллаха — стигат ми и досегашните злини и пакости, които ми е сторил!

Когато се съмнало, Нур ад-Дин взел пояса, отишъл на пазара и седнал при прага на един дюкян. Додрямало му се и той позадрямал. И докато спял, край него минал онзи чужденец заедно със седем души дружина. Зърнал той Нур ад-Дин. Лицето му било увито в онази кърпа, а той държал крайчеца й в ръката си. Приклекнал чужденецът, хванал другия край на кърпата и започнал да я разглежда. Нур ад-Дин се стреснал от сън и видял пред себе си чужденеца, описан от неволницата. Той му креснал високо, за да го изплаши, а чужденецът му рекъл:

— Защо викаш срещу нас? Нима сме ти взели нещо?

— За бога, непрокопсанико! — викнал Нур ад-Дин. — Ако ми бе взел нещо, щях да те заведа при валията!

— Слушай, мюсюлманино! — рекъл чужденецът. — Заклевам те в твоята вяра и нрави, кажи ми откъде имаш тази кърпа!…

— Майка ми я направи със собствените си ръце! — отвърнал момъкът…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че чужденецът запитал Нур ад-Дин:

— Ще ми продадеш ли тази кърпа?

— За бога, проклетнико, нито на тебе ще я продам, нито на някой друг! — възкликнал Нур ад-Дин. — Каквото майка ми е направила, то си е само за мене!

— Продай ми я! Веднага ще ти платя петстотин динара, пък онази, която я е направила, ще ти изплете друга, по-хубава!

— Никога няма да я продам, защото друга такава няма!

— А няма ли да я продадеш за шестстотин динара в чисто злато? — настоял отново чужденецът и продължил да наддава стотица след стотица, докато стигнал деветстотин динара.

— Аллах да ме ослепи, ако го направя! — възкликнал Нур ад-Дин. — Никога! И две хиляди, а и повече да ми дадеш, няма да я дам!

А чужденецът не се отказвал, предлагал нови и нови пари за кърпата, стигнал до хиляда динара. Тогава няколко търговци се събрали и му рекли:

— Ние ще ти помогнем да я купиш! Давай парите!

— За бога, не я продавам! — викнал Нур ад-Дин.

— Слушай, момко! — рекъл му един от търговците. — Тази кърпа не струва повече от сто динара! Този чужденец ти плаща наведнъж хиляда! Печелиш цели деветстотин! Каква по-голяма печалба търсиш? Мисля, че като вземеш хилядата си динара, ще можеш да склониш онази, която я е изплела, да ти изплете друга, по-хубава! Пък ти ще спечелиш хиляда динара от този проклет чужденец, враг на нашата вяра!

Покорил се Нур ад-Дин и продал на чужденеца кърпата за хиляда динара. Онзи ги платил начаса. Нур ад-Дин понечил да отиде при неволницата си Мариам, да й разкаже какво му се е случило с чужденеца, но оня заговорил на търговците:

— Хора търговци, спрете Нур ад-Дин! Тази нощ ще ми бъдете гости! Нося буре с едно от най-старите гръцки вина, тлъст овен, плодове, ядки и благовония! А ти, Нур ад-Дин — продължил търговецът, — трябва да си с нас в подобна нощ! Благоволи, направи ни чест и ела с нас!

Търговците се заклели, че ще се разведат с жените си, ако Нур ад-Дин не дойде с тях. Всички затворили дюкяните си, помъкнали го със себе си и тръгнали след чужденеца, който ги въвел в красива просторна зала. Поканил ги да седнат, сложил софра със странна чуждоземска направа, върху която била изобразена блестяща картина с победител и победен, с обичащ и обичан, с питащ и отговарящ. Върху нея подредил съдини от китайски порцелан и кристал, пълни с ядки, плодове и благовония. Донесъл и буре със старо гръцко вино. Наредил да заколят тлъст овен и започнал да го пече, за да ги нахрани, да ги пои с онова вино, правел им знаци да наливат повече на Нур ад-Дин, за да го опият. Наливали му те, докато го напили. Когато видял, че е съвсем пиян, чуждоземецът му заговорил:

— Господине Нур ад-Дин, ще ми продадеш ли неволницата, която преди година купи в присъствието на тези търговци за хиляда динара? Аз ще ти платя пет хиляди — с четири хиляди повече, отколкото си дал!

Нур ад-Дин се възпротивил, но чуждоземецът продължавал да го пои с вино, да го залъгва с пари, докато вдигнал цената на неволницата до десет хиляди динара. И момъкът, съвсем пиян, викнал пред търговците:

— Продавам я! Давай десет хиляди динара!

Много се зарадвал чужденецът, търговците станали свидетели за договореното, а на сутринта чужденецът викнал стражите си и наредил:

— Донесете ми парите!

Донесли парите, той отброил десет хиляди динара и рекъл:

— Вземи тези пари за неволницата, която ми продаде тази нощ в присъствието на тези търговци мюсюлмани!

— Проклетник! — креснал Нур ад-Дин. — Нищо не съм ти продал, аз нямам неволници!

— Ти ми продаде неволницата си! — настоял чужденецът. — Тези търговци ще се закълнат, че си я продал!

— Така е, Нур ад-Дин! — потвърдили всички търговци. — Ти продаде неволницата си за десет хиляди динара, кълнем ти се! Вземи си парите и му предай девойката! Помниш ли, ти я купи за хиляда динара! От година и половина се наслаждаваш на хубостта й, всяка нощ подслаждаш живота си с нейната близост! И след всичко печелиш девет хиляди динара чиста пара! На всичко отгоре всеки ден тя ти правеше по един пояс, който ти продаваше за двайсет динара! Защо сега отричаш да си я продал, и смяташ, че печалбата ти е малка? Дори да си я обичал — не й ли се насити? Купи си друга, по-хубава! Ние ще те оженим за някоя от нашите дъщери и ще поискаме два пъти по-малък откуп! Нима щерките ни са по-малко хубави? Пък останалите парите останат главница за търговията ти!

Така хитро търговците увещавали Нур ад-Дин, докато той взел десетте хиляди динара. Чужденецът викнал начаса кадия и свидетели и те му написали договора, че е закупил неволница на име Мариам Занария от търговеца Нур ад-Дин.

А Мариам Занария целия този ден чакала господаря си. Той не се върнал до полунощ. Затъжила се тя, заплакала. Чул я шейхът как плаче, и изпратил жена си при нея.

— Защо плачеш, Мариам? — запитала тя.

— Майчице! — отговорила девойката. — Седя и чакам господаря ми да се върне! Боя се да не е попаднал в капан и да ме е продал!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че съпругата на продавача на благовония казала на Мариам Занария:

— Мила Мариам! Дори да напълнят със злато тази стая, той не би те продал! Знам аз колко те обича! Но може би от Кайро е дошъл пратеник на родителите му и той сигурно е устроил пир в тяхна чест! Не е пожелал да ги води у дома си и е останал с тях до сутринта! Не натъжавай душата си! Аз ще пренощувам при тебе тази нощ и ще те утешавам, докато се завърне господарят ти!

Жената на шейха започнала да забавлява Мариам, докато се съмнало. Тогава Мариам видяла Нур ад-Дин да влиза в сокака, онзи чужденец вървял след него, а около тях — дружина търговци. Тя затреперила цялата, прежълтяла и се залюляла като кораб в морето. Жената на шейха я видяла на този хал я запитала:

— Защо лицето ти прежълтя и ти се смути?

— За бога, сърцето ми предчувстваше раздяла след толкова щастие! — отговорила Мариам, заохкала на висок глас и се разплакала така, както никога през живота си не била плакала, а после рекла: — Нали ти казах, че на господаря ми Нур ад-Дин са скроили капан! Сигурна съм, че през нощта ме е продал на онзи чужденец, за когото го бях предупредила!

И докато тя нареждала така, в стаята й влязъл Нур ад-Дин. Мариам видяла, че е побледнял-погрознял и целият трепери, а по лицето му се четат само мъка и скръб.

— Май си ме продал, любими Нур ад-Дин! — рекла тя, избухнала в плач, засуетила се, въздъхнала дълбоко и заредила следните стихове:

От думи полза няма… Съдбата тук довтаса…

ако човек се сбърка, при нея грешка няма!

Щом бог поиска нещо — съдбата го донася,

А има той ум-разум, очи, уши… Измама

ушите му запуши, очите — заслепи ги,

умът му през косите красиви се разсипа!

Не може да избяга — съдбата го достигна,

болезнено с камшика по мозъка го шиба…

И не е важно що е станало накрая,

но станало е! Само плача и се мая!

Заизвинявал се Нур ад-Дин и заговорил:

— За бога, господарке Мариам, случи се онова, което е било писано! Сложиха ми капан, за да те продам, и аз пропаднах в него!

— Предполагах това и затуй те предупреждавах! — възкликнала тя, притиснала го към гърдите си, целунала го между очите и заредила следните стихове:

Дори и въздухът край теб ми беше упование!

Сега въздишам ден и нощ и гонят ме страдания.

Във страст изтлявам безутешна и моят плач прилича

на скритата в клони тъжна песен гургулича…

Живот след тебе, мой любими, не виждам аз насреща,

и теб до мен те вече няма, и не очаквам среща…

Ето че се появил чужденецът, пристъпил към девойката, целунал й ръката, а тя го ударила с лакът през лицето и креснала:

— Махай се, проклетнико! Ти пак ме преследваш, дори измами господаря ми! Но ако е пожелал Всевишният, това няма да бъде краят!

Засмял се чужденецът, но се смутил от удара й, извинил се и рекъл:

— Каква ми е вината, господарке Мариам, когато именно този твой господар Нур ад-Дин те продаде по собствено желание и в пълно съзнание! Кълна се в Иса, но ако той те обичаше, нямаше да те продаде! Ами че той просто си е свършил работата с тебе и ти си му омръзнала…

Сега е време да кажем, че тази неволница била дъщеря на краля на Ифранджия[25], чиито градове са с много забележителности, чудеса и градини, подобни на Константинопол. За това, как тя напуснала баща си и майка си, имало причина, от която се е родил нашият разказ.

Мариам се възпитавала при баща си и майка си, живяла в разкош, научила се да чете и да пише, смело да язди, изучила много мъжки и женски занаяти, като бродерия, шиене, тъкане, правене на колани, плетене, изчукване на злато върху сребро и сребро върху злато. Аллах я дарил с хубост и достойнство, по качества тя надвишавала хората на времето си. Царе от разни страни идвали да я искат от баща й, но всеки срещал неговия отказ, защото той я обичал толкова много, че не можел и за миг да се отдели от нея.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че се случило да я налегне тежка болест, която едва не я погубила. Тогава тя си дала обет, че ако се вдигне от нея, ще посети някакъв манастир на някакъв остров. Този манастир бил високо почитан в страната й. Когато оздравяла, тя пожелала да изпълни обета. Баща й, кралят на Ифранджия, я изпратил в този манастир на малка гемия заедно с няколко дъщери на големци. Когато наближили, изпречил им се кораб на мюсюлмани муджахиди, биещи се по моретата в името на Аллаха. Те ограбили кораба, пленили девойките, взели парите и скъпоценностите и продали всичко в град Кайруан. Мариам попаднала в ръцете на някакъв персийски търговец. Той бил безсилен като мъж. Направил я своя слугиня. Случило се тъй, че той се разболял. Болестта му продължила няколко месеца. Мариам много страдала и много се грижила за него, докато болестта го отминала. Персиецът не забравил състраданието и нежността, с която го обградила, поискал да я възнагради за направеното добро и рекъл:

— Поискай нещо за себе си, Мариам!

— Господарю! — рекла тя. — Искам да ме продадеш само на онзи, когото харесам и обикна!

— Добре, така да бъде, Мариам! — рекъл той. — Ще направя така, че ти сама да се продадеш!

През това време той й бил показал какво е ислям, и тя го приела. Научила от него ислямските ритуали и какво представлява тази вяра. Когато я завел в Александрия, той я продал на когото тя поискала, направил така, че тя сама да се продаде. Ето как станало така, че тя напуснала страната си…

През това време баща й, кралят на Ифранджия, като узнал какво станало с дъщеря му, страшно се разгневил и изпратил по дирите й кораби с рицари, те дълго я търсили по мюсюлманските острови, нищо не узнали и се върнали. Много се натъжил кралят и пратил да я търси този мъж — сляп с дясното око и куц с левия крак. Той бил първият сред везирите му. Бил жесток, упорит, хитър лъжец. На него поверил кралят да я намери и да я откупи, пък ако ще да плати кораб, пълен със злато. Този проклетник я търсил по земи и градове, но не узнал нищо, докато не стигнал до Александрия. Разпитал там за нея и узнал, че е у Нур ад-Дин от Кайро — а че това е истина, му доказала кърпата, защото само тя можела да изплете и да избродира толкова хубава кърпа. И така станало, каквото станало. Изчакал той тя да си поплаче, а после рекъл:

— Господарке Мариам, стига с този плач! Тръгвай към бащиния си град, дома на твоето величие, на твоята родина! Стига си се унижавала по чужди земи! Че и аз да си почина от дългите пътувания, стига съм пръскал пари по тебе! Вече година и половина съм все в морето! Баща ти ми нареди да те купя, дори и да платя за тебе цял кораб със злато!

Везирът на Ифранджия зацелувал нозете й, за да й покаже колко е покорен. Макар и да се държал благовъзпитано, гневът й срещу него растял. Двамата стражи й докарали муле с красиво седло, качили я на него, хвърлили на главата й копринено покривало, обшито със злато и сребро. Те вървели до нея, докато я водели до Морската порта на града, там я качили на лодка. Загребали към голям кораб и я качили на него. Качил се и едноокият везир и викнал на екипажа:

— Вдигайте платната!

Вдигнали начаса те платната, развели се знамената, размахали се греблата и корабът отплавал. А Мариам гледала към Александрия, която изчезвала полека-лека от погледа й, и горчиво заплакала от цяла душа…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мариам плакала, ридала и редяла следните стихове:

Забързан корабът лети по пътя труден,

душа ранена пък умира в нежна пазва!

Дали ще дойде ден, о, дом възлюблен?

Не знаех, че Аллах така наказва!

Къде е той — да излекува тежка болка?

Къде е той, жадуваният жаден?

О, боже, дай му вяра ти за подвиг,

да ме желае, да не ме забравя!

Около нея монаси я успокоявали, но тя не чувала думите им, призовавала любовта и страстта си, плачела и ридаела, после заредила следните стихове:

На любовта езикът в мен говори

с любов към тебе, чиста и безспорна!

Душата ми от страст изгаря цяла,

сърцето задушава се в раздяла!

О, тази страст ме сякаш разтопява

и няма цяр, а няма и забрава!…

Нур ад-Дин Али гледал как Мариам се качила на кораба и отпътувала. Светът му се сторил тесен, той се затичал в стаята, където били живели с Мариам, и тя му се сторила тъмна и мрачна. Видял стана, на който тя тъчела коланите, дрехите, с които се обличала, притиснал ги към гърдите си, заплакал, заридал и заредил следните стихове:

Дали ще има среща след раздяла,

или ще се усилват страшни болки?

Не може да се върне щастие изтляло,

да се роди насладата отново!

Дали Аллах отново в цяло ще ни слее,

тъй както двамата си давахме обети!

О, толкоз трудно мое съжаление!

Топя се в страст и чувам твойте клетви!

Нима на страсти времето отмина?

Безбожникът ми болката усили!

Сърце, умри от страст! Сълзица свидна,

око, не пущай! Нямам вече сили!

Любима, вярвай, губя аз търпение!

Загубвам те — и трупат се бедите!

Аллаха моля кротко и смирено

да се завърнеш — пак да сме честити!

Огледал ъглите на стаята и заредил следния куплет:

Следите виждам — в мъка се топя,

сълзи секат пътеките си нови!

Кой ми домъкна толкова тъга

и окова надеждата в окови?

После бързо затворил вратата и тръгнал към морето…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин дълго гледал, накъдето бил отплавал корабът с Мариам, заплакал и заредил следните стихове:

Привет на теб! Без тебе нямам нищо!

До теб съм, а съм толкова далеч!

И всеки миг се споменът разнищва,

тъй както извор жадния влече!

Във разум, в поглед, в слух ти пак си с мене,

по-сладък споменът ти е от мед!

А корабът лети, платна разперил,

и носи те, и не оставя вест…

Дали след таз раздяла очите ти ще зърна,

дали ще викнеш към теб да се обърна,

дали в дома щастливи ще съберем сърцата,

дали към нас ще има милост пак съдбата!

Вземи от грешно тяло изгнилите ми кости —

бих искал винаги до тебе да ги носиш,

и нека ги заровят до нежното ти тяло

когато си отидеш от този свят окаян!

И докато така плачел и зовял „Мариам, Мариам!“, от един кораб слязъл някакъв шейх, който го чул да повтаря:

Върни се, Мариам! Угаснал взор се дави

във дъждове обилни, които сам излива!

Не ми отправяй тъжна ти упреци корави,

когато заслепен е и в орбити се скрива…

— Синко! — рекъл шейхът. — Ти май плачеш за онази неволница, която вчера отпътува с чуждоземеца!

Нур ад-Дин заридал още по-силно и заредил следните стихове:

Ще се слеем ли пак след раздялата?

Ще усетя ли тялото, бялото?

Мъжки страсти бушуват в сърцето,

а и ревност раздира го, клетото!

Пак денят ще премине в умора,

пак нощта ще е тъжна и морна!

Няма дума добра — утешение,

има тежка тъга — нетърпение!

Благодатна за дух и за тяло

стрела — взорът ми — точно и право

в страна с жезъл царски се мери —

и звездите от ревност треперят!

Ако в бога не вярвах, бих викнал,

че от него е тя по-велика!

Огледал шейхът Нур ад-Дин и му домъчняло за него. А той бил капитан на кораб, който също имал път към града на онази неволница Мариам, където живеели стотина търговци и правоверни мюсюлмани!

— Почакай и злото ще се смени с добро, момко! — рекъл той. — Ако е пожелал Аллах, ще те отведа при нея!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин запитал капитана на кораба:

— А кога ще тръгнем?

— След три дни! — отговорил той. — Живот и здраве да има — живи и здрави да стигнем!

Нур ад-Дин му благодарил за щедростта и добрината, купил някои неща за из път и се върнал при него.

— Какво си купил, синко? — запитал го той.

— Ами каквото ще ми трябва за из път! — отвърнал момъкът.

Засмял се капитанът и рекъл:

— Синко, ти да не си тръгнал само да поразгледаш какви са мачтите и платната ми? Че от тук до твоята цел има два месеца път, и то ако времето е хубаво и ако духа попътен вятър!

Шейхът взел от Нур ад-Дин малко пари, сам отишъл на пазара и му накупил всичко, от което щял да се нуждае за из път, че и за обратно, напълнил му и едно буре с прясна вода. Момъкът се настанил на кораба и три дни живял на него, докато търговците се приготвят и се качат. Тогава капитанът вдигнал котвата.

Петдесет и един дни пътували по морето и точно тогава на пътя им се изпречили разбойници пирати. Те ограбили кораба и пленили всички. Довели ги в град Ифранджа и ги представили на краля. Сред тях бил и Нур ад-Дин. Кралят наредил да ги затворят.

И точно когато ги водели към затвора, пристигнал корабът, на който била принцеса Мариам Занария с едноокия везир, който се явил пред краля и му съобщил за благополучното пристигане на дъщеря му. Ударили камбаните, градът бил украсен пищно, кралят яхнал коня си и се изпъчил начело на всичките си държавници, за да посрещне Мариам. Когато от кораба се показала дъщеря му, той скочил на земята и я прегърнал. Подал й жребец и тя го яхнала. При двореца я посрещнала майка й, целунала я, заразпитвала я как е, дали е девица, както си е била, или е станала жена изоставена, а тя й отговорила:

— Майко! Когато човек е продаден в страната на мюсюлманите и минава от един търговец на друг, той е обречен! Как може една девойка така да остане мома? Търговецът, който ме купи най-напред, ме заплаши с бой и ме принуди да му се отдам, после ме продаде на друг, той — на трети!…

Притъмнял денят в очите на майката. Мариам повторила същото пред баща си. Домъчняло му и на него за това, трудно му било, но все пак разказал за станалото на държавниците и поповете, а те му рекли:

— Кралю, тя е осквернена от мюсюлмани! Може да бъде пречистена само ако се отсекат сто мюсюлмански глави!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че кралят наредил да доведат от затвора пленниците. Изправили ги пред него, а сред тях бил и Нур ад-Дин. Той наредил да им отсекат главите. Първият бил капитанът. После една след друга отсекли главите на моряците и търговците. Останал само Нур ад-Дин. Вързали ръцете му отзад, завързали и очите му и го повели към кървавия пън. Но преди да отсекат и неговата глава, пред краля се появила някаква старица, пристъпила към него и рекла:

— Владетелю! Ти беше обещал тържествено да дадеш на всяка църква по пет пленници мюсюлмани, за да слугуват в тях, ако бог върне дъщеря ти Мариам, помниш ли? Сега е време да изпълниш обета си!

— Майчице! — отговорил кралят. — От всички пленници ми остана само този! Вземи го и нека ти прислужва в църквата, докато се появят още пленници мюсюлмани — тогава ще ти пратя други четирима!

Старицата благодарила, пристъпила към Нур ад-Дин, отвързала го, огледала го и се убедила, че е момък хубав и благороден. Отвела го в църквата и му рекла:

— Съблечи си тези дрехи, синко! Те са годни само за слуги на султани! — донесла му джубе и наметка от черна вълна и широк колан, наредила му да подмита църквата седем дни подред без спиране, а на седмия дошла и му рекла: — Обличай, мюсюлманино, копринените си дрехи, вземи тези пари и днес да те няма! Не оставай тук дори за час, за да не изгубиш душата си!

— Какво се е случило, майчице? — запитал Нур ад-Дин.

— Кралската дъщеря Мариам Занария иска да дойде в църквата, да получи благословение и да даде курбан за здраве по случай спасението й от ръцете на мюсюлманите. Тя ще бъде заедно с четиристотин дъщери на емири, везири и държавни сановници! Ей сега ще дойдат и, не дай, боже, да те зърнат в тази църква, ще те насекат с мечове!

Облякъл се Нур ад-Дин, прибрал шепата пари, поразходил се из улиците, после се върнал към църквата и видял Мариам Занария, която тъкмо пристигала заедно с четиристотин моми. Когато погледът му паднал върху нея, той не се сдържал и викнал с все сила:

— Мариам! Мариам!

Девойките чули виковете на момъка, нахвърлили се срещу него и награбили кръгли камъни, за да го убият. Обърнала се към него и Мариам, познала го и викнала:

— Оставете този момък! Той е луд — лудостта се вижда по лицето му от пръв поглед! — при тези нейни думи той оголил главата си, изпулил очи, размахал ръце, заподскачал от крак на крак, пуснал слюнка от устата си и сополи от носа си, а тя рекла: — Нали ви казах! Доведете ми този луд да видя какво ще каже — аз знам езика на арабите! Ще видя дали лудостта му е лечима, дали приема лекове! — девойките го довели при нея, а после се отдалечили. — Нима заради мене дойде дотук? — запитала го тя. — Нима постави живота си в опасност, а сега се престори и на луд?

— Господарке! — отговорил Нур ад-Дин. — Нима не си чувала какво е казал поетът:

„Заради нея ли си луд?“ — ме питат.

„По-сладка лудост аз не съм изпитвал!

Едва когато вие полудявате

от нея — няма да ме укорявате!“

— За бога, Нур ад-Дин! — възкликнала Мариам. — Ти наистина си полудял! Аз те предупредих за всичко още преди да се случи, но ти не ме послуша!

— Аллах да ми прости, че ми е отнел ума! — отговорил момъкът, а после, вдъхновен от праведната си вяра, казал следните стихове:

Куц дявол тласна ме към престъпление,

но ще получа ли за него опрощение?

Пресметна всичко той докрая като вълк!

Каква ли полза имам аз от скръб?

Измолвам днес от теб благоволение!

Ти, благородната, дари ми опрощение!

Така двамата се упреквали един друг, давали си дълги обяснения, всеки разказвал какво му се било случило, редели стихове, а сълзите течали по бузите им като реки.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че денят си отишъл и се мръквало. Мариам се върнала при девойките и запитала:

— Затворихте ли вратата на църквата?

— Затворихме я! — отговорили те.

Тя отвела Нур ад-Дин на мястото, което се наричало олтар на Мариам Девата, защото християните твърдят, че нейният дух и душа се намирали точно на това място. Мариам се обърнала към тях:

— Искам сама да вляза в този олтар и да получа благословение от Девата! Много ми домъчня за нея, когато бях в страната на мюсюлманите! А вие, щом свършите с молитвата, легнете си коя където намери!

Те се отделили от нея и се пръснали из църквата. Мариам потърсила Нур ад-Дин и го намерила приседнал край някакво кандило. Пристъпила към него, той скочил и целунал ръцете й. Тя го притеглила до себе си, снела всички скъпи дрехи и украшения, притиснала го към гърдите си, обърнала го върху себе си. Двамата се целували, прегръщали, търкаляли се насам-натам, говорели си, стараели се да не скъсят нощта на своето щастие и да удължат после деня на своята раздяла, както е казал за такива случаи поетът:

О, нощ на срещи с утро на съдба!

В най-светли нощи ти блести звездата —

ресница светла във очите на зората!

Аз ставам… Сутрин уж, а време за обяд!

Или както е рекъл друг:

Дали бе сън в очите наболели

за сън… О, нощ безкрайна и омайна!

Че краят й на нова е начало,

като халки — окръжности безкрайни!

И още един е казал:

Погледът предхожда любовта —

след разлъка по̀ е сладка тя!

И докато двамата се били унесли в тази велика сладост и огромна радост, един от пазачите на камбаната се качил на покрива, за да я удари, както повелява християнският обичай, и както е рекъл поетът:

Видях го как бие камбаната и запитах:

О, защо не умея като него аз песен да свия?

Звук божествен! Той вдън небесата се вдига!

Дали бие камбана или Кайс по тамбурата бие?

Нур ад-Дин и Мариам скочили и се облекли. Това натъжило Нур ад-Дин, утрото му загорчало, той заредил следните стихове:

Целувам бузата ти сладка — роза свежа,

която зъбите ми остри искат да порежат!

Щастливи бяхме — стражът още спеше,

а пък и нас на сън ни веч клонеше!

Но ето че задумкаха камбани

като мюедзин от джамия рано —

ти пак облече роклята красива

от страх пред стражи зорки, горделиви!

О, моя страст, желание, стремеж, съдба,

знай, пред деня безсилна е човешката борба!

И ако стана някой ден султан

с власт безпределна, всекиму ще дам

заслуженото — църкви ще събарям,

поповете в земята ще заравям!

Притиснала Мариам Нур ад-Дин към гърдите си, целунала го по бузата и го запитала:

— От колко дни си в този град?

— От седем дни! — отговорил той.

— Разходи ли се? Познаваш ли улиците, изходите, портите към морето и сушата?

— Познавам ги!

— Когато се мръкне и мине първата третина на нощта, иди при Касата на милосърдието, вземи от нея колкото можеш да носиш, отвори онази порта на църквата, на която има малка вратичка — тя ще те отведе към морето! Ще видиш малка гемия с десет моряци в нея! Капитанът ще ти подаде ръка, хвани се за нея и той ще те качи в гемията! Стой при него, докато дойда! Много се пази, да не би сънят тази нощ да те събори, за да не съжаляваш после!

Тя се простила с него, разбудила свитата си и останалите девойки, излезли навън и се прибрали в отредения й дворец.

А Нур ад-Дин продължавал да се крие зад завесата. После вратата на църквата се отворила, хората станали повече, той успял да се смеси с тях и се приближил към старицата пазителка на църквата.

— Къде спа през нощта? — запитала го тя.

— На едно място в града, както ми нареди! — отговорил той.

— Добре си направил, чедо! — казал тя. — Ако бе дръзнал да пренощуваш в църквата, щях най-жестоко да те погубя!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Нур ад-Дин възкликнал:

— Хвала на Аллах, който тази нощ ме запази от зло!

Той започнал да върши работата си в църквата. Денят изминал, дошла нощта. Станал Нур ад-Дин, отишъл при Касата на милосърдието, взел от нея неща, които са леки за носене, но с цена висока, изчакал да мине първата третина на нощта и през портичката излязъл по пътя към морето. Видял гемия, вързана за брега. Капитанът бил възрастен шейх с дълга разкошна брада. Той стоял прав по средата, а десет мъже чакали повелите му. Той протегнал ръка към момъка, който се хванал за нея, издърпал го и Нур ад-Дин се намерил посред гемията.

— Отвържете въжетата и гребете! — наредил шейхът.

— Ама, господин капитан… — заговорил един моряк. — Как така да гребем? Нали вчера царят ни каза, че утре ще се разходи с тази гемия!

— Непрокопсаници! — креснал капитанът. — Нима не проумявате, че се бунтувате, щом ми възразявате?

Той измъкнал меча си и отсякъл главата на говорещия.

— И каква толкова вина имаше приятелят ни, че му отсече главата? — обадил се друг.

Капитанът замахнал и отсякъл и неговата глава. Така той погубил и десетимата и ги изхвърлил на морския бряг. После се обърнал към Нур ад-Дин и му креснал така високо, че той потръпнал:

— Слез и отвържи въжетата!

Нур ад-Дин се изплашил да не го ударят с меча, изскочил на сушата, отвързал въжетата, после отново се метнал на кораба, а капитанът му занареждал:

— Прави така!… Върти така!… Гледай звездите!…

Той правел всичко, каквото му нареждали, с ужасено сърце. Вдигнал платната и гемията потеглила по морето развълнувано, от вълните разбунтувано. Понесъл ги попътният вятър. Нур ад-Дин държал греблата и дори не смеел да погледне към капитана. Така пътували до съмнало. Тогава вдигнал глава към капитана и видял как той хванал дългата си брада и я дръпнал, тя се отскубнала от мястото си и останала в ръката му — била просто залепена. Вгледал се в капитана и разбрал, че това е неговата възлюблена Мариам. Тя била убила капитана, одрала кожата на лицето му заедно с брадата, залепила я на лицето си и така се била преобразила. Зачудил се Нур ад-Дин на нейната хитрост, гърдите му въздъхнали облекчено и той възкликнал:

— Здравей, Мариам, мое желание, молитва и въжделение!

Потръпнал, разбрал, че надеждата му и желанието му са изпълнени, гласът му се извил в най-нежни трели и той запял:

Болести премахва срещата със тебе,

болките, които мъчат дълго време!

Докато сърцето беше топка мъртва,

ето че отново в страст гореща пърха!

Някои за лош го пример дават… Нека!

Аз пък не приемам укори нелеки!

Грях съм сторил? Нека! Прошка аз не моля!

Любовта гори ме вътре — що да сторя?

Уж бе само въглен вътре във душата —

пламна той отново чак до небесата!

Чудо чудно стана! Болестта изчезна

след безсънни нощи в предълбока бездна!

Ти ми даде всичко! Ти дойде при мене!

Дори със жестокост даде ми спасение!

Пък това ни стига да сме си простени!

— Така трябва да се държат истинските мъже, а не от страх да се оставят да ги връзват с въже! — рекла Мариам.

Тя имала силно сърце, знаела как се води кораб по соленото море, познавала различните ветрове и морските пътища. Станала, измъкнала нещо за ядене и пиене, двамата хапнали и пийнали и им станало весело на сърцата. После измъкнала разни скъпоценни камъни и накити от драгоценни метали, злато и сребро на слитъци — всичко, което е леко за носене, но има висока цена, отмъкнато от двореца на баща й, и му го показала.

Вятърът бил умерен, корабът се носел по вълните. Пътували, що пътували и стигнали до Александрия. Отдалече се виждали древните и новите сгради, кулите и стените. Когато стигнали до пристана, Нур ад-Дин изскочил на брега, завързал гемията за един крайбрежен камък, взел някаква скъпоценност, донесена от Мариам, и й казал:

— Ти постой, господарке, в кораба, а аз ще ти донеса от града онова, което ти е нужно!

— Трябва бързо да го направиш! — рекла тя. — Забавиш ли се прекалено, после може да съжаляваш!

Седнала Мариам в гемията, а Нур ад-Дин се затичал към дома на бащиния му приятел, за да заеме от жена му покривало за лицето, наметка, чехли и колан, както се носят жените в Александрия. Но не бил взел в сметките си ръката на съдбата, която извършва най-удивителните чудеса.

Ето пък какво станало с бащата на Мариам.

Събудил се той сутринта, потърсил дъщеря си, но не я намерил. Запитал за нея слугите и неволниците й, а те отговорили:

— Владетелю, тя вчера излезе към църквата, но после не сме чули нищо за нея!

Докато разговарял с неволниците, долу пред двореца се раздал силен вик.

— Какво е станало? — запитал кралят.

— Кралю, на морския бряг са намерили десетмина убити моряци, а царската гемия е изчезнала! Малката вратичка на църквата към морето бе отворена, а пленникът, който бе прислужник там, е изчезнал!

— Щом корабът ми е изчезнал, значи Мариам е в него! — възкликнал кралят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че кралят на Ифранджия извикал при себе си началника на пристанището и му наредил:

— Ако не настигнеш моя кораб и не ми го доведеш заедно с всички на борда му, ще те погубя най-жестоко!

Изплашен от царския крясък, нещастникът тръгнал, треперейки, и помолил старицата в църквата:

— Какво знаеш за пленника, който бе при тебе? От коя страна е?

— Казваше, че е от Александрия! — отговорила тя.

Началникът се затичал към пристана и викнал на моряците:

— Приготвяйте се и вдигайте платната!

Потеглили начаса. Пътували, без да спират ни денем, ни нощем, и стигнали в Александрия по същото време, когато Нур ад-Дин излязъл от гемията и оставил в нея Мариам сама.

На кораба се бил качил и куцият едноок везир, който я бил купил от Нур ад-Дин предишния път. Те зърнали вързаната гемия, познали девойката и завързали кораба си далече от нея. Добрали се до нея в една от малките си лодки, която се гребе с две гребла. Тихо се приближили до борда, метнали се и за миг Мариам била в ръцете им. Отвързали царската гемия и потеглили. Така постигнали целта си без битка, без дори да извадят оръжие. Духал попътен вятър и скоро стигнали град Ифранджа. Изправили Мариам пред краля, който скокнал и викнал:

— Горко ти, предателко! Как успя да изоставиш вярата на деди и прадеди и да приемеш вярата на исляма, установена с меч!

— Аз нямам вина за станалото, татко! — отговорила Мариам. — Отидох през нощта към църквата да се поклоня на Мариам Девата и там ме нападнаха разбойници мюсюлмани! Те запушиха устата ми, завързаха ръцете и нозете ми, хвърлиха ме на кораба и ме отведоха в страната си! Аз ги измамих и те ме развързаха! Когато видях как хората ти ме откриха и ме спасиха, аз, кълна се в кръста и в онзи, който бе разпнат на него, много се зарадвах, че се отървах от ръцете им!

— Лъжеш, безпътнице и развратнице! — креснал баща й. — Кълна се в истините на Евангелието, че трябва да те погубя, за да служиш за жесток пример на другите!

Той наредил да погубят Мариам и да я оковат върху вратата на двореца. Точно тогава при него влязъл едноокият везир, който отдавна си я харесвал, и рекъл:

— Не я убивай, кралю, ами ми я дай за жена! Аз няма да стъпя в покоите й, преди да съм й изградил замък от корав камък, така че никой разбойник да не може да достигне покрива му!

Съгласил се кралят да му я даде за жена, разрешил на поповете да ги оженят. Омъжили я те за едноокия везир. Той пък наредил да издигнат голям дворец, който да й подхожда. Започнали работниците работа…

А през това време Нур ад-Дин отишъл в дома на шейха, заел от жена му дрехи, каквито носят жените в Александрия. После се върнал при морето, където бил оставил гемията с Мариам. Мястото било празно, а гемията — далече в морето.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че сърцето на Нур ад-Дин се затъжило, той заплакал с обилни сълзи и тръгнал по брега на морето, въртял се насам-натам. Видял събрани хора да викат:

— Мюсюлмани! Никой вече не пази Александрия! Идват някакви чужденци, влизат в града, пленяват хората и си отиват и не излиза насреща им нито мюсюлманин, нито смел войник!

— Какво е станало? — запитал Нур ад-Дин.

— Някакъв кораб с чужди войници нападна града! — отговорили му. — Превзеха една гемия, която се намираше тук заедно с хората в нея, и отпътуваха спокойно за страната си!

Нур ад-Дин паднал в несвяст. Когато дошъл на себе си, хората го запитали какво му е, и той им разказал всичко от начало до край. Те започнали да го корят и тежки думи му издумали, само един рекъл:

— Абе я оставете човека — не му ли стига това, което е преживял!

И докато продължавали така, появил се продавачът на благовония, приближил се да види какво е станало, и видял Нур ад-Дин сред тях.

— Какво се е случило, че си на този хал, чедо? — запитал той.

Нур ад-Дин разказал и на него какво му се било случило.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че продавачът на благовония изслушал Нур ад-Дин, светлината изчезнала пред лицето му, той се натъжил много и рекъл:

— Синко, че защо не я свали от гемията без такива дрехи? Но както и да е, приказките са вече безполезни! Стани да се приберем в града, пък дано Аллах ти даде наложница, по-хубава от нея! А ти знай, че любов и разлъка от Аллаха са поръка!

— За бога, чичо — възкликнал момъкът, — никога няма да мога да я забравя, дори да се наложи да изпия чашата на гибелта!

— А какво си намислил да правиш, синко? — запитал шейхът.

— Ще се върна пак в град Ифранджа. Или — или!

— Синко, има една пословица: „Веднъж стомна за вода, два пъти стомна за вода, на третия път стомната се чупи!“ Не са успели първия път — добре! Но този път може и да те погубят! Та те ще те познаят начаса!

— Пусни ме да замина, чичо! — замолил се момъкът. — По-добре да ме погубят с меч, отколкото да умра в страдания, защото съм я изоставил!

Случайно по това време на пристана чакал кораб, готов за път. Пътниците вече били натоварили нещата си и моряците вдигали платната. Нур ад-Дин успял да се качи на него и няколко дни пътувал с попътен вятър. Пътували, що пътували и — не щеш ли — натъкнали се на чуждестранен кораб, който кръжал по развълнуваното море и щом видел мюсюлмански кораб, пленявал го, защото там се бояли да не би той да идва, за да грабне кралската дъщеря, после докарвали всички пътници при краля на Ифранджия, а той ги колел, изпълнявайки обета, който бил дал заради щерка си. Пленили кораба, завързали всички и ги докарали при краля — бащата на Мариам. Били сто мъже мюсюлмани. Сред тях бил и Нур ад-Дин. Кралят наредил да ги изколят начаса. Изклали всичките, останал Нур ад-Дин — палачът се смилил над него, толкова млад и хубав бил! Загледал се кралят в него, познал го начаса и викнал:

— Абе не си ли ти същият Нур ад-Дин, който бе вече веднъж при нас?

— Не съм бил аз, не се и казвам Нур ад-Дин! — отрекъл момъкът. — Аз се казвам Ибрахим!

— Лъжеш! — креснал кралят. — Ти си същият онзи Нур ад-Дин, когото аз дарих на пазителката на църквата, за да й помага в слугуването!

— Ама аз се казвам Ибрахим, владетелю! — възразил пак Нур ад-Дин.

— Нека дойде старицата! Тя ще каже дали си Нур ад-Дин, или си друг!

Появил се и едноокият везир, който се бил оженил за царската дъщеря Мариам. Той целунал земята в нозете на царя и викнал:

— Царю честити, строителството на двореца привърши! Ти знаеш — аз дадох обет пред Иса, че когато строежът завърши, ще заколя пред портите му трийсет мюсюлмани! Дойдох да ги взема от тебе и да изпълня клетвата си! Ще ти ги заема, а когато получа свои пленници, ще ти ги върна вместо тези!

— Остана ми само този пленник! — възкликнал кралят, посочил към Нур ад-Дин и наредил: — Вземи го и веднага го заколи! Останалите ще ти пратя, когато получа други пленници мюсюлмани!

Едноокият везир взел със себе си Нур ад-Дин и го повел към двореца да го заколи пред прага на портата му.

— Владетелю! — замолили го бояджиите. — Остана ни още два дни да боядисваме! Почакай, отложи клането на този! Нека довършим, пък дано дотогава кралят ти даде и останалите до трийсет! Ще заколиш всичките наведнъж и ще изпълниш обета си в неделя!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът наредил да запрат Нур ад-Дин в двореца. Той бил гладен, жаден и уплашен, защото смъртта вече го гледала в очите…

По волята на съдбата кралят имал два коня близнаци. Единият се казвал Сабик, а другият — Ляхик. Единият бил гладко кафяв, а другият — черен като смолиста нощ. Царете по околните земи толкова ги харесвали, че били обявили награда за всеки, който успее да открадне поне единия от тези два коня. Обещали да изплатят на крадеца червено злато, бисери и скъпоценни камъни, колкото иска. Но никой не можел да открадне нито един.

Случило се, че окото на единия кон заболяло. Кралят довел всички животински лечители да го излекуват, но никой не успял. Тогава при него влязъл едноокият везир, който се бил оженил за дъщеря му, и видял, че кралят е загрижен за коня си. Решил да пръсне тъгата му и рекъл:

— Дай ми този кон, аз ще го излекувам!

Дал му го кралят и везирът го отвел в обора, където бил запрян Нур ад-Дин. Но когато бил отделен от брат си, конят зацвилил високо, така че всички се събудили. Разбрал везирът причината за това цвилене, отишъл при краля и му казал за станалото. Когато той лично се убедил, че думите му са верни, възкликнал:

— Щом това животно не може да претърпи раздялата с брат си, как ли вехнат в такива случаи мислещите твари!

Той се разпоредил да отведат и другия кон в къщата на везира и да му кажат, че по кралска воля двата коня са дар от него за хатъра на дъщеря му Мариам!

А Нур ад-Дин лежал в същия обор окован и овързан. Видял той двата коня и забелязал перде в окото на единия. Разбирал малко от коне и си помислил: „За бога, нека да опитам! Ще викна везира и ще го излъжа, че ще излекувам този кон! Ще направя нещо такова, че окото му да изтече! Тогава той ще ме погуби и ще се отърва от този позор!“ Изчакал везирът да влезе в обора, за да разгледа двата коня, и заговорил:

— Владетелю, какво ще ми дадеш, ако ти излекувам този кон?

— Ако ти го спасиш, ще те отърва от заколението и ще те даря с каквото поискаш! — възкликнал везирът.

— Нареди тогава да ми развържат ръцете от оковите!

Наредил везирът да го освободят. Надигнал се Нур ад-Дин, взел чисто стъкло, счукал го на прах, взел и гасена вар, смесил всичко с лучен сок и завързал сместа върху окото на коня, като си мислел: „Сега окото му ще изтече, мен ще ме погубят и ще се отърва!“ Заспал в сън без мрачни видения. Изгряло слънцето над хълмове и долини. Влязъл везирът в обора, развързал превръзката върху окото на коня и видял, че болестта и изчезнала.

— Ей, мюсюлманино! — викнал той. — Не познавам друг в света да владее така добре като тебе изкуството да цери животни! Никой лечител в страната ни не можа да излекува този кон, а ти успя!

Той облякъл Нур ад-Дин в богата дреха, назначил го за надзирател на конете си, определил му плата, настанил го да живее на горния кат на обора.

А в новия дворец, построен за Мариам, имало кръгло прозорче, което гледало към двора на везира и към обора, където живеел Нур ад-Дин, който се бил посветил изцяло в служба на конете. Нямало какво да му се обяснява. Всеки ден той лично отивал при двата коня, избърсвал ги с ръка и ги изкъпвал, защото знаел колко ги цени и обича везирът. А едноокият везир имал мома дъщеря като тичаща газела, като стъбло на топола. Случило се тя да седне веднъж пред кръглото прозорче, което гледало към дома на везира и към обора, където той работел, и го чула как пее и се опитва да утеши душата си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирската дъщеря чула Нур ад-Дин да пее и да реди следните стихове:

Ти, който ме упрекваш, всъщност стана

мой благодетел, укрепил ми стана!

Как искал бих да те сгризе съдбата

и да й вкусиш сам горчивината!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

Аз непокорен съм пред твойта злоба,

пред укори жестоки и прокоби!

Не ме ругай, че пак съм се завърнал,

от любовта си настрани несвърнал!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

Прости на влюбените днес, че утре

ще падне върху тебе твоят упрек!

И прошката ще бъде по-голяма,

щом вкусиш сам от техните страдания!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

Бях като тебе роб и аз покорен,

с душица празна, в празнота доволен,

не знаех що е страст, безсънни нощи,

но тя ме призова с зова си мощен!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

Не знаят страст и обич, и копнежи

онези, що не знаят що е нежност

във дързостта! Ала ума си губят

онези, що вкуса горчив й вкусят!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!

Очи безброй в безсънен унес плачат,

клепачи рой будуват зорко в здрача,

реки сълзи се стичат в упование,

копаят в бузи ровове страдания…

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!

Безброй улучили са й стрелите,

тогаз сънят е там, в далечината!

Разкошни дрехи — болки те обличат

и ги подгонват по-далеч да тичат!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!

Разбиват всякаква благочестивост

и като кръв сълзите се разливат,

прозрачни, но горчиви — и храната

вкуса си губи във горчивината!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

Нещастник трябва да е всеки влюбен,

щом сън не хваща погледа изгубен!

Потънал в бурното море се дави

от упреци престъпни и корави!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

Но влюбеният иска да живее,

макар и тежко — но да е със нея!

Живот без обич е лукав и празен!

Но кой успял е във любов напразна?

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

О, боже, помогни на всеки влюбен!

Дари покой на влюбените люде!

Блаженство и успешни начинания

да притъпят ненужните страдания!

Ах, моя страст, дълбока и безкрайна —

в сърцето пламъци горят омайни!…

Когато Нур ад-Дин свършил песента си, везирската щерка си помислила: „Кълна се в Иса и правата вяра, че този мюсюлманин е хубав момък, и аз не се съмнявам, че е влюбен, но е разделен от любимата си! Ако тя е хубава като него, заслужава си той да лее подобни стихове и да се жалва от несподелени страсти!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мариам Занария, жената на везира, предния ден се била преместила в новия дворец. Тя споделила с дъщерята на везира, че й е тягостно. Тя пък решила да отиде при нея и да й разкаже за този момък и за прекрасно подредените му стихове. Дошла при нея и видяла, че е притеснена, сълзи текат по бузите й, едва сдържа стоновете си и мълви следните стихове:

Отиде си животът, остана само мъка,

душата ми се свива от скърби и желания,

сърцето ми стопи се от болката разлъка —

дали ще го прегърна, или пак във страдания

ще гина и ще чакам потънала във мъка?

— Защо ти е притеснена душата, принцесо? — запитала дъщерята на везира. — Какво смущава мислите ти?

При този въпрос Мариам заредила следния куплет:

Ще търпя разлъка със любим.

Бисери сълзи текат разсипани!

Може би Аллах ще се смили,

пък макар през трудности да минеме!

— Принцесо, ела с мен при прозореца на двореца! — рекла везирската дъщеря. — Там в обора има един хубав момък и сладки стихове реди — май че е разлъчен влюбен! Узнах това от стиховете и песните, които той реди ден и нощ!

Тогава Мариам си помислила: „Ако думите на везирската щерка са верни, това трябва да е Нур ад-Дин!“ Тя се надигнала и начаса отишла при прозорчето, през което видяла своя господар и възлюблен Нур ад-Дин. Втрещила се, защото веднага го познала.

А той от своя страна също бил обхванат от дълбока любов и редял песен след песен:

Сърцето ми е роб, очите ми — робини,

и нямам си приятел към мене да намине!

Разкъсвам се от плач, безсъница и страст,

ридания и мъки над мене имат власт!

Таз обич ме запали, разтърси, разболя ме

и осем пъти сякаш с гореща кръв поля ме,

и още шест по пет — безкрайно много пъти!

И колко думи само нещастни я съпътстват:

въздишка, спомен, мисъл, болежки и страдания —

умът сред тях се губи, задавят ме желания,

мечта, разлъка, мъка, гореща страст и слабост,

жар, пламък и доволство от несравнима слабост!

Търпението липсва, щом забушуват страсти,

стопи ли се, тогава най-сладка страст на власт е!

Сърцето пак застива пред този стан прекрасен!

Не виждаш ли как пламва пак пламък чист и ясен?

Сълзата пак потича прозрачна и гореща

и огънят в душата запалва нова среща!

Задавих се в реката в мига, във който влезнах

във нея — и страстта ми ме влачи в тъмна бездна!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че принцеса Мариам се убедила, че пред нея е нейният господар Нур ад-Дин, и си помислила: „Нещастнико, колко много претърпя ти заради мене! Дали Аллах ще ни събере!“ Когато забелязала белезите на мъката по лицето й, везирската дъщеря рекла:

— Принцесо, ти побледня! Този момък нещо ти развали настроението!

— Трудно ми е да гледам този нещастник! — рекла Мариам.

— Принцесо! — казала везирската щерка. — Аз те доведох тук да разсееш тъгата си, а виждам, че този момък влоши положението! Я по-добре да се върнем в двореца!

Мариам се изплашила от дъщерята на везира и рекла:

— Не предполагах, че ще ме притесни дотолкова!

Тя се върнала в стаята си, а везирската дъщеря си отишла по работите. Мариам изчакала, после се върнала при прозорчето и се загледала в господаря си Нур ад-Дин. А той продължавал да скърби, като си спомнял миналото и редял следните стихове:

Надявах се любимата да срещна — и не стана!

Отиде си животът, а с него и надеждата желана!

Сълзите ми с реката само са сравними…

Жестоко бих ударил всеки, който укори ме!

Прокле ме някой — във разлъки живота си да пръсна!

Ако го пипна за езика, аз бих му го откъснал!

За стореното си не жаля и не се оплаквам!

Изпих го — беше то горчиво, но и безкрайно сладко!

Дойдох за тебе, мила само, в тоз град далечен, чуден,

че не можах да те заместя в сърцето буйно, будно!

Осъди ме на смърт жестока зловещият тиранин

за туй, че рана в мен дълбока отвори дъщеря му!

Затегна гърлото ми с примка, уж царство да запази

и ми ограби всичко, всичко, във чер зандан ме смаза!

Разтворих буйната си младост из въздуха му мръсен,

ала не срещнах пак онази, зарад която тръгнах!

Газелке млада, моя вярност, в душата нежна тръпка,

аз докога ще бягам още, ще спирам, пак ще тръгвам?

Събрала толкоз чудна хубост, а пък за мене — мъки!

Търпението си изгубих във тежката разлъка!

Заселих тебе във сърцето, но с тебе — и бедата!

И все пак радвам се, че там си, прекрасна, чиста, свята!

И пак сълзите ми потичат като река могъща!

Ах, ако знаех изход, тръгвам, напускам свои, къща!

Боя се само, че умирам от обич непосилна,

и че надеждата ми бяга — не мога да я стигна!

Щом Мариам чула как Нур ад-Дин реди своите стихове, думите му изтръгнали сълзи от очите й и тя пропяла:

Пожелах си любимия аз да намеря —

не можах! И изгубих и ума, и дума!

Бях приготвила стихове — цели тефтери,

щом го срещнах — останах без букви, без думи!

Нур ад-Дин чул гласа на Мариам, познал я, трепнала душата му и той заредил следните стихове:

Ти се показа — мъката се пръсна!

В ужасно място с любовта се сблъсках!

Дори със звучен стих не се обадих —

стихът криви се, щом човекът страда!

„Защо мълчиш така? — ти питаш тихо. —

Защо сега не ти е точен стихът?“

Отвръщам: „О, нима, кажи, не знаеш,

че те обичам… Или се съмняваш?

На влюбения всичко му е чуждо —

дори от думи не усеща нужда!“

Мариам се замислила как ще може да освободи своя възлюблен. Тя взела дивит и перо и след като сложила в горния край на страницата свещеното „В името на Аллаха“, написала следното писмо: „Мир от Аллаха и нека неговото благоговение бъде с тебе! Твоята неволница Мариам те поздравява и много страда за тебе! Щом тази хартия попадне в ръцете ти, стегни се начаса и вникни издълбоко в това, което тя иска от тебе! Пази се много да не заспиш! Когато мине първата третина на нощта, трябва да оседлаеш двата коня и да ги изведеш извън града! На всеки, който те запита къде ги водиш, отговаряй, че ги водиш на паша! Никой няма да те спре! Хората в този град са сигурни, защото портите му нощем се затварят!“

Завила Мариам хартията в копринена кърпа и я хвърлила през прозорчето. Тя паднала близо до Нур ад-Дин и той я взел. Прочел я, познал почерка на Мариам, целунал писмото, очите му се просълзили и той заредил следните стихове:

Нощта донесе ми писмо от тебе,

то развълнува ме и ме успокои,

към миналото щастие ми мислите отведе!

Хвала на бога — той пак със тебе ме дари!

Нур ад-Дин изчакал да мине първата третина на нощта, бързо скочил, отишъл при двата коня, сложил им две от най-хубавите седла, измъкнал ги, тръгнал към градската порта и седнал да чака Мариам…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че по същото време Мариам се прибрала в стаята си. Там тя заварила едноокия везир, който седял облегнат на възглавница, пълна с паунови пера, готов да протегне ръка и да я притегли към себе си. Тя в ума си призовала на помощ бога: „Велики Аллах, не го доближавай телом до мене, защото съм чиста! Помогни ми в делото, което съм намислила!“ После се престорила на любезна, седнала до него и мило го заговорила:

— Господарю, ти надменност ли ми показваш, или се преструваш? Един умен човек е измислил пословица: „Няма ли мир, грабвай камилата и бягай!“ Щом не идваш при мене, аз ще дойда при тебе и ще ти бъбря!

— Бъди благословена, хубава принцесо! — рекъл везирът. — Аз съм само твой слуга! Въздържах се да идвам, защото си бисер невиждан и пред тебе аз свеждам очи към земята!

— Я остави тези приказки, ами дай нещо за хапване и пийване! — рекла тя.

Викнал везирът слуги и неволници и им наредил да донесат трапеза, а на нея — всичко, каквото може да ходи по земята, да лети в небесата и да плува по водата — птици, яребици, пилета, гълъби, агнета сукалчета, тлъсти гъски, риби и варени кокошки, всичко от всякакви видове и всякакви начини на готвене. Мариам започнала да му подава парченца в устата и да го целува. Яли, що яли, наситили се и си измили ръцете. Слугите донесли софрата с виното. Мариам започнала да пълни чашите, да пийва и да му налива. Полека-лека везирът започнал да губи ум и разум, виното взело да го надвива. Тогава тя измъкнала скришом магрибско биле омайно — слон да го помирише, и той ще заспи от тази, та чак до другата година. Когато везирът съвсем се развеселил, тя пуснала билето в чашата му, напълнила я и му я подала. Той я взел, отпил от нея и рухнал на земята. Мариам взела дисаги, напълнила ги с неща, които са хем скъпи, хем леки за носене, сложила нещо за ядене и пиене, облякла дрехи за бой и сеч, закачила си боен меч, взела други оръжия, приготвила един кат богати царски дрехи и за Нур ад-Дин, грабнала за него и бойно оръжие, вдигнала дисагите на гръб и напуснала двореца.

А ето какво станало с Нур ад-Дин през това време. Приседнал той недалече от царската порта да я почака, като държал двата коня в ръка, но неволно заспал. А ние разказахме, че царете по околните земи пръскали луди пари за награда на онзи, който открадне ако не двата, поне единия кон.

Точно него ден в града бил дошъл един мръсен черен роб. Някакъв чужд цар го подкупил с много пари, за да открадне някой от жребците. Обещал му, че ако открадне и двата, ще му даде цял остров и ще го дари с богати дарове. Дълго се въртял този роб из град Ифранджа да търси конете, но докато те били в царските конюшни, робът не могъл да се добере до тях. Но когато едноокият везир ги отвел в своя обор, робът се замислил как да ги грабне.

И така, същата вечер крадецът се промъкнал към обора на везира. Както си вървял, видял спящия Нур ад-Дин, който държал поводите и на двата коня. Снел той поводите от главите на животните, понечил да възседне единия ат и да подкара другия пред себе си, но точно тогава се появила Мариам с дисагите на рамо. Тя си помислила, че робът е Нур ад-Дин, подала му дисагите и той ги метнал на коня. Мълчешком се измъкнали двамата от градската порта, всеки качен на един от конете.

— Господарю Нур ад-Дин, защо мълчиш? — запитала тя по едно време.

Робът ядосано се обърнал към нея и викнал:

— Какво ми бърбориш, неволнице?

Усетила тя, че говорът му е чужд и че това не е Нур ад-Дин. Видяла, че ноздрите му са колкото ибрици. Лицето й потъмняло и тя креснала:

— Кой си ти, син на Хам, как те наричат между тварите?

— Дъще на негодници! — креснал й той. — Името ми е Масуд и крада коне от заспали пазачи!

Тя не казала нищо, измъкнала меча си, ударила го през шията и главата му се отделила от тялото.

Хванала Мариам двата коня, яхнала единия, повела втория, върнала се, откъдето била тръгнала, и там намерила Нур ад-Дин приседнал на мястото, където се били договорили да се срещнат. Поводите били в ръката му, той спял и дори си похърквал! Слязла тя от коня и го побутнала, стреснал се той изплашен и викнал:

— Хвала на Аллаха, господарке, че дойде тук жива и здрава!

— Ставай, мятай се на този кон и мълчи! — наредила тя ядосано.

Той възседнал коня, Мариам възседнала другия и двамата излезли от града. Вървели, що вървели и Мариам се обърнала към него:

— Не ти ли казах да не спиш! Който спи — нивата му остава неорана!

— Заспал съм, защото ми стана студено! А случило ли се е нещо, господарке?

И тя му разказал какво й се случило с роба.

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТИ ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мариам и Нур ад-Дин бързо тръгнали в незнайния си път и оставили делата си в ръцете на Аллах. Така яздили и си приказвали, докато стигнали до убития от Мариам роб — той лежал проснат на земята. Нур ад-Дин отново благодарил на Мариам, удивил се на юначеството й. Продължили пътя си и яздили дълго, докато утрото ги осветило с блясъка си, слънцето се показало, после се издигнало нагоре над хълмове и равнини. Двамата стигнали широка поляна, заобиколена със зелени дървета, птиците пеели усърдно, а потоците се леели във всички посоки. Всичко било, както го е описал поетът, и хората го повтарят след него:

Запази ни от зноя долината,

с росица хладна ни поля тревата,

зефирът сякаш ни погали в здрача,

тъй както майка гали пеленаче.

Засмукахме със страст водата хладка,

дори от вино алено по-сладка,

тя спря на слънцето горещината

и я смени със полъха на вятър!

Дори по камъните тук мъхът пораства,

тъй както бисер от черупка мъртва блясва!

Спрели двамата да си починат, хапнали плодовете, пийнали от водите, оставили конете да попасат по ливадата. Седнали да си поприказват и както си седели, ето че се вдигнал облак прах, който затулил небесата, чули се конско цвилене и звън на оръжия…

А причината била, че на сутринта кралят пожелал да навести дъщеря си и везира, да види как са пренощували, да ги поздрави, както обикновено правят царете с дъщерите си. Тръгнал и отишъл в новия дворец. Намерил везира в постелята — още не бил на себе си. Кралят не видял дъщеря си. Наредил да му донесат гореща вода, чист оцет и тамян, пъхнал ги в носа на везира. Изкашлял той омайното биле и се събудил. Кралят го запитал какво му се е случило и къде е дъщеря му, а везирът отговорил:

— Царю честити, помня само, че тя ми наля чаша с вино — от този миг душата ми не беше с мене! Не знам какво е станало с нея!

Светлината в очите на краля се сменила с мрак, той измъкнал меча си, ударил везира си по главата и я отсякъл. Изскочил навън ядосан, стиснал зъби. Изпратил да викнат стражи и свита, после наредил да му доведат двата коня. Затичали се стражите, бързо се върнали и викнали:

— Царю, конете са изчезнали през нощта, а конярят — с тях!

— Кълна се във вярата си! — възкликнал кралят. — Сигурен съм, че дъщеря ми и онзи пленник са отвели двата коня! От ръцете ми го отърва само този едноок везир, но и той вече си получи заслуженото!

Извикал той тримата си синове. Те били смели юнаци, на бойното поле всеки от тях струвал колкото хиляда рицари. Наредил им да яхнат конете си и заедно със свитата потеглили по следите на двамата. Настигнали ги в онази долина. Мариам скочила и яхнала жребеца си, измъкнала меча си, наместила лъка си и викнала на Нур ад-Дин:

— Как се чувстваш, как е сърцето ти в битка, война и бран?

— Твърдостта ми в битка е като твърдостта на сламка сред колове! — викнал той и заредил следните стихове:

Мариам, остави ти поета да мре

със своята болка и своята мъка!

Не е той боец, а само поет

и стряска го даже на гарвана грака!

Пък види ли плъх — бяга като разпран

и гащите пълни с противна помия!…

Не обича да мушка… Освен под юрган,

пък и ти си усетила мойта чекия!

Това си е истина, друга си нямам!

Ако ми се надяваш — правиш грешка голяма!

Мариам се разсмяла и викнала:

— Стой си на мястото, господарю Нур ад-Дин! Аз ще те спася от тяхната злоба, пък дори да са повече от пясъка в пустинята!

Тя придърпала поводите на жребеца, после пуснала юздите от ръката си, развъртяла копието. Конят излетял напред като буен вятър или като поток в тясна долина. Навремето Мариам била най-юначната от своя род, защото баща й я бил научил от малка да язди най-буйни коне и да води смели битки дори нощем.

— Стой зад гърба ми! — викнала тя на Нур ад-Дин. — Загубя ли битката, бягай и пази живота си, че ще го загубиш, ако паднеш в плен. Никой не може да стигне твоя жребец.

А кралят зърнал дъщеря си Мариам и се обърнал към най-големия си син:

— Ей, Бартук, ти си отхранен с най-добър боклук! Сигурен съм, че това е сестра ти Мариам! Тя иска да ни пребори! Излез насреща й, бий се в името на Иса и на правата ни вяра! Когато я победиш, не я убивай, а й предложи да се върне в християнската вяра! Върне ли се — доведи ми я като пленница! Не се ли върне — убий я за пример на другите! Същото направи с оня проклетник зад нея, но още по-жестоко!

Бартук изскочил срещу Мариам, тя се нахвърлила върху него, закръжила наоколо му и той й викнал:

— Сестро! Не ти ли стига, че изостави вярата на деди и прадеди и прие вярата на номади без родина! Върни се към праведните ни нрави, инак ще те погубя, за да бъдеш отвратителен пример за останалите!

Засмяла се Мариам и му отговорила:

— Не може да се съживи онова, което е умряло! За бога, няма да се отметна от вярата на Мохамед, сина на Абдуллах, който посочи на всички правия път!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Бартук чул тези думи, лицето му потъмняло, той се ядосал. Двамата се заплели меч в меч, започнала жестока сеч, рани си посичали, погледи се засичали, били като ослепели, един около друг обикаляли, дълго се били, но не се надвили. Щом Бартук вдигнел меч да го стовари върху нея, тя се отвръщала, удара му връщала с огромно умение, юначество и търпение. Над главите им се вдигнал облак прах, двамата конници се скрили от погледите. Накрая той се уморил, вниманието му се охлабило, мощта му отпаднала. Тя замахнала с меча си и главата му отлитнала от плещите му. Тогава Мариам излязла насред кървавото бойно поле и призовала някого на двубой, търсейки победа в бой:

— Има ли воин срещу мен да излезе, в бой с мене да влезе, но да е юнак, а не мързелив глупак! Нека се покажат християнски синове, на правата ми вяра врагове, искам всичките да ги избия, унизителната чаша да изпият! Роби на неверници и тирани! Днес ще понесете жестоки рани, хората на истинската вяра ще надделеят, душите на невярващите в Милосърдния ще почернеят!

Кралят видял, че големият му син е мъртъв, и викнал на средния си син:

— Бартус, ти си кавалер на ордена на глистата! Побързай, синко, да се сбиеш със сестра си Мариам, отмъсти за брат си Бартук и ми я доведи като гадна жалка пленница!

Застанал той пред сестра си, тя застанала смело на пътя му, спуснала се срещу него. Пламнала страшна битка, по-гореща от предишната. Тя забелязала, че този й брат не смее да се бие с нея, че иска да избяга. Колкото пъти се опитвал да се изплъзне, тя заставала на пътя му и го отблъсквала. Накрая стоварила меча си на шията му и душата му излетяла от тялото.

Развъртяла се Мариам по полето бойно и викнала:

— Къде са юнаците? Къде е едноокият везир?

С ранено сърце и река от горчиви сълзи баща й викнал:

— Ти уби и средния ми син! — и се обърнал към малкия си син: — Фасиан, аз те наградих с кожа, одрана от гърба на дете! Излез да се биеш със сестра си, отмъсти за двамата си братя! Убий я най-жестоко!

Излязъл насреща й малкият й брат, спуснал се към нея, но тя се възправила насреща му и викнала:

— Ти, враг на Аллаха! И тебе ще изпратя при двамата ти братя, защото такава е присъдата на Аллах към неверниците!

Измъкнала меча си от канията, замахнала и отсякла главата му. Когато монасите и рицарите видели, че и тримата кралски синове са убити, ужас се вселил в сърцата им, решили да отстъпят и да избягат. Кралят видял, че синовете му са избити, а воините му бягат, задишал тежко, пламнал в сърцето му огън от страх и си помислил: „Мариам се справи сама с нас! Ако се реша сам да изляза срещу нея, тя ще надвие и мене, ще ме погуби, както изби братята си! Нито у нея остана някакво чувство към нас, нито пък ние имаме желание тя да се върне! Я по-добре да си вървя, че поне да опазя кралството си!“ И той се върнал в града. Стигнал в двореца си, поел си дъх, извикал своите сановници и държавници и поискал съвет, какво да прави. Изправил се един от везирите му и рекъл:

— Кралю, няма начин да ги заловиш, освен да пратиш писмо до халифа Харун ар-Рашид, владетеля на страната на мюсюлманите, и да му съобщиш, че един мюсюлманин се е промъкнал в страната ти и е отвлякъл насила дъщеря ти. Чувал съм, че бил справедлив мъж! Той ще залови бегълците и ще ти ги изпрати, а после ще правиш с тях каквото поискаш!

— Дайте ми перо и хартия! — разпоредил се кралят и написал на халифа Харун ар-Рашид следното писмо: „Привет на емира на правоверните! Имам дъщеря на име Мариам Занария, която бе опозорена от един пленник мюсюлманин на име Али Нур ад-Дин, син на търговеца Тадж ад-Дин от Кайро. Този човек дойде в страната ми, отвлече дъщеря ми Мариам, избяга с нея в страната на мюсюлманите и стана причина да бъдат избити синовете ми. Извършена е несправедливост! Ти си халиф в страната на мюсюлманите и аз те моля за милост и справедливост! Като награда за помощта ти ще ти отстъпя половината от великия град Рим, за да построиш там джамия на мюсюлманите!“ Написал писмото, ударил печата, сановниците сложили и отпечатъци от своите палци върху восъка и кралят рекъл на един от другите си везири: — Ако свършиш тази работа, ще ти дам земите на двамата от синовете ми, както и два ката най-скъпи дрехи!

Предал му писмото и му наредил да отпътува за Багдад, където лично да предаде писмото на емира на правоверните Харун ар-Рашид. Отпътувал везирът с писмото, пресякъл реки и планини, стигнал Багдад. Помолил позволение от халифа да влезе при него. Разрешили му. Влязъл той, целунал земята пред него и му предал писмото от царя на Ифранджия заедно с дарове и скъпоценности, достойни за един владетел.

Отворил халифът писмото, прочел го, разгневил се и наредил на везирите си да напишат писма до всички валии в мюсюлманските страни, в които описали как изглеждат бегълците Мариам и Нур ад-Дин, и заповядал всеки, който ги открие, да ги запре и да ги изпрати на емира на правоверните. Валиите приели повелята и тръгнали да търсят по земите си всички, които отговаряли на описанието.

А след като Мариам победила царя на Ифранджия, тя и възлюбленият й яхнали конете и потеглили за страната Шам. Успели да стигнат Дамаск. Там пратеникът, изпратен от халифа, ги бил изпреварил с един ден. Когато двамата влезли в града, заобиколили ги съгледвачи и ги запитали как се казват. Те казали истината и разказали всичко, което им се било случило. Запрели ги и ги отвели при емира на Дамаск, а той начаса ги изпратил при халифа в Багдад. Довели ги и помолили позволение да ги въведат при него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато емирът на правоверните наредил да ги въведат при него, те целунали земята пред нозете му, а стражите рекли:

— О, емир на правоверните, това е Мариам Занария, дъщерята на царя на Ифранджия, а това е Нур ад-Дин, син на търговеца Тадж ад-Дин от Египет, който я е опозорил, отвлякъл я е и я е отвел в Дамаск. Уловихме ги, когато влизаха в Дамаск, запитахме ги как се казват, и те ни казаха истината!

Изгледал емирът на правоверните Мариам. Пристъпила тя напред, целунала земята пред него, пожелала му вечна слава и благоденствие и от злоби и мъки спасение. Учудил се халифът на изисканото й държание и я запитал:

— Ти ли си Мариам, дъщерята на царя на Ифранджия?

— Да, емир на правоверните, имам на единната вяра, пазител на светлината на вярата, син на чичото на най-първия между всички пророци! — отговорила тя.

Обърнал се Харун ар-Рашид към Нур ад-Дин и го запитал:

— А ти ли си Нур ад-Дин, синът на търговеца Тадж ад-Дин от Кайро?

— Да, емир на правоверните и наш водач по праведния път! — отговорил момъкът.

— Как взе тази девойка от царството на баща й и избяга с нея?

Нур ад-Дин му разказал всичко, което се било случило. Много се зачудил халифът на разказа му и възкликнал:

— Може ли човек да изстрада повече от това? — после се обърнал към Мариам: — Мариам, знаеш ли, че баща ти, царят на Ифранджа, ми е пратил писмо за тебе!

— О, господарю! — заговорила Мариам. — Ти си наместник на Аллаха върху неговата земя! Аз приех вярата ви, защото тя е истинната праведна вяра и оставих неверниците, които измамиха Иса! Прекланям се пред Всевъзхваления, всевишен и единствен, падам ничком пред него и го възхвалявам! Пред лицето на халифа аз твърдя и свидетелствам, че няма бог освен Аллах, свидетелствам, че Мохамед е пратеник на Аллаха! Как може ти, емир на правоверните, да приемеш на вяра някакво писмо от царя на неверниците, да ме пратиш в страната на безбожниците, които са и многобожници, защото обожествяват кръста, покланят се и на идоли и приемат, че Иса е бог, макар той да е земно създание! Ако ти, наместник на Аллаха, направиш това с мене, в деня на Страшния съд ще се уловя за косата ти и ще се оплача на чичовия ти син, пратеника на Аллаха!

— Мариам, Аллах да ме осъди, ако някога направя това нещо! — отвърнал емирът на правоверните. — Как мога да върна мюсюлманка, вярваща в единния Аллах? Та това е забранено от Аллаха! Аллах да те благослови! Щом си мюсюлманка, твоето право стана наше задължение, а то е, че никога няма да те оставя! Успокой се — твоят хатър ще срещне само добро у мене! Искаш ли Нур ад-Дин от Кайро да бъде твой господар, а ти — достойна негова съпруга?

— О, емир на правоверните, как да не искам той да ми е господар! — възкликнала Мариам. — Че той даде всичките си пари, за да ме купи, отнасяше се така добре с мене, толкова пъти с тази негова доброта постави живота си в опасност заради мене!

Така емирът на правоверните оженил Мариам и Нур ад-Дин, платил й откупа, довел кадия и свидетели и в присъствието на държавни сановници определил деня на сватбата — и това било паметен ден за двамата. После халифът повикал везира на краля на Ифранджия, накарал Мариам да повтори думите си, обърнал се към него и му рекъл:

— Ти чу каква е волята й, нали? Как искаш да пратя тази мюсюлманка при неверния й баща? Че нали той може да й стори зло, а после аз да отговарям за нея в деня на Страшния съд? Защото казал е Всевишният: „Аллах няма да предаде правоверни на неверници!“

А този везир, който бил много глупав, рекъл:

— О, емир на правоверните! Не мога да се върна без Мариам, макар и да е мюсюлманка, върна ли се без нея, кралят ще ме погуби!

— Хванете този проклетник и го убийте! — викнал халифът и произнесъл следното двустишие:

Това присъда е над всяка твар бунтовна,

от онзи, който е над нея, непокорната!

— О, емир на правоверните! — викнала Мариам. — Не осквернявай меча си с кръвта на този проклетник!

Тя измъкнала своя меч, замахнала и отделила главата на везира от тялото му. А емирът на правоверните се удивил от твърдостта на десницата й и от силата на духа й.

Халифът дарил Нур ад-Дин с богати дарове, отделил място на двамата в своя дворец, дал им богати плати и ги обсипал с всичко, от което имали нужда. Така те живели известно време в Багдад щастливи и доволни. Но домъчняло му на Нур ад-Дин за майка му и за баща му. Изложил той молбата си на халифа и го помолил за разрешение да отиде в страната си. Халифът разрешил на двамата да си тръгнат, дарил ги с най-скъпи дарове, дал им съвети, как да държат за вярата си. После наредил да се напише писмо на емира на богопазения град Кайро, на неговите големци и учени, като им дал указания много да ценят Нур ад-Дин, неговите родители и неволницата му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато новината за пристигането на Нур ад-Дин се разпространила из Кайро, баща му и майка му много се зарадвали. Излезли да го посрещнат големци, емири и сановници, защото такива били указанията на халифа. Това бил паметен и чудно хубав ден, в който се срещнали хора, които се обичат, намерили се сърца, които се търсят! Всеки ден някой от емирите устройвал пир, всички много се радвали и веселили. Радвали се и на Мариам, оказвали й голяма почит. Тя и Нур ад-Дин получили скъпоценни дарове от всички емири и богати търговци. И така живели в радости и сладости, яли и пили, много деца народили, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва!…

Приказка за саидеца и за неговата жена чуждоземка

Разправят също, царю честити, че емир Шуджаа ад-Дин Мохамадан, заместник на управителя в Кайро, разказвал следната история:

* * *

Гостувахме у един човек от Саид. Той ни посрещна гостоприемно, оказа ни голяма почит. Бе именит шейх, почти черен, а имаше дечица толкова бели, че белотата им избиваше в руменина.

— Защо децата ти са бели, а ти си толкова мургав? — запитахме го ние.

— Майка им е чуждоземка! — отговори той. — Аз си я взех, но историята ми с нея е дълга!

— Разкажи ни я! — помолихме ние.

И той заразказва…

* * *

Добре!… Веднъж в това село сях коноп! После го оскубах, разчепках го. Похарчих за него петстотин динара, а когато реших да го продам, не ми даваха за него и половината от вложеното. Казаха ми: „Отнеси го в Ака, може там да спечелиш повече!“ По онова време Ака бе в ръцете на чужденците.

Отнесох го в този град.

Докато продавах малко по малко, мина край мене жена чуждоземка — чуждоземките ходят обикновено по пазарите без покривало на лицето си. Спря при мен да си купи коноп. Видях лицето й и от хубостта й загубих ума и дума. Продадох й нещо, но тя доста се пазари за цената. Върна се след няколко дни, пак й продадох нещо, но тя се пазари даже още по-дълго от предния път. Така тя продължи да купува от мен и аз усетих, че съм я обикнал. Тя винаги вървеше с някаква старица и аз помолих старицата:

— Можеш ли да измислиш някаква хитрост, та да мога да преспя с тая хубавица!

— Ще измисля! — рече старицата. — Ала нека това е тайна, която никога не излезе от трима ни! Но ще трябва да похарчиш доста пари!

— Абе щом душата ми иска да изскочи от мене, за да се събера с нея, нищо не ми е скъпо! — отвърнах.

Договорихме се да й платя петдесет динара, а вечерта тя да дойде при мен! Взе ги тя и рече:

— Приготви място — тази нощ тя ще дойде!

Отидох аз и приготвих, колкото можах, неща за ядене, пиене, разните му свещи и благовония. Къщата ми гледаше към морето. Бе лято и приготвих постеля върху покрива й. Чуждоземката наистина дойде, ние ядохме и пихме, после си легнахме под звездите, луната светеше, наблюдавахме отраженията на небесните тела в морето. Помислих си: „Как не те е срам пред Аллаха! Ти си чужденец, самичък пред небето и се опорочаваш с някаква християнка! Ти заслужаваш мъките на ада! Боже мой, кълна се пред тебе, че през тази нощ не ще докосна тази християнка от срам пред тебе и от страх пред твоето наказание!“

Спах до сутринта. Призори тя ядосана си отиде. Аз се върнах при сергията си и седнах там. Тя се появи разгневена и хубава като луна! Примрях от желание и си рекох: „Кой си ти, че изоставяш такава неволница! Да не си скопен? Да не си неспособен? Да не си багдадски евнух? Или си от онези, които заместват жените?“ Повиках старицата и й казах:

— Върни мия!

— Тя ще се върне само за сто динара! — рече намръщено тя.

Дадох сто динара и неволницата дойде втори път. Когато се появи при мене, старата мисъл ме загложди отново. Въздържах се да я докосна и се оставих в ръцете на Всевишния! На сутринта нея я нямаше, аз се върнах пак на сергията си. Двете минаха пак край мене и аз викнах на разгневената старица:

— Доведи ми я пак!

— За бога! — отговори тя. — Може да й се насладиш само ако платиш петстотин динара!

Съгласих се. Реших да загубя печалбата от всичкия си коноп и после — ако ще да се погубя. Точно тогава чух глашатая да вика:

— Ей, мюсюлмански твари! Срокът на примирието изтече! На всички, които са тук, даваме една неделя време да си приключат работата и да се прибират по земите си!

Тя престана да се появява. Успях да събера парите от конопа, който някои бяха взели от мене в разсрочка, размених останалото за хубави стоки и напуснах Ака, макар че чуждоземката бе взела не само парите, но и сърцето ми. Стигнах до Дамаск. Продадох стоката, която бях взел от Ака на много висока цена, защото такава там вече нямаше — нали примирието бе свършило! Там започнах да търгувам с пленени неволници — исках така да изчезне от душата ми споменът за чуждоземката. И така минаха три години.

По това време цар Насир направи, каквото направи с чужденците, Аллах му дари победа над тях, той плени всичките им царе и по волята на Всевишния отвори страната към морето. Случи се веднъж да дойде човек при мене и да поиска неволница за цар Насир. Имах една, спазарихме я за сто динара, той ми даде деветдесет и остана да ми дава десет — нямаше ги този ден в хазната му. Съобщили на царя, че ми дължи още десет динара, и той казал:

— Заведете търговеца в стаята с пленничките! Нека между чуждоземните девойки си избере някоя за десет динара!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на саидеца:

* * *

Взеха ме и ме отведоха в стаята на пленничките. Огледах ги и изведнъж видях чуждестранната неволница, към която се бях привързал — била съпруга на някакъв техен рицар.

— Дайте ми тази! — казах аз, взех я, отведох я в шатрата си и я попитах: — Позна ли ме? Аз съм търговецът, който продаваше коноп! Ти ми взе доста злато! Каза, че ще ми се отдадеш срещу петстотин динара, а сега стана моя собственост само за десет динара!

— Това ти бе подсказано от твоята вяра! — рече тя. — А аз свидетелствам, че няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник!

Бе станала мюсюлманка и аз си рекох: „За бога, няма да я докосна, преди да я обявя за свободна и да я представя на кадията!“ Отидох при Бен Шадад, разказах му за станалото и той ме ожени за нея. После се прибрахме в Дамаск. Минаха няколко дни и ето че дойде пратеник от християнския цар да си иска пленените мъже и жени, както било по договора, подписан между царете. Всеки, който си бе взел пленени мъже и жени, ги върна, остана само жената, която бе с мене. Онези рекоха:

— Няма я жената на еди-кой си рицар!

Питаха, търсиха я. Научили, че била у мен, и ми я поискаха. Върнах се у дома бледен и уплашен.

— Какво ти е? — запита тя.

— Дойде пратеник от вашия цар да си прибере всички пленници! И тебе те искат от мене! — отговорих аз.

— Отведи ме при царя си, пък аз знам какво ще му кажа! — рече тя.

Заведох я при цар Насир. До него седеше пратеникът на чуждия цар.

— Ето я е жената, която остана при мене! — рекох аз.

Царят и пратеникът я запитаха:

— В страната си ли ще се върнеш, или ще останеш с този мъж?

— Аз вече приех исляма! — отговори тя. — Омъжих се и както виждате, нося дете!

— Какво ти е по-скъпо? — възкликна пратеникът. — Този черен мюсюлманин или твоят съпруг, рицарят?

Тя му отговори същото.

— Чухте ли я какво каза? — запита пратеникът останалите чужденци и се обърна към мене: — Вземи си жената и я отведи!

Тръгнах, а той изпрати след мене бързоходец, който ми каза:

— Майка й изпрати по мене дар! Тя каза: „Дъщеря ми е пленница, няма какво да облече, моля те, отнеси й този сандък!“

Взех сандъка, отнесох го у дома и й го предадох. Отвори го тя — бе пълен с платове и още две кесии със злато и сто и петдесет динара. Аз ги завързах за колана си и всичко си остана, както си беше! Хвала на Всевишния, тези деца са от нея! Тя е жива и здрава и до ден-днешен, тя ви наготви и това ядене!…

* * *

Учудихме се на разказа му и на късмета му, пък Аллах знае повече!…

Приказка за момъка от Багдад и за неволницата, която си бил купил

Разправят също, царю честити, че в Багдад някога живял мъж. Бил доста заможен. Обичал една неволница, която си бил купил, а тя също го обичала. Много харчел по нея, докато накрая изхарчил всичките си пари и нищичко не му останало. Търсил нещо да работи, за да живее, но не намерил. Докато бил богат, този човек посещавал често сборищата, където се събирали познавачите на песни. Сам той обичал да пее и достигнал съвършенство. Помолил един от приятелите си да го посъветва какво да прави, а оня му рекъл:

— Не виждам за тебе по-добър занаят от пеенето! Ще пеете с неволницата си! Ще печелите, ще има какво да ядете и да пиете!

Споделил човекът този съвет с неволницата си, а тя му рекла:

— Аз намерих друг изход! Продай ме — това ще е край на мъката и за двама ни! Ще живея в разкош — такава като мене ще бъде купена само от заможен човек! Така ще мога да се откупя и един ден да се върна при тебе!

Изложил я момъкът за продан. Видял я мъж хашемит от Басра. Бил възпитан, с благородна душа. Купил я за хиляда и петстотин динара…

Момъкът, стопанинът на девойката, после разказвал:

* * *

Когато взех парите, съжалих за стореното и се разплаках. Разплака се и тя. Помолих купувача да развалим пазарлъка, но той не се съгласи. Не ми се връщаше у дома, защото след нея къщата ми се струваше пуста и подивяла. Влязох в една джамия, седнах там, докато не се унесох и заспах. Сложих кесията под главата си като възглавничка. По едно време усетих, че някой я изтегли изпод мене. Стреснах се ужасен. Спуснах се след крадеца, но кракът ми се заплете в някакво въже, паднах по лице и си рекох: „Душата ти не е вече с тебе, парите си изгуби — от час на час халът ти става по-зле“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка:

* * *

Отидох при Тигър, закрих лицето си с дрехата си и се хвърлих в реката. Видели ме случайни минувачи, хвърлили се подир мене и ме измъкнаха. Разказах им за станалото. Те изразиха съжалението си, дойде при мене един шейх и рече:

— Парите ти са си отишли, но защо искаш да загубиш и душата си? Така ще отидеш в ада! Я ме заведи в къщата си!

Отведох го. Той поседя с мене и ме поуспокои. Благодарих му, той си отиде, но щом излезе, отново ме обхвана мисълта да погубя себе си — нито адът ме плашеше, нито отвъдният живот! Изскочих и се затичах при един приятел. Разказах му какво ми се случи, той ми даде от съжаление петстотин динара и каза:

— Слушай! Напусни веднага Багдад! Използвай тези пари, докато сърцето ти се освободи от тази любов! Ти си човек с дар слово, имаш и блестящо образование! Заеми се с каквато и да е работа, пък може Аллах да те събере пак с неволницата ти!

Слушах го и решителността ми се възвърна. Реших да се насоча към Средната земя, защото там имам роднини. Излязох на брега на реката и видях закотвен кораб. Моряците товареха вързопи със скъпи платове. Помолих ги да ме вземат със себе си. Отговориха ми, че корабът принадлежи на един хашемит. Исках да си платя, а те ми отговориха:

— Щом ти трябва да пътуваш, махни тези богаташки дрехи, облечи моряшки и тръгвай, сякаш си един от нас!

Купих си моряшки дрехи, облякох ги и се качих на кораба, който щеше да пътува към Басра. Не бе минал и час, когато видях моята неволница, а с нея — още две, които й бяха прислуга. Успокои се душата ми, рекох си: „Ето че ще я виждам и ще слушам песните й чак до Басра!“ След малко дойде и хашемитът на кон със свита. Качиха се на кораба и той се залюля под тежестта им. Извадиха нещо за хапване, той яде с неволницата, хапнаха и останалите. Тогава хашемитът й заговори:

— Постоянно тъгуваш и не пожелаваш да пееш! Но нали ти първа си пожела да се разделиш с любимия?

Разбрах, че тя още ме обича. Той й опъна шатра до единия борд. После извика мъжете, които бяха откъм другия борд, и седна с тях извън шатрата. Запитах моряците какви са — оказаха се братя на хашемита. Те неколкократно настояваха неволницата да пее, докато накрая тя поиска уд, настрои го и запя:

Приятелят се появи — а ме отвлякоха от него

във нощен път из мрачини, в безкрайните далечини,

на борда всеки се качи, потегли корабът в морето,

а буйни пламъци горят и жар изгаря ми сърцето…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка:

* * *

После тя захвърли уда и прекъсна песента. Хората останаха огорчени, а аз изгубих съзнание. Помислиха, че съм епилептик. Започнаха да шепнат нещо в ушите ми, а нея я молеха да запее отново. Тя настрои уда и запя:

Спирам да плача… Търпя и греша…

Бих отишла при него… Макар и пеша…

Спрях при руините… За него запитах,

за дома му… Но всичко в праха бе зарито…

И падна в несвяст. Вдигна се глъч. Викнаха и аз също загубих съзнание. Моряците ми креснаха, а един страж извика:

— Как се е качил на кораба този луд! Спрем ли при някое село, ще го сваля на брега и ще се отървем от него!

Заболя ме. Търпеливо зачаках, като си казах: „Няма как да се отърва от тях, освен да й съобщя някак си, че съм на кораба, та тя да попречи да ме изхвърлят“. Пътувахме, що пътувахме, стигнахме някакви колиби. Там собственикът на кораба нареди да слезем на брега.

Бе привечер. Хората се изправиха, а аз се скрих зад едно платнище, взех уда и задрънках мелодия след мелодия все от онези, на които я бях учил. Исках да ме чуе. После оставих уда и се върнах на мястото си. Скоро и слезлите на брега се върнаха. Луната се извиси над суша и вода и хашемитът рече на неволницата:

— За бога, попей ни нещо!

Тя взе уда, помилва го, зарида, а после каза:

— За бога! Та моят учител е при нас на кораба!

— Как така! — възкликна хашемитът. — Та ако е той на кораба, за нищо на света не бих пропуснал да се запозная с него, защото той сигурно ще може да успокои душата ти и ти да запееш!

— Мога да редя песни и да свиря на уда само ако моят учител ми помага! — настоя тя.

Изплаших се да не би разговорът да спре дотук, и казах:

— Аз съм й учителят — научих я, когато й бях господар!

— За бога! Това е гласът на моя господар! — възкликна тя.

Дойдоха при мене стражите, отведоха ме при хашемита. Той ме позна и каза:

— Я ми разкажи какво си направил, за да стигнеш дотук? — разказах му всичко, заплаках, чуха се и риданията на неволницата зад завесата, заплака и хашемитът с братята си от жалост към мене, а после той рече: — За бога, тази неволница стана близка на сърцето ми, но не съм преспивал с нея, а и днес я чух за пръв път как пее! Аз съм човек, комуто Аллах е дал всичко предостатъчно! Дойдох в Багдад да послушам песни и да взема платата си от емира на правоверните. Направих и едното, и другото! Когато реших да се върна по родните места, си казах: „За да слушаш песните на Багдад, трябва да си купиш някоя неволница!“ Не знаех, че толкова държите един на друг! Кълна се в Аллах, че щом пристигна в Басра, ще й върна свободата, ще ви оженя и ще ви давам толкова, колкото да живеете и да ви остане, но при едно условие: когато ми се прииска да чуя песен, ще я закривам зад завеса и тя ще пее там, а ти ще бъдеш между моите братя и сътрапезници! — той пъхна глава зад завесата и запита неволницата: — Доволна ли си? — тя започна да му благодари, а той се обърна към един от стражите си и му нареди: — Вземи този момък, облечи го в богати дрехи, облей го с благовония и ми го доведи!

Стражът направи това, което му бяха наредили, сложи ме да седна до него, а през това време неволницата започна да пее с най-красиви извивки следните стихове:

Присмяха ми се, че проливам сълзи,

за сбогом щом любимият забърза!

О, те не знаят що е туй раздяла,

че мъка от любов не ги изгаря!

Любов без скръб не може да живее!

Сърце без огън може ли да пее?

Всички на кораба се развеселиха от песента, а аз — повече от всички. Грабнах уда от неволницата, ударих по струните и запях:

Щом почит си търсиш — ти умния питай,

че умният знае и радост, и мъки!

Въпросът на умен е чест и величие,

въпросът на глупав са изрази тъпи!

Щом нещо не знаеш, не чакай с търпение,

не е унижение умен да питаш,

не смятай въпроса си за унижение,

а срам е, когато по-низкия риташ!

Зарадваха ми се хората. Ту аз пеех, ту неволницата. Стигнахме до някакъв бряг, където корабът хвърли котва. Всички слязохме, слязох и аз, но бях пийнал. Отидох до едно място да пусна вода и ме налегна сън. Хората се върнали на кораба и той заминал. Не си спомнили за мене, защото също били пияни. А аз бях оставил всичките си пари у неволницата, нямах нищо. Така те стигнали до Басра.

Събудих се от горещината на слънчевия ден. Станах и не видях никого. Бях забравил да питам хашемита как се казва, къде живее в Басра, с какво се занимава. Стоях разколебан, докато край мене мина голям керван. Тръгнах с него и стигнах до Басра. Не познавах никого, не знаех къде да търся хашемита. Отидох при един бакалин и го помолих за дивит и перо…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка:

* * *

Седнах и започнах да пиша нещо. Той хареса почерка ми, видя, че дрехите ми не са чисти, запита ме какво ми е. Отговорих му, че съм беден чуждестранен, и той запита:

— Искаш ли да останеш на работа при мене? Ще те храня, ще те обличам, ще ти плащам по половин дирхам на ден, а ти ще водиш сметките ми!

Заживях при него. Подредих му книжата, осигурявах му печалби. След месец той видя, че доходът му е пораснал, а харчовете му — намалели. Започна да ми плаща по цял дирхам. Мина време и ми предложи да ме ожени за дъщеря си и да му стана съдружник. Съгласих се, заживях с жена си, като работех в дюкяна, но през цялото време бях тъжен. Така живях две години. Веднъж край дюкяна се появи дружина мъже, които носеха ядене и пиене. Запитах бакалина каква ще е тази работа, а той ми отговори:

— Днес заможните хора излизат на открито, събират се около брега на реката и там между дърветата хапват и пийват!

Душата ми подсказа, че би трябвало да видя каква е тази работа, и рекох:

— Искам и аз да отида!

— Щом искаш, иди! Поизлез, разходи се! — съгласи се той.

Тръгнах по брега на реката. Хората се бяха пръснали наоколо. Поразходих се и изведнъж видях капитана, който бе возил хашемита и неволницата. Викнах му, познаха ме, качиха ме на кораба и ме запитаха:

— Ама ти жив ли си бил? — прегърнаха ме, разпитаха ме за патилата ми, аз им разказах всичко, а те възкликнаха: — А пък ние си мислехме, че виното те е съборило и си паднал в реката! — запитах ги за неволницата, а те ми отговориха: — Щом разбра, че си изчезнал, тя изгори уда и зарида. Върнахме се в Басра и там тя ни каза: „Ще облека черни дрехи, ще построя гробница до този дом, ще заживея при нея и повече няма да пея!“ Оставихме я и тя живее така и досега!

Отведоха ме до къщата. Щом ме видя, тя изохка високо. Дълго я прегръщах, а хашемитът ми каза:

— Вземи си я!

— Съгласен съм! — отговорих. — Но ти я освободи, както ми обеща, и ме ожени за нея.

Така и стана. Той ме дари със скъпи неща и още петстотин динара отгоре и каза:

— Готов съм всеки месец да ти давам още толкова, при условие че сме на една трапеза и слушаме песните и на двама ви!

Той ни даде и дом, нареди да се внесе в него всичко, от което имахме нужда. Отведох там и неволницата си. После отидох при бакалина и му разказах за всичко, което ми се случи. Помолих го да ми разреши да се разведа с дъщеря му, без някой да носи вина. Платих й всичко, което й бях задължен от откупа й. Живях две години при хашемита, спечелих големи блага. Пак станах такъв, какъвто бях в най-хубавите времена заедно с неволницата си в Багдад. Благодарих на Аллах, че ни дари с много богатства и превърна болката на нашето търпение в сладости и успехи! Хвала му, че знае кое и кога да направи, защото е най-знаещ!…

Приказка за Уарадхан, сина на цар Джалиар

Разказват също, че някога много отдавна в страната Индия живял цар. Бил велик владетел, висок на ръст, с красиво лице, благородни навици, милосърден към бедните, любим на поданиците си. Под негова власт били седемдесет и двама царе, в страната му имало триста и петдесет кадии. Имал седемдесет везири. На всеки десет войници имал по един предводител. Най-високопоставен между везирите му бил един на име Шаммас, който бил на двеста и петдесет години. Бил човек с добри нрави, приятни обноски, красноречив, кротък, познаващ работата си, мъдър предводител на по-младите. Много го обичал царят, ценял неговите знания и умение да води делата на държавата.

Никой преди този цар, който се казвал Джалиар, не бил управлявал толкова добре страната. Но въпреки всичко Аллах не му дарил син. Това натъжавало и него, и народа в царството му…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че една вечер царят доста се поизмъчил с някакво трудно държавно дело. Легнал си и видял насън, че уж лее вода в корена на някакво дърво, около което имало много други дървета. Изведнъж от това дърво изскочил огън и запалил останалите дървета. Стреснал се царят ужасен и изплашен, викнал един от стражите и му наредил да извика начаса везира Шаммас. Стражът предал на емира царската повеля. Шаммас скочил и отишъл при царя. Намерил го да седи на постелята си. Приседнал до него и запитал:

— Царю, какво толкова те разтревожи тази нощ? Защо ме викна така бързо?

Царят го помолил да поседне и му заразказвал какво видял насън. Шаммас отпуснал притеснено глава, а после се усмихнал.

— Е, Шаммас? — възкликнал царят. — Разтълкувай ми го и от нищо не се бой!

— Царю! — отвърнал Шаммас. — Всевишният Аллах ти е оказал милост! Той е пречистил окото ти, за да забележиш това видение, което предсказва добри вести! Аллах ще те дари с мъжко чедо, което ще стане твой наследник! Обаче от него ще се породи нещо, което не бих желал да ти тълкувам, защото смятам, че не си струва!

Зарадвал се царят, успокоил се и рекъл:

— Щом такова е доброто тълкувание на моя сън, поне го свърши докрай! Трябва да ми се изтълкува сега, когато съм радостен! То не би могло да бъде нещо друго освен щедрост, дадена ми от всевишния Аллах!

Шаммас се възпротивил под предлог, че не му е добре. Тогава царят събрал всички звездобройци и тълкуватели на сънища, разказал им съня си и рекъл:

— Искам да ми кажете дали правилно са ми го разтълкували!

Пристъпил един от тях, помолил разрешение да говори и рекъл:

— Знай, царю, че твоят везир Шаммас има сила да ти разчете всичко докрай, но той те уважава, не иска да се плашиш, затова не ти е казал цялото тълкувание! Но ако ми разрешиш, ще ти го кажа аз!

— Говори, тълкувателю! — рекъл царят. — Вярвам на думите ти!

— Царю! — заговорил тълкувателят. — Ти ще породиш юнак, който ще наследи царството ти, но той няма да пожелае да върви по твоя път, ще потиска поданиците ти и ще достигне до онова, което е достигнала мишката от котарака с позволението на Аллаха!

— Че какво е станало между котарака и мишката? — запитал царят.

И тълкувателят заразказвал:

Приказка за котарака и мишката

Една нощ някакъв котарак тръгнал в полето да търси нещо за ядене. Не намерил нищо, а било студено, валяло дъжд. Замислил се каква хитрост да направи, за да се нахрани. Забелязал в корените на едно дърво дупка. Задушил, замъркал и усетил, че вътре има мишка. Решил да се вмъкне и да я хване. Мишката също го усетила и започнала да рови с лапи, за да запуши отвора на дупката. Тогава котаракът заговорил с преправен тънък глас:

— Сестро, дошъл съм при тебе, за да потърся подслон в гнездото ти тази нощ! Стар съм вече, слаб съм, а се изгубих сред нощта в това поле! Молих смъртта да ми вземе душата — и ето ме пред твоята врата, захвърлен сред студа и дъжда. Моля те, за бога, пусни ме при тебе, макар и в пруста! Казано е, че който приюти в дома си самотник и нещастник, в Деня на възкресението сам ще бъде приютен в рая! Ти, сестро, си достойна за такава награда! Нека се подслоня при тебе до сутринта, пък после ще си тръгна!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на тълкувателя за котарака и мишката:

* * *

Чула мишката думите на котарака и рекла:

— Ама как да те пусна? Нали по природа си ми враг и преживяваш от месото ми! Казано е: „Не вярвай на прелюбодеец пред красавица, на бедняк пред пари и на огън пред сухо дърво!“ Не мога да ти доверявам живота си! Казано е още: „Враждата по природа е толкова по-силна, колкото по-слаб е онзи, който я носи!“

— Това е истина! — рекъл котаракът с още по-слаб глас. — Но те моля за прошка за миналата естествена вражда между нас! Нали е казано: „Който прости на себеподобния си, Аллах ще прости и на него!“ Преди бях твой враг, но днес търся другарството ти! Казват също: „Ако искаш врагът ти да ти стане приятел, направи му добро!“ Сестро, давам ти дума пред Аллаха, че никога вече няма да ти причиня зло, пък и сила нямам за това!

— Как да приема клетвата от същество, с което ме разделя такава огромна вражда и чийто навик е постоянно да ме мами! — изпискала мишката. — Ако враждата ни бе породена не от кръв, щеше да ми е по-леко! Но това е живот за живот! Казано е: „Който повярва на думите на враг, все едно че си е сложил ръката в устата на змията!“

Разгневил се котаракът, но сдържал гнева си и заговорил:

— Гърдите ми се задушават, душата ми слабее, агонизирам вече! След малко ще умра пред вратата ти и грехът ще падне върху тебе, защото си можела да ме спасиш! Това са последните ми думи!

Изплашила се мишката от Аллах и си рекла: „Който помоли Аллаха за помощ на врага си, той ще получи неговото благоговение и щедрост! Я да спася аз котарака от гибел, за да спечеля милосърдието му!“ Въвела котарака в дупката си, поседнала до него, докато се посъвземе, претичвала около него да му помогне. Припълзял котаракът и запушил изхода с гърба си, да не би мишката да избяга. И когато тя понечила да мине край него, пресегнал и я грабнал в ноктите си. Започнал да я хапе, да я подхвърля, да я лапа, да я повдига, да я търкаля, да я влачи, да я гризе и мъчи. Викнала мишката за помощ, замолила Аллах да я отърве, започнала да кълне котарака и да му говори:

— Къде е клетвата, която ми даде? Това ли е наградата ти, задето те пуснах в гнездото си и ти поверих живота си? Прав е бил онзи, който е казал: „Който е взел обет от врага си, да не чака спасение на душата си!“ А също: „Който е оставил душата си в ръцете на врага, той сам се е обрекъл на гибел!“

И докато тя се боричкала с котарака и той се опитвал да я изяде, наблизо минал ловец с хищни кучета. Едно куче приближило дупката и чуло, че вътре се води голяма битка. Помислило, че лисица е нападнала нещо. Спуснало се да я хване, но попаднало на котарака. Измъкнало го от дупката. Той видял, че е в зъбите му, изплашил се и изпуснал мишката жива и здрава. А кучето скъсало главата на котарака. Така се потвърдили казаните от някого думи: „Който прояви жалост — бързо му се прощава, а който е извършил зло — бързо му се връща!“

* * *

— Та това е станало с тях, царю! — завършил тълкувателят. — Затова никой не бива да пренебрегва обета си, даден пред онзи, който го е защитил, а онзи, който е измамил и предал, ще го застигне съдбата на котарака! Който задължи с нещо другия, сам е задължен пред него! Който прави добро, бива възнаграждаван! Но ти не тъжи, защото след време на гнет твоят син ще се върне в правия път! А този мъдрец, твоят везир Шаммас, е предпочел да не говори пред тебе пряко за това! Той е постъпил мъдро, защото е казано: „Най-боязливите имат най-много знания и най-малко завист!“

Когато се мръкнало, царят отишъл при една от жените си, която най-много обичал и най-много уважавал, и нея нощ я повъзседнал няколко пъти… Минали четири месеца и нещо се размърдало в утробата й. Зарадвала се тя и съобщила вестта на царя.

— Сега вярвам на видението си! — възкликнал той. — Нека Аллах да ми е на помощ!

Настанил я в една от най-хубавите си къщи, заобиколил я с голяма почит. Изпратил да извикат везира Шаммас и споделил с него, че жена му е бременна.

— Повярвах на съня си! — възкликнал той. — Молбата ми стигна до бога! Дано тази бременност ми донесе мъжко чедо и то да ми бъде наследник! Какво ще кажеш на това? — а когато везирът премълчал и не отговорил, царят продължил: — Виждам, че не споделяш радостта ми! Нима не искаш това да се случи, Шаммас?

— Аллах да продължи дните ти, царю! — заговорил Шаммас. — Има ли полза да стоиш на сянка под дърво, което бълва огън? Има ли сладост от пиенето на чисто вино, когато от него пресъхва устата? Има ли полза от глътка студена сладка вода, ако човек се задави с нея? Но нали е казано: „За три неща трябва да се говори едва когато се свършат: за пътника — когато се върне от път, за воина, тръгнал в бой — когато се върне като победител, и за бременна жена — когато роди!“ Защото говорещият не бива да бъде като онзи нахлебник, който си залял главата с масло!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят запитал везира Шаммас:

— А каква е историята на този нахлебник?

И везирът заразказвал:

Приказка за нахлебника

В някакъв град при някакъв благородник живял нахлебник. Всеки ден благородникът му давал три комата хляб с малко масло и мед. В този град маслото било много скъпо и нахлебникът събирал онова, което му давали, в едно гърне и го държал в стаичката си. Когато гърнето се напълнило, той го закачил над главата си от страх да не му го откраднат. Една вечер си седял на постелката с тояга в ръка. Помислил за маслото си и високата му цена и си казал: „Трябва да продам всичкото масло, което съм събрал. С получените пари ще си купя овца. Ще я дам на някой селянин. През първата година тя ще ми роди две агнета — мъжко и женско, през втората — женско и мъжко. Така овцата ще ражда, без да спира, мъжки и женски агнета и ще имам цяло стадо. Ще си взема колкото се полага, ще продам колкото си поискам! Ще си купя нива, ще я превърна в градина, ще построя в нея дворец, ще се облека с богати дрехи и одежди, ще си купя роби и наложници. Ще се оженя за дъщерята на някой търговец, ще вдигна сватба, каквато светът не е виждал, ще заколя много животни! Ще поканя богати и бедни, учени и сановници! Ако някой поиска нещо — ще го има начаса! Ще има ядене и пиене — каквото душа поиска! Когато невестата влезе в стаята си, ще вляза при нея, ще се насладя на тялото й и на хубостта й! Ще ям, ще пия, ще се веселя и ще си мисля: «Това е съдбата ми! Отървах се от бедното нахлебничество!» После съпругата ми ще забременее и ще добие мъжко чедо. Ще го вкарам в правия път, ще го науча на мъдрост, възпитание и смятане! Ще направя така, че името му да бъде известно сред хората! Ще му наредя да бъде любезен и с нищо да не ми се опъва! Ще му забраня да развратничи, да върши греховни постъпки! Ще го съветвам да бъде благочестив, да прави добрини! Ако видя, че е послушен — ще му дам повече дарове, каквито заслужава, но ако видя, че не ме слуша, ще стоваря на гърба му тази тояга ей така!…“

Замахнал той с тоягата да удари чедото си и улучил гърнето с маслото над главата си! Счупил го, парчетата нападали върху него, маслото се изляло на главата му, по дрехите и по брадата му и се превърнало в амбра…

Та затова, царю, човек не бива да говори за нещо, преди да е станало!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят рекъл на везира си:

— Аз вярвам на думите ти, везире! Ти говори честно, каза само истината! Ти продължаваш да бъдеш мой желан първи везир!

Шаммас се поклонил на царя и продължил:

— Аллах да възслави делата ти! Твоето доволство е и мое, твоят гняв е и мой, нямам друга радост освен твоята! Аллах ми е дал всичко благодарение на твоята щедрост!

И ето че след определения срок царската съпруга родила мъжко чедо. Щастлив бил царят и искрено благодарил на Аллаха. Написал послание до целия народ да му съобщи радостната новина и да го покани в двореца си. Събрали се емири, управители, учени, държавници — всички, които били под неговата власт. В цялото царство звънели песни, всички се радвали…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят наредил на първите си седем везири, начело на които бил Шаммас, да говорят пред него и всеки да покаже колко мъдър е в делата си. Пръв излязъл напред Шаммас и заговорил:

— Хвала на Аллаха, който ни създаде от нищото за живот, който е благодетел за всички свои роби — царете, дарил ги е с мъдрост и доброта, направил е чрез техните ръце толкова добри дела! Това се отнася особено за нашия цар, в когото Аллах е вселил душите на падналите за родината! Дано всеки цар да направи за народа на царството си онова, което нашият е направил за нас! Аллах благоволи пред народа ни именно чрез царя ни, който се грижи за народа си, пази го от врагове! Това е велико щастие! Ти си нашият достоен цар, защото си създал това велико благоденствие под сянката си! Аллах зарадва съдбата ти и отговори на призива ни! Той ни даде близка радост, така както я дал на рибите в блатото!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Джалиар запитал своя везир Шаммас:

— А каква е тази история с рибите?

И везирът Шаммас заразказвал:

Приказка за рибите

Имало, царю, на едно място блато с вода, в което живеели няколко риби. Случило се, че водата в това блато намаляла, почти се изпарила. Рибите се притискали една към друга, задушавали се, вече измирали и си говорели:

— О, защо се случи това с нас? Къде е спасението ни?

Една риба, най-умната и най-възрастна, рекла:

— Няма друг начин да се спасим, освен да се молим на Аллаха! Но нека първо запитаме какво мисли ракът, той е по-възрастен от всички ни и притежава по-големи знания!

И рибите отишли при рака. Намерили го заровен в леговището си, не се и досещал защо са рибите при него.

— Добре сте дошли! — казал ракът. — Защо сте дошли при мене?

Разказали му те каква беда ги е налегнала.

— Дойдохме да те чуем! — завършили те. — Кажи как да се спасим?

Навел глава ракът в знак на съгласие и рекъл:

— Няма съмнение, че нямате моя ум, щом вече не очаквате подкрепа от Аллах, която той дава на всички създадени от него твари! Не знаете ли, че Аллах е всемилостив и всемогъщ и дарявайки рабите си, той не си прави сметка, защото е определил имането на всеки, преди да е създал каквото и да е, а на всеки определен от него живот е дал предварително премерената му дължина. Защо да се измъчваме за нещо, което не знаем как е предопределено? Най-доброто ще бъде да се молим на Аллах! Всеки трябва да насочи и явните, и тайните помисли на разума си към бога и да го моли да ни спаси от бедите! Аллах не отхвърля молитвата на онзи, който е потърсил помощта му, не връща проситбата на онзи, който търси неговото предразположение. Ще дойде зимата, земята ще се наводни отново и няма да погине доброто, което той е съградил! Трябва да сме търпеливи и да чакаме онова, което Аллах е решил да направи! Ако ни дари със смърт, това значи, че ще си отпочинем, ако ни прати нещо, от което трябва да бягаме — ще бягаме и ще идем там, където той ни посочи!

Прибрала се всяка риба. Не минали много дни и Аллах пратил силен дъжд и блатото станало по-пълноводно от когато и да било…

* * *

Така и ние, царю — завършил везир Шаммас, — се измъчвахме заедно с тебе, преди да ти се появи синът, и ето че Аллах прати това благословено чедо! Ние молихме Всевишния да извърши това благо! Аллах не се лъже, когато се прицели, и никой не бива да спира нито за миг молитвите си към него!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че вторият везир пристъпил напред и заговорил:

— Царят не би могъл да бъде истински цар, ако не раздава справедливост! Той трябва да уважава поданиците си и да създава закони и правила за общуване между хората, да се отнася еднакво към всички, да не допуща кръвопролития, да не ги измъчва, да не пренебрегва един за сметка на друг независимо дали е богат или беден, близък или далечен, да им раздава справедливост, така че всички да го търсят! Царят с такива черти е възлюблен на поданиците си, на този свят той печели високо положение, а на другия — чест и задоволство у създателя! Ние, царю, признаваме, че ти притежаваш всички тези черти! Казано е: „Най-добрата работа се върши, когато царят е справедлив, мъдър, способен, познаващ чедата си, работещ работата си!“ Всемогъщият Аллах не отвърна взор от молитвите ти, тъй като се уповаваше на него! Той те благослови и с тебе стана същото, което станало между гарвана и змията!

— А какво е станало с гарвана и змията? — запитал царят.

И везирът заразказвал:

Приказка за гарвана и змията

Живял едно време гарван с жена си от сито по-сито на едно дърво. Дошло време да мътят яйцата си. Било летен зной. Някаква змия изпълзяла от дупката си, допълзяла до дървото и от клон на клон се довлякла към гнездото им. Легнала в него като у дома си и останала така няколко дни. Изгонени от гнездото си, те не намерили къде да кацнат. Но минали горещините и змията се върнала в дупката си. Гарванът казал на жена си:

— Благодарим на всевишния Аллах, който ни спаси от тази змия! Все пак и тази година гладни не останахме! Аллах не обърна гръб на молитвите ни, ние му благодарим за мира и здравето, които ни е дал! Ако той пожелае да доживеем до следващата година, може да ни даде и потомство!

Пак дошло лято и време за мътене. И пак змията изпълзяла от дупката си и запълзяла по дървото. Тъкмо се уловила за последния клон, когато отгоре й се спуснал сокол змиелов и я клъвнал по главата. Тя паднала на земята, а там върху нея се спуснали мравките и я изяли. А гарванът с гарванката си заживели в мир и спокойствие, измътили си много гарджета и благодарили на Аллаха, че имат потомство и са живи и здрави!

* * *

— Ние, царю — завършил везирът, — трябва да благодарим на Аллаха, че ни дари този благословен син след толкова очакване! Като удовлетвори молитвите ти, Аллах ти дава по-добра съдба!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че третият везир пристъпил напред и заговорил:

— Справедливи царю, ти раздаваш бързо добрини, но щастието ти закъсня. Нека благоволението на Аллах към тебе расте, а чрез тебе да се прехвърли и върху нас! Всяко добро у всеки човек идва от него, а този човек дава това благоволение на робите си, както намери за добре — на едни дава дарове, на други — работа да си изкарват насъщния, един става предводител, друг — отшелник от толкова желания свят! Аллах е, който е казал: „Аз съм полезната вреда, аз съм, който разболява и лекува, който обогатява и обеднява, който умъртвява и съживява, в ръката ми е цялата съдба“. Ти, царю, си един от щастливите праведници, защото е казано: „Най-щастливият праведник е онзи, за когото Аллах е събрал в едно този и отвъдния свят, който приема онова, което му е отредил Аллах, и му благодари за всичко, което той е създал“. Онзи, който нарушава този закон и иска повече от онова, което Аллах му е отредил, трябва да помни онова, което станало между лисицата и зебрата, и да се поучи от него…

— А каква е тази история? — запитал царят.

И везирът заразказвал:

Приказка за лисицата и зебрата

Една лисица излизала всеки ден от леговището си и тръгвала да си търси храна. Един ден попаднала на някаква планина. Но денят отминал и тя не намерила нищо. Насреща си видяла друга лисица. Заговорили се коя какво е яла, и втората рекла:

— Вчера попаднах на една зебра! Бях много гладна, три дни не бях яла! Изядох сърцето й и това ми бе достатъчно. Ето, от три дни не съм намерила друго за ядене, но и досега съм сита!

Първата лисица продължила да търси, няколко дни подред не намирала нищо за ядене, вече умирала от глад, нямала сили да се помръдне и да излезе от дупката си. И докато си стояла там, двама ловци били излезли на лов. Попаднали на някаква зебра. Цял ден я преследвали. Накрая единият успял да й метне чаталеста двуостра стрела, улучил я, стрелата стигнала до сърцето й и я убила точно пред дупката на въпросната лисица. Там я намерили ловците и видели, че зебрата е умряла. Задърпали стрелата, но измъкнали само ствола — двувърхото острие останало в сърцето й.

Когато се мръкнало, лисицата се измъкнала от дупката си, като се олюлявала от слабост и глад. Видяла тя зебрата, легнала точно пред вратата, много се зарадвала и си помислила: „Вече не се надявах не само зебра, но и каквото и да е животно да си уловя! А може би Аллах е уморил това животно и го е оставил пред дупката ми!“ Нахвърлила се към трупа на зебрата, разкъсала гърдите й, вкарала главата си вътре, завъртяла муцуна и докопала сърцето, изтръгнала го със зъби и го глътнала на една хапка. Но щом то стигнало до гърлото й, стрелата се затъкнала в гръкляна й. Тя не могла нито да я преглътне, нито да я изплюе. Преди да умре, лисицата си помислила: „Никоя твар не бива да пожелава за себе си повече, отколкото й е отредил Аллах!“

* * *

— Затова, царю — завършил везирът, — и човек трябва да се задоволява с онова, което Аллах му е отредил! Ето и ти, господарю, раздаваше благодеяние и след отчаяние и очакване Всевишният те дари със син! Да молим Аллах да ти даде дълъг живот и да превърне този син в достоен продължител на твоя род!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че четвъртият везир пристъпил напред и заговорил:

— Истински щастлив цар на този и отвъдния свят е онзи, който знае законите и управлението, поставя си правилни цели, справедлив е към поданиците си, уважава онзи, който възприема без възгордяване уважението, щедър е към онзи, който правилно оценява щедростта, прощава само ако прошката е наистина нужна, следи водачи и подчинени, проявява към тях мекост и щедрост, прави се, че не забелязва недостатъците им, и проявява признателност към техния труд! Това го пази от гнева им, подкрепя непоклатимостта на царуването му, дава му победи над враговете и осъществява надеждите му! Това ще е божествената благодарност за това, че е търсил защита от бога! Ако пък царят извърши нещо, което не е редно, непрекъснато ще се сблъсква с трудности и беди заедно с поданиците на царството си и с него ще стане онова, което се случило с пътуващия син на царя!

— А какво е станало с него? — запитал царят.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че четвъртият везир заразказвал:

Приказка за пътуващия син на царя

В някаква страна живял цар. Бил несправедлив и жесток потисник, гневен и груб както към поданиците си, така и към онези, които посещавали царството му. Никой не влизал в царството му, защото той си присвоявал четири пети от притежанията на всекиго.

Аллах отредил така, че този цар да има добър и умен син. Като видял всички бъркотии в бащиното си царство, той се отрекъл от този свят и тръгнал свободен по земята, минавал през планини и равнини, посещавал градове. Един ден царският син влязъл в страната на баща си. Още на границата стражите го хванали, претърсили го и видели, че има само две наметала — старо и ново! Съблекли му новото, оставили му старото, а на всичко отгоре му се присмели. Заоплаквал се момъкът, заговорил:

— Срамота е, потисници! Аз съм беден човек, постоянно съм на път! И какво толкова ще спечелите от тази дреха? Не ми ли я върнете, ще отида при царя и ще се оплача от вас!

— Та ние правим това тъкмо по заповед на царя! — отвърнали те. — Пък ти върви и му се оплаквай!

Момъкът стигнал до царския дворец. Понечил да влезе, но слугите не го пуснали. Върнал се той и си помислил: „Нищо не ми остава, освен да го изчакам да излезе, пък тогава да му се оплача!“ И докато си мислел така и чакал царят да се появи, някакъв войник му направил знак да се приближи. Той спрял пред портата и ето че царят излязъл навън със свитата си. Пътникът пристъпил към него, пожелал му победа и му казал накратко какво били направили с него двамата стражници. Споделил, че е един от рабите на Аллаха, че се е отрекъл от този свят, че пътува по земята, че всичко, което притежава и с което живее, му е дадено от хора, които са били добросърдечни и жалостиви, че така преживява във всяко село и всеки град. После рекъл:

— Когато влязох в този град, се надявах и неговите жители да бъдат като другите, но твоята стража излезе насреща ми, смъкна ми едната наметка и болно ме наби! Моля ти се, върни ми наметката — и аз няма да остана в този град нито час повече!

— Че кой ти е казал да влизаш в този град? — запитал остро царят.

— След като си взема дрехата, прави с мен каквото щеш! — отвърнал пътникът.

Царят страшно се намръщил и викнал:

— Глупако, за да престанеш да бъдеш такъв кресльо, който ми препречва пътя, ще ти отнема душицата!

Той наредил да го хвърлят в затвора. Там момъкът започнал да ругае себе си, че си е разрешил гневът да надделее в душата му. А когато станало полунощ, се изправил и произнесъл следната молитва:

— О, Аллах! Ти си велик и справедлив! Виж ме на какви мъки съм подложен от този несправедлив цар! Моля те, спаси ме от ръката на тиранина, който дори не знае, че ми е баща, а и аз не искам да си спомням, че съм му бил син! Ти виждаш как са угнетени тук всички хора! Прати му тази нощ своята мъст, прати му мъки, защото твоята присъда е справедлива!

И докато се молел, в двореца избухнал пожар, огънят изгорил и царя, и всичко останало, дори и вратата на затвора. Спасили се само стражниците и техният затворник. Момъкът тръгнал на път и те тръгнали с него по неговия път. А градът на царя тиранин изгорял до последното дърво заради безпричинната му жестокост!…

* * *

— И ние, царю честити — завършил везирът, — си лягаме и ставаме с молитви за твое здраве и благодарим на Аллаха, че живееш с нас, доволни сме от справедливостта и доброто ти здраве! Бояхме се да не стане някой чужденец цар вместо тебе! Сега Аллах ни даде радост след появата на този благословен юнак! Молим Всевишния да го направи твой достоен и праведен заместник!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че петият везир пристъпил напред и заговорил:

— Убедихме се, че Аллах възнаграждава онзи, който му благодари и защитава вярата в него! Ти, царю честити, си справедлив и се отнасяш еднакво към поданиците си! Затова Аллах ощастливи дните ти, като те дари с това благословено момче! Така ние се изпълнихме с радост — а допреди месеци бяхме в плен на велика тревога и грижа, че си нямаш син! Мислехме, че това ще те накара да затвориш вратите на справедливостта си към нас! Бояхме се да не би Аллах да ти е отредил смърт и да няма кой да те замести! И с нас стана онова, което се случило на гарваните!

— А какво е станало с гарваните? — запитал царят.

И везирът заразказвал:

Приказка за гарваните и сокола

Посред някаква планина имало широка долина. Там течали потоци, растели плодоносни дървета, птици възхвалявали с песните си единния Аллах. Сред тях имало и ято гарвани. Техен вожд и съдия бил състрадателен и жалостив стар гарван и с него те живеели сигурно и спокойно. И тъй като той ги ръководел много добре, никоя от птиците не можела да го оцени по достойнство.

Но се случило така, че този вожд умрял — постигнало го онова, което е писано на всяка жива твар. Затъжили се птиците, но мъката им станала още по-голяма, когато станало ясно, че между тях няма достоен, който да заеме мястото му. Събрали се и се договорили, че онзи, който застане над тях, трябва да бъде и най-справедлив. Една дружина избрала един гарван и се развикала:

— Този най-много заслужава да ни бъде цар!

Друга дружина се противопоставила, не го искала. Разцепили се, скарали се, между тях избухнала голяма свада. Накрая все пак се договорили на сутринта да не тръгват да си търсят храна, а да изчакат утрото и да полетят заедно към някакво предварително определено място. Който изпревари, ще бъде вожд, ще бъде цар — така се уговорили.

Чул ги един сокол, който се въртял над тях. На сутринта той литнал с всички сили и бързо ги изпреварил. Тогава гарваните му викнали:

— Благодетелю, избираме те за наш господар! Ти ще водиш всичките ни дела!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на петия везир за гарваните и сокола:

* * *

Зарадвал се соколът на гарванското решение и рекъл:

— Ако е пожела Аллах, с мене вие ще срещнете много хаир!

Подчинили му се птиците. Всеки ден, когато той излитал, след него излитали и гарваните. Той се усамотявал с някой от тях, удрял го с клюн по главата, изпивал мозъка и очите му и хвърлял останалото. И продължил така, докато накрая гарваните усетили, че броят им е намалял, а живите са пред гибел. На съмване останалите живи гарвани избягали от сокола и ятото се разпръснало завинаги…

* * *

— Та и ние сега — завършил везирът — се боим да не ни се случи същото, над нас да застане цар, който да се различава от тебе! Сега сме уверени в единството ни и в нашата сигурност! Нека Аллах благослови царя ни и нас самите, избраниците на неговите поданици, а той да бъде щастлив в земния си път и вечен в паметта на народа си!

Пристъпил напред шестият везир и заговорил:

— Аллах е един, царю, най-справедливият на този и на отвъдния свят! Онези, които са живели много преди нас, са казали: „Който се моли, пости, грижи се за родителите си, справедлив е в управлението си, той ще има вечно подкрепата на бога, защото този бог ще бъде доволен от него!“ Ти ни водиш, раздаваш ни справедливост и твоите дела ни правеха щастливи! Ние молим всевеликия Аллах да те дарява щедро цял живот за твоята щедрост! Чувал си, че е казано: „В света, пълен със забрани, късметът ни е в царската кръв!“ Но човек не бива да моли бога за нещо, чиито последствия не знае, защото вредата от него може да бъде много по-голяма, отколкото ползата, и дори неговата гибел да бъде в онова, което е поискал. Тогава ще му се случи онова, което се случило на заклинателя на змии и цялото му домочадие…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Джалиар запитал петия си везир:

— А каква е тази история със заклинателя на змии?

И везирът заразказвал:

Приказка за заклинателя на змии и неговото домочадие

Живял някога заклинател на змии, който имал жена и голямо домочадие. Имал голяма кошница с три змии в нея, но никой в дома му не знаел нищо нито за занаята му, нито за съществуването им. Всеки ден той излизал в града, въртял се насам-натам, карал змиите да танцуват и така вадел хляб за себе си и за семейството си. Връщал се вечер у дома, запирал тайно влечугите в кошницата, а на сутринта ги вземал и отново тръгвал из града. Никой в дома му не знаел какво носи в кошницата. Един ден жена му го запитала:

— Няма ли веднъж да ни кажеш какво има в тази кошница?

— За какво толкова ти трябва да знаеш? — възкликнал човекът. — Имате си достатъчно да се храните и да се обличате! Задоволявайте се с това, което ви е дал Аллах, и не искайте повече!

Премълчала си жената, но си помислила: „Трябва аз да претърся тази кошница и да видя какво има в нея!“ Решила да го направи, убедила и децата си да настояват пред баща си да им покаже какво има в кошницата. А те пък си помислили, че вътре има нещо вкусно за ядене, и всеки ден започнали да го задяват да им покаже съдържанието й. Той ги усмирявал, забранявал им да питат, но минало време, те пак настоявали, а майка им ги подтиквала към това. Накрая тя ги убедила да отказват да хапват хапка и да пийват глътка пред бащата, докато той не отвори кошницата.

Една вечер заклинателят се върнал и донесъл доста неща за ядене и пиене. Седнал на трапезата, поканил всички да седнат и да хапнат с него. Те отказали да седнат, като му дали да разбере, че са му ядосани, и му рекли:

— Татко! Ние не искаме друго, освен да отвориш тази кошница и да погледнем какво има в нея — иначе ще посегнем на живота си!

— Деца! — заговорил човекът. — В нея нищо добро за вас няма! Отворя ли я — само беди ще ви сполетят!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на шестия везир за заклинателя на змии:

* * *

Разгневило се още повече домочадието, като чуло отговора на бащата. Той от своя страна започнал да им се кара, да се заканва, че ще ги набие, ако не престанат. Това разгоряло по-силно желанието им да надникнат в кошницата. Ядосал се той, грабнал тояга да ги напердаши, но те избягали. Кошницата си стояла насред къщата — мъжът още не бил я скрил на мястото й. Жената забелязала, че той е зает с децата, и бързо я отворила. Изскочили змиите от вътре, ухапали я и тя умряла начаса. После те плъзнали из къщата, изпохапали мало и голямо. Останал само заклинателят, който успял накрая да събере влечугите в кошницата и изоставил къщата…

* * *

— Сигурно вече си се убедил, царю честити — завършил везирът, — че човек не бива да си пожелава нещо, което всевишният Аллах не иска да му даде! Заради дълбокия ти ум Аллах възрадва очите ти, като ти изпрати син! Ние молим всевишния Аллах да го направи твой справедлив наследник!

Пристъпил напред седмият везир и заговорил:

— Ти, царю, чу и се убеди в онова, което говореха моите братя мъдрите везири! Техните думи потвърждават онова, което те отличава от други царе! Те никога няма да предпочетат друг цар, защото това е наш дълг, наследен от бащи и майки! Сега и аз ти казвам: Хвала на Аллаха, който те възнагради с благоволението и с милостта си и ти даде опора за бъдещето на царството ти! Казват, че най-добри поданици са онези, чийто цар е справедлив, а най-лоши — онези, чийто цар е жесток! Казват също, че е по-добре да живееш при сакат негър, отколкото при жесток цар! Хвала на всевишния Аллах, защото ти даде този благословен син. Най-добрият дар на света е праведният син! Казано е: „Който няма син, той не оставя следа и спомен!“ С тебе се случи онова, което се случило с паяка и вятъра…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят запитал своя везир:

— А какво е станало с паяка и вятъра?

И везирът заразказвал:

Приказка за паяка и вятъра

Разправят, царю, че някакъв паяк се бил закачил на висока порта. Там си свил гнездо и заживял, като благодарял на всевишния Аллах, който му отредил това сигурно местенце далеч от всякакви насилници, за покоя и прехраната си. Но Всесъздателят решил да го изпита, за да види дали и тогава ще бъде все така благодарен и търпелив. Изпратил буреносен източен вятър, който го понесъл заедно с целия му дом и го захвърлил в морето. Вълните го изнесли на сушата. Той благодарил на всевишния Аллах, че е жив и здрав, но започнал да ругае вятъра:

— Защо направи това с мене, ветре? Какво спечели, като ме откъсна от мястото ми и ме довлече тук? Така си бях спокоен и сигурен в дома си на портата!

— Стига си ругал! — казал вятърът. — Ще те върна, ще те отведа на предишното ти място!

Паякът търпеливо зачакал. Когато духнал южният вятър, той го пуснал да мине край него, но когато духнал западният вятър, се уловил за него и така се върнал в онзи дом. Когато минал край него, успял да се улови отново за портата…

* * *

— И ние се молим на Аллаха — завършил везирът, — който изпита нашия цар в самота и търпение и на стари години го дари с този юнак!

— Хвала на Аллаха, преди да въздадем хвала на всекиго другиго! — възкликнал царят. — Благодарността към него предшества всяка друга благодарност! Той назначава за цар и султан онзи измежду рабите си, когото си поиска! А ако някои от тях не спазват това, което Аллах е наредил, в отвъдния свят ще им се стоварят неизброими беди, задето не са били послушни на земята! Всевишният ще отдаде заслуженото както на добродетелните, така и на онези, които са се противопоставяли на волята му! Аз също благодаря на Аллаха, защото съм роб на неговите повели, сърцето ми е в ръцете му, езикът ми му принадлежи, доволен съм от онова, което той е отсъдил за мене и за тях, каквото и да е то! Всеки от вас каза онова, което му дойде на ум за това момче! Хвала на Аллаха, който ни спаси от разцепление! Разногласията между властимащите е като разногласие между деня и нощта! Синът ми бе велико дарение за всички нас! Нека той стане наследник на високия ни престол! Да се молим в благополучие и теглила той да прави всички ни щастливи чрез делата си, да ни донесе благоденствие чрез мъдростта си, да бъде справедлив и безпристрастен цар и господар на поданиците си, техен защитник от бедите на потисниците, да бъде милостив, благороден и строг!

Сановниците и учените се изправили на крака, благодарили на царя, целунали ръцете му и се пръснали по домовете си. А самият той се прибрал в дома си, благословил момчето и му дал име Уарадхан!

Когато момчето станало петгодишно, царят пожелал то да се изучи на науки. Събрал по трима мъдреци и учени от всяка наука и им наредил денем и нощем да го обучават и да следят да няма наука, на която не са го научили. Учените взели момчето под свое покровителство и не оставили нито една от науките, които знаели. Всяка седмица те представяли на царя доклад, какво е изучил и запомнил царският син. Когато навършило дванайсет години, момчето било вече запомнило най-доброто от всяка наука и се възвисило над всички учени и мъдреци на своето време. Те го довели при баща му и рекли:

— Аллах да възрадва очите ти, царю, с това честито момче! Доведохме ти го, след като то изучи науките!

Зарадвал се царят, викнал везира Шаммас и му рекъл:

— Шаммас, учените ми съобщиха, че синът ми е изучил всички науки, дори е изпреварил в знанията си тях самите! Какво ще кажеш на това, Шаммас?

Шаммас целунал ръката на царя и рекъл:

— Изумруди се крият дори в най-големите планини, но блестят, когато бъдат осветени с лампа! Синът ти е скъпоценност и младостта не е пречка за неговата мъдрост! Ако е пожелал Аллах, аз утре ще го препитам, за да събудя у него пълноводния поток, събран от учените!…

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Джалиар наредил на най-видните учени и най-опитните мъдреци да се съберат на другия ден в царския дворец. Дошъл и везирът Шаммас и целунал ръцете на царския син, а той се изправил и му се поклонил.

— Не бива синът на лъва да се кланя на което и да е друго животно! — казал везирът.

— Синът на лъва трябва да се кланя на везира на лъва! — отговорил Уарадхан.

— Кажи ми — заговорил Шаммас, — какво е абсолютната вечност, кои са нейните два свята и как се проявява тя в двата си свята!

— Абсолютната вечност е всевишният Аллах! — отвърнал Уарадхан. — Той е пръв без начало и последен без край! Двата му свята са този и отвъдният! Вечността му в тези два свята се изразява с благоденствието в отвъдния!

— Отговорът ти е верен! — рекъл Шаммас. — Но откъде знаеш, че единият от двата свята е тукашният, а другият — отвъдният!

— Този свят не е съществувал преди в нищо! — отвърнал царският син. — Всевишният му наредил първом да се създаде, но той извършил бързо много грехове! Това наложило овехтялото да се възстановява! А отвъдният свят е вторият вечен свят!

— Отговорът ти е верен! Но откъде знаеш, че благоденствието в другия свят е вечност и за двата свята!

— Защото наказанието на Всевишния за греховете ни вече съществува преди самите ни дела!

— Кажи ми кои хора на този свят са възхвалени за делата си!

— Онези, които и след края си въздействат на развитието му!

— Кажи ми дали има смърт без живот на този свят?

— Няма смърт за нещо, което не е живяло. Нашият свят и хората в него виждат последните си часове подобно на бедняците и меда…

— А каква е тяхната история?

И Уарадхан заразказвал:

Приказка за бедняците и меда

На тези бедняци един емир построил тясна къща, вкарал ги в нея и им наредил всеки да върши нещо. Дал всекиму срок и поставил надзирател при главата му. Който отработвал онова, което му било наредено, надзирателят го пускал да си иде от тази теснотия, а който не си свършвал работата в определения срок, го наказвал. Работили си те така известно време, докато един ден през цепнатините на стените в къщата им пръснали по малко мед. Хапнали те от меда, усетили сладостта му, но работата, която им била наредена, се забавила. Те не работели, както трябва, търпели и тревогите, и теснотията, макар и да знаели за наказанието, което ги чакало. Поради тази слабост надзирателите не пускали никого вече да излиза навън, защото не били свършили работата си…

* * *

— Нашият свят е подобен дом — продължил Уарадхан, — в който душите ни желаят сладости, но всеки си има определена работа и определен срок. Който се улови за малката сладост и живее само с нея, той е сред загубилите душата си, защото е предпочел този свят пред отвъдния! А онзи, който е предпочел отвъдния свят, той не бива да се занимава с малките сладости!

— Приемам ти отговора! — рекъл Шаммас. — Но ти виждаш, че и двата свята са над човешката воля, човек трябва да задоволява изискванията им в едно и също време, колкото и различни да са. Ако рабът тръгне да търси прехрана, това ще донесе вреда на душата му, след като умре, а ако се врече само на отвъдния, това ще донесе вреда на тялото му — как тогава да задоволим изискванията и на двата по едно и също време?

— Който работи само за прехрана на този свят, той ще бъде по-силен в отвъдния! — отговорил момъкът. — Аз виждам положението в този и в отвъдния свят подобно на двамата царе — справедливия и жестокия.

И Уарадхан заразказвал:

Приказка за справедливия и за жестокия цар

Земята на жестокия цар била богата, пълна с плодни дървета и растения. Той не пропускал търговец, без да му отнеме парите и стоката, а хората по този начин губели препитанието, което получавали от богатата земя.

Веднъж справедливият цар извикал един от хората си, дал му много пари и го пратил в земята на жестокия цар да купи от там някои скъпоценности. Взел човекът парите, отишъл в онова царство. Съобщили за това на царя. Изпратил той да го извикат и му викнал:

— Кой си ти? Откъде идваш? Какво те е довело в земята ми?

— Аз съм от еди-коя си земя! — отговорил търговецът. — Царят ми даде пари да купя някои скъпоценности от царството ти! Аз се подчиних на волята му и дойдох!

— Горко ти! — възкликнал жестокият цар. — Ти не знаеш ли от поданиците ми какво правя с тях! Всеки ден им прибирам парите! Как може да идваш тук с пари?

— Тези пари не са мои! — възразил търговецът. — Те са доверие, което ми е дадено, и аз трябва да го върна на стопанина им!

— Не мога да те оставя да вадиш хляба си на моя земя! — възкликнал царят. — Ти или ще откупиш живота си с всичките тези пари, или ще загинеш!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила приказката на Уарадхан:

* * *

„Попаднах между двама царе!“, помислил си търговецът. „Жестокостта на този засяга всички, които са стъпили на земята му, тя е обща за народа му. Тук може да ме достигне гибел! Така или иначе, ще загубя парите, без да получа това, за което съм дошъл! Ако пък му дам парите — няма как, ще загина от ръката на царя, който е техен собственик! Трябва да се изхитря, да му дам малка част от тези пари, да остане доволен, пък аз да спася душата си от гибел и все пак да купя с останалите пари скъпоценности! После ще се върна при собственика на парите с онова, което съм му купил, и ще го помоля за справедливост!“

Възхвалил търговецът жестокия цар и му рекъл:

— Царю, ще откупя душата си с малкото пари, които са ми останали, откакто съм влязъл в страната ти, защото съм ги изхарчил, а после ще напусна земите ти!

Съгласил се жестокият цар и го пуснал да си ходи, но търговецът купил с останалите пари скъпоценности и се върнал при своя господар, справедливия цар!

* * *

— Този цар е въплъщение на отвъдния свят! — казал Уарадхан. — Скъпоценностите, които са в земята на жестокия цар, са въплъщение на добрите дела, които човек е вършил. Търговецът, носещ парите, е образец за онова, което се изисква от този свят, а парите, които той носи, са въплъщение на човешкия живот. Когато се вникне в съдържанието на приказката, става ясно, че онзи, който търси земната си храна на този свят, нито за миг не бива да пренебрегва отвъдния. Той може да се задоволи с онова, което получава от този свят, а отвъдният свят ще бъде доволен от онова, което той отделя през живота си в стремежа си към него!

— Кажи ми дали тялото и душата са заедно и в добрите дела, и в наказанията на греховете? И още — кой трябва да бъде наказван — онзи, който има силни желания, или другият, който прави грешки?

— Може и склонността към силни желания, и допусканите грешки да станат причина за добри дела. Всичко зависи от това, кое как се желае. Препитанието е абсолютно нужно за тялото, а тялото съществува само чрез духа! Пречистването на духа чрез честност е цел, която се поставя на този свят — така се прави онова, което се изисква на другия! Те са като два жребеца близнаци, сукали от едно виме и впрегнати в една кола — тази цел е сбруята, която ги съединява. Затова тялото и духът са заедно в праведните дела и в греховете! Те са като слепия и куция…

И царският син заразказвал следната приказка:

Приказка за слепия и куция

Един градинар вкарал един сляп и един сакат в градината си да я пазят. Когато плодовете узрели, куцият казал на слепия:

— Такива хубави плодове виждам, така ми се приискаха, но не мога сам да ги стигна! Само двамата можем да направим това! Я стани, че имаш здрави крака — ще стигнеш до тях и ще си хапнем!

— Ама че го каза! — отвърнал слепият. — Аз пък въобще не ги виждам! Трябва да измислим нещо, за да си хапнем!

Докато разговаряли така, минал един от пъдарите, който бил доста умен човек.

— Абе, пъдарино! — заговорил го куцият. — Прищя ни се да хапнем някой и друг плод, ама нали ни виждаш — аз съм куц, а приятелят ми е сляп и нищо не вижда. Какво да направим?

— Горко ви! — възкликнал пъдаринът. — Нали знаете, че стопанинът на градината ви остави да я пазите!

— Но и ние имаме дял в тези плодове! — възразили двамата. — Искаме да хапнем от тях! Ти само ни кажи как да го направим!

— Цялата работа е слепият да качи на гърба си куция! — казал пъдаринът. — Той ще го отнесе до дървото, чиито плодове куцият е решил, че са най-зрели, и ще бере дотам, докъдето стигне!

Изправил се слепият, куцият се качил на гърба му и го насочил по пътеката, докато стигнали избраното дърво. Там куцият започнал да бере каквото му харесало. Така се потрудили двамата, докато обрали доста дървета. Но когато сладко си хапвали, изведнъж дошъл стопанинът на градината и им викнал:

— Горко ви за това, което сте сторили! Нали ви заклех да не повреждате нищо в градината!

— Ама ти нали знаеш, че не можем да стигнем до нищо! — възразили двамата. — Единият е куц и не може да ходи, другият е сляп и не вижда какво има в ръцете си! Какво толкова сме виновни!

— А да не би вие да си мислите, че не знам какво сте направили! Ти, слепецо, си качил куция на гърба си, той те е водил по пътеката и ти си го пренасял до дърветата!

Той ги наказал строго и ги изгонил от градината!

Слепият е символ на тялото, което гледа само чрез душата. Куцият е символ на душата, която се движи само чрез тялото. Градината е работата, заради която рабът понася наказание. Пъдарят е символ на ума, който съветва за добро, което може да се изроди и в зло. Така тялото и духът са заедно в награда и в наказание!

* * *

— Приемам отговора ти за верен! — рекъл Шаммас. — Кажи ми кой е най-добрият учен?

— Който най-добре познава делата на Аллаха!

— А кой има най-голям опит?

— Който е най-търпелив в труда си!

— А кой има най-нежно сърце?

— Повечето, които са готови на смърт със своя ум, а понякога и с надежда! Който познава пътищата на смъртта чрез душата си, е като онзи, който се оглежда в чисто огледало — той познава истината, която огледалото само отразява и излъсква!

— Кои съкровища са най-хубави?

— Съкровищата на небесата!

— А кои земни съкровища са най-хубави?

— Да вършиш благодеяние…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ОСЕМСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Шаммас казал на Уарадхан:

— Кажи ми сега какви са различията между знание, мнение и разум и какво ги обединява?

— Науката — това е образование — отговорил Уарадхан, — мнението е опит, а разумът е резултат на размишлението. Те се обединяват в ума. Онзи, който обединява и трите качества, е съвършен, но обединяването им за противопоставяне на Аллаха е грях!

— Кажи ми как мъртвата наука насочва правилното мнение и как живата проницателност е нужна на неограничения разум и още — дали всичко това в определени случаи не се променя от увлечението и силното желание!

— Ако последните две качества бъдат вмъкнати у човека, те ще променят и науката, и мнението, и разума! Ето как!

И момъкът заразказвал:

Приказка за орела и ловеца

Това ми напомня за бързия орел, който летял в небесата. Там той проявявал майсторлъка си, защото стрела не можела да го стигне. Но един ден съзрял от висините някакъв ловец да опъва мрежа и да залага в нея парче месо. Когато орелът видял месото, в него надделели увлечението и желанието. Той забравил, че там има и мрежа и че съдбата на всяка птица, попаднала в нея, ще бъде за окайване. Спуснал се от небесата, кацнал до парчето месо, но краката му се заплели в мрежата. Ловецът дошъл вечерта, видял оплетения в мрежата орел и възкликнал:

— Опънах мрежата, за да хващам гълъби и други по-слаби птици! Как ли е попаднал и цял орел в нея?…

* * *

— Казано е — продължил Уарадхан, — че когато умният човек е обхванат от увлечения и силни желания за нещо, след което ще последва наказание, той трябва да се въздържи, колкото и хубаво да е това нещо, умът му трябва да победи това увлечение и желание! Той е длъжен да обърне ума си, както ловък конник обръща коня си в обратна посока при езда! Дори да е яхнал безразсъден кон, той така силно ще го дръпне с юздата, че ще го спре и после ще го поведе, накъдето е правилно! Ако обаче човекът е глупак, желанието и увлечението надделяват над него, той работи само в тяхното русло — тогава ще загине и никой няма да завиди на съдбата му!

— Кажи ми кое е най-правилното, което човек трябва да поеме като задължение и да работи за него от все сърце!

— Праведният труд!

— Но ако човек върши само това, без да се препитава, какво ще прави за живота, без който не може да съществува?

— Денонощието е от двайсет и четири часа! Човек трябва да използва част от това време, за да търси препитание, друга част — за покой и почивка и трета част — да търси знание! Ако човек е умен, но не е образован, той е като безплодната земя, която не може да бъде изорана, засята и ожъната! Ако тя не е изорана и се засее — тя няма да даде плод, но ако е изорана и засята, ще е плодоносна! Няма полза от човек без знания, преди да се посее у него знание, но посее ли се такова знание, то непременно ще даде плод!

— А какво ще рече „знание без ум“?

— То е като знанието на животните, които знаят кога е време за ядене и пиене и кога — за спане! Но те нямат ум!

— Ти отговори доста кратко на този въпрос, но аз приемам отговора ти! Кажи ми как трябва аз, везирът, да предпазвам султана?

— Просто не го превръщай в свое оръдие!

— Че как мога да го превърна в свое оръдие, когато той има власт над мене и юздите на съдбата ми са в ръцете му?

— Неговата власт над тебе е породена от твоите задължения към него. Хвърлиш ли тези задължения върху него — той вече няма власт над тебе!

— А какви са задълженията на везира пред неговия султан?

— Да съветва, да бъде усърден във всички тайни и явни царски дела, да изразява правилно мнение, да крие тайните му, да не скрива от него никаква истина и да му я съобщава навреме, да оценява високо онова, с което е възнаграден, да прави така, че той винаги да бъде доволен, и да не допуска гневът му да се излее върху него!

— Кажи ми как трябва да се държи везирът към царя?

— Ако си везир на царя, ти си длъжен да му се подчиняваш, твоите думи към него трябва да надвисяват онова, което той е очаквал от тебе, молбата ти към него трябва да съответства на собствения ти сан, който той ти е дал, и трябва да се пазиш да не унизиш този сан — тогава ще останеш незабелязан за никого и ще станеш като ловеца…

Приказка за ловеца

Един ловец ловял зверове, за да одира кожите им, пък месата им изхвърлял! Свикнал лъвът да идва на това място, за да се храни с този леш. Все по-често започнал да идва, докато се опитомил и свикнал с ловеца. Бил доволен, когато ловецът му хвърлял храна, милвал го по гривата и си играел с опашката му. А когато ловецът видял колко спокоен е лъвът с него, колко привързан и покорен е, си рекъл: „Този лъв ми е покорен, той е вече моя собственост! Не ми остава друго, освен да го яхна и да одера кожата му, както правя с другите животни!“ Осмелил се да скочи върху гърба на лъва и да го боцне с ножа си. Когато усетил какво прави ловецът, лъвът вдигнал лапа и го ударил така, че ноктите му раздрали корема му, после го хвърлил под себе си и го разкъсал на парчета…

* * *

— Така че везирът трябва да се отнася към царя в рамките на своя сан! — завършил Уарадхан. — Той не бива да се осмелява да налага собственото си мнение, за да промени царят своето!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Шаммас запитал Уарадхан:

— А кажи ми как везирът може добре да се постави пред царя?

— Като изпълни предано делото, което му е поверено, да даде правилен съвет и мнение и да изпълнява повелите му! — отвърнал царският син.

— Ти каза, че задължение на везира пред царя му е да избягва гнева му и да прави само онова, което да го радва! Това е все пак едно задължение! Но какво да се прави, когато царят се радва, като вижда насилие, несправедливост, жестокост? Как да се спаси везирът, който страда от общуването си с подобен жесток цар? Дори да поиска да премахне у царя подобни желания, страсти и увлечения, той не може да направи това! Значи ли това, че трябва да следва желанията му, да се съгласява с него и така да става враг на поданиците му?

— Везирът е длъжен, разговаряйки с царя, да му пояснява тънкостите на справедливостта, да го предпазва от насилия, да го съветва какви наказания да определя! Ако царят сподели мислите му, значи везирът е постигнал желаното! Ако това не стане, друго освен една любезна раздяла между двамата не може да съществува! Раздялата в подобни случаи означава успокояване и за двамата!

— Кажи ми какви са задълженията на поданиците пред царя им и на царя пред поданиците му!

— Те трябва да изпълняват честно онова, което той им повелява. Задълженията на царя пред поданиците му са да пази имотите им, да защитава домовете им! Царят трябва да изисква от поданиците си подчинение, да очаква да жертват живота си за него, което е техен обет, и да се надява да го възхваляват за добрините, които им е дал! Задълженията на поданиците пред царя им са по-неотменни от задълженията на царя към поданиците му, защото неизпълнението на техните задължения към него донасят по-голяма вреда от неизпълнението на неговите задължения към тях! Изчезнат ли задълженията на поданиците към царя, царството и неговото благоденствие ще изчезнат. Който поема едно царство, е задължен да прави три неща: да следва вярата, да процъфтяват поданиците му и да усъвършенства ръководството си. Само тогава царството му ще е вечно!

— А какво значи да процъфтяват поданиците му?

— Това значи той да им създава закони, да използва учени и мъдреци, за да ги образова, да ги раздели на санове, да пести кръвта им, да не си присвоява парите им, да облекчава тежестите върху тях, да укрепва войската!

— Кажи ми сега какви са задълженията на везира към царя!

— Никой поданик няма повече задължения към царя, отколкото везира! Везирът трябва сам да понася последиците от грешните си мнения и съвети, а от правилните — ползата да е на всички! Но и всички трябва да знаят, че царят много тачи своя везир — така ще гледат към него с повече почит, с по-голямо уважение! А когато везирът забележи нещо нередно около царя или поданиците му, длъжен е да го премахне, за да остане само правилното, приятното и справедливото!

— Кажи ми какво трябва да се направи, за да се запази езикът от лъжа, дързост, посегателство върху честта, прекомерно дърдорене?

— Човек трябва да говори само за добри и хубави неща, а не за неща, които не го засягат; да не дава ухо на сплетни; да не предава думите, чути от някого, на неговия враг; да не моли зло от владетеля си нито за приятел, нито за враг; да не обръща внимание на онзи, който крои планове да присвои благата му или другояче желае злото му, освен ако това не е всевишният Аллах; да не говори глупости, особено ако те са грях пред Аллаха и всяват омраза между хората; да не приказва срамни неща! Думата е като стрела — излети ли, никой не може я върна, затова човек трябва да се пази от разкриване на тайните си, че разгласяването им може да му донесе много вреда! Тайното трябва да се пази от приятел дори повече, отколкото от враг!

— Какви трябва да са добрите нрави между близки и роднини?

— Отнасяй се към хората така, както са заслужили, а към братята си — както си задължен!

— А как трябва да се отнасяш към близките си?

— Към родителите — с почит, нежност и уважение. Към братята — със съвет, с подпомагане в делата им, с пари, с каквото можеш — пък нека сетне се радвате заедно! Ако някой от тях допусне грешка, трябва да проявиш снизходителност! Така ще те приемат с още по-висока почит и ще се съгласяват с всеки твой съвет! Имаш ли доверие у брата си — проявявай към него благосклонност и му помагай във всички дела…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Шаммас продължил да изпитва Уарадхан, сина на цар Джалиар.

— Смятам — казал везирът, — че братята могат да бъдат два вида: братя по кръв и братя по приятелство! Онова, което ти описа, се отнася за родните братя. А как стоят тия неща помежду побратимените приятели?

— Побратимите — отговорил момъкът — трябва да пазят зорко обичта, добрите нрави, благия тон и искрената дружба помежду си. Тези неща трябва да са взаимни и всеки с радост да приема мнението на другия!

— Добре! Но се знае, че всеки получава това, което му е дала съдбата. Щом е така — какво заставя онзи, който търси препитание, да си създава излишни трудности, като търси нещо, за което знае, че му е предопределено и непременно ще го получи, дори и без да се старае. Пък не му ли е предопределено, няма да го получи, ако ще и до смърт да се тормози! Не е ли по-добре да се откаже от напразните опити и да се довери на Аллах, за да бъде задоволен и телом, и духом?

— Всеки си има свой живот и предопределена съдба. Но всяко средство за препитание има свой начин и пътища за достигането му. Търсещият намира утеха в самото търсене — ако го изостави, той не може да бъде задоволен духовно. Затова той е длъжен да търси това препитание, макар че може да претърпи и вреда от това — той или ще го получи, или пък няма! И в двата случая утехата на търсещия ще се отрази върху неговия доход, но какъвто и да е резултатът от търсенето, то е достойно за похвала! Утехата на нещастника се изразява в три дадености: той е готов да търси препитание; ако се откаже от това, той се превръща в бреме за хората около себе си и като търси, той избягва порицанието, че е нарушил обета пред бога! Не е възможно човек да надвиши онова, което Аллах му е предопределил, а и не бива да си позволява това, което Аллах му е забранил! В такива случаи връзката между него и бога се прекъсва!

Везирът Шаммас се поклонил на момъка и го възвеличил, а баща му го сложил да седне на царския трон и рекъл:

— Хвала на Аллаха, който ме дари с такъв син — да радва очите ми, докато съм жив!

Тогава момъкът се обърнал към Шаммас:

— Ти, мъдрецо, познаваш проблемите на душата! Аллах ми разкри досега само малка част от знанията. Нека сега аз да те препитам за неща, пред които мнението ми е безсилно, а словото, с което се опитвам да го изразя, е като вода в черен казан! Моля те да ми ги обясниш, за да не останат те неясни за такива като мене! Аллах е създал живота от водата и силата от храната! Излекуването на болния става с церовете на лечителя, а от просветляването на невежите светът получава нови знания!

— Всички мъдреци тук станаха свидетели как добре си усвоил науките и колко хубаво отговаряш на зададените ти въпроси — рекъл Шаммас. — И знам, че би ме питал само за неща, чието разясняване изисква най-вярно тълкуване! Кажи, за какво ще искаш да ме питаш?

— Разкажи ми — помолил момъкът — за Създателя, чиято мощ е по-велика от всяка друга мощ, за оня, който е създал всичко, що е създадено, без да е съществувало преди това! В нашия свят се виждат само неща, създадени от нещо. Благословеният всевисш Създател е способен да твори от нищото в един свят, в който нещо се създава само от друго нещо!

— Извайването на един предмет от глина или каквото и да е друго творение на ръцете, тоест създаването на нещо от нещо, е по силите и на най-презрения човек! — отговорил Шаммас. — Всевишният е изградил света по чудотворен начин и ако искаш да познаеш неговата височайша съзидателна сила, като търсиш нещото, от което го е създал, би трябвало да се замислиш първо над това, какви неща съществуват! Сред тях ти ще откриеш знамения и признаци, които са свидетелство за всеобхватността на неговата мощ, а тя е в състояние да създава неща от нищото! Нещо повече — да ги създаде от небитието! Елементите, които са вещество на нещата, са били преди това небитие! Това пояснява и знамението, например за деня и нощта. Те се гонят един друг. Когато денят свърши и дойде нощта, денят се скрива от очите ни, но ние не знаем къде. Когато пък нощта свърши с тъмнината и страхотиите си, появява се денят — и ние не знаем къде отива нощта! Когато слънцето ни огрява, не знаем къде е крило светлината си до този миг, а когато залезе — не знаем къде е домът на нощувката му. Тези примери са все дела на всевеликия Създател, да бъде славно името му!

— Учителю, ти ми разказа за мощта на Създателя, която не може да бъде отречена! Но кажи ми как той е създал живите твари!

— Тварите са създадени от неговото слово, което е съществувало преди времето! Чрез него той е сътворил всяко нещо!

— Значи Аллах, да се възвеличава името му и да крепне мощта му, е поискал да създаде тварите, преди те да са съществували?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шаммас отговорил на поредния въпрос на Уарадхан по следния начин:

— Никой човек няма да ти каже нещо различно от думите ми, освен ако изопачава думите на божиите закони и анализира фактите само от видимата им страна. От това изхождат някои, които твърдят, че словото имало мощ! Да ни пази Аллах от подобни мнения! Словото произтича от всемогъщия Аллах. То не означава, че словото на Аллаха като слово само по себе си има мощ, но че мощта е една от отличителните черти на Аллах. Словото на Аллах не може да се опише извън Аллах! Нека сме благодарни на Всевишния, че чрез словото си е създал всички божи твари и че без това слово не би се създало нищо. Създаденото чрез словото му е действително, защото действително сме създадени чрез това слово!

— Сега проумях делото на Създателя! — казал Уарадхан. — Но съм чувал да казват, че той е създал създаденото със словото на истината. Истината е винаги срещу лъжата. Откъде тогава се е появила лъжата? Как е могла тя да се противопостави на истината? И то така, че да внесе съмнение в нея и да обърка земните твари до степен, че те стигат до разцепления? Всевеликият създател обича ли тази лъжа, или я мрази? Щом се твърди, че той обича истината и има силата да я създава, а мрази лъжата — откъде пък се е появило това, което Създателят мрази, вместо онова, което обича?

— Когато Аллах е създал човека, той не се е нуждаел от покаяние, докато лъжата не се опълчила срещу истината! Тя е създадена от самия човек и е породена от моженето, което Аллах е заложил у човека — това е желанието за онова, което наричат полза! Когато лъжата се намесва срещу истината в това си качество, тя замъглява истината. Причината за лъжата е личната воля на човека, способността му да мисли и търсенето на полза, която е желана част от природните слабости на човека. Тогава Аллах му внушава покаянието, за да отхвърли тази лъжа и да го утвърди в истината, и го наказва, ако той продължава да се придържа към лъжата.

— Кажи ми сега защо тази лъжа изпъква пред истината и дори понякога я замъглява? И защо трябва да се налага наказание на човек, когато той се нуждае от покаяние?

— Когато Аллах е създал човека за истината, той го е създал, за да я обича — тогава не е имало нито покаяние, нито наказание! Така продължило, докато Аллах поставил в човека душата, която е най-съвършеното му и най-скъпоценно притежание! Естествено, тя се състои от желания и стремежи, а от тях се пораждат лъжливите неща, които объркват истината, с която е създаден човекът и която той е природно склонен да обича. Когато човекът стигне до това равнище, той се отклонява от истината, а отклони ли се от истината, потъва в лъжата.

— Значи когато лъжата се смеси с истината, това вече е грях?

— Точно така! Аллах обича човека и поради огромната си обич го е създал така, че и той да се нуждае от него. Това е върховната истина. Но вероятно човекът е станал слаб за нея поради стремежа на душата към светски желания и така е попаднал в грях! Така от лъжата се ражда грехът, с който човекът въстава срещу бога — а това вече заслужава наказание. С отстраняването на лъжата чрез покаяние той се възвръща към обичта си към истината и вече заслужава награда!

— Разкажи ми как идва нарушението! Хората имат свой прародител Адам. Аллах е създал Адам с истината. Как така той е навлякъл греха върху душата си? Душата е поставена впоследствие, тя поражда и греха, и покаянието, а оттам — наказанието или наградата. Виждаме, че някои хора живеят в непрекъснати нарушения, стремят се към неща, които бог не обича, нарушавайки по този начин самата същност на своето създаване — любовта към истината. Виждаме и други, които живеят, за да радват Създателя и неговата мощ, и заслужават милосърдие и награда. Каква е причината между тези и онези да съществува такова различие?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че везирът Шаммас отговорил на въпроса на Уарадхан по следния начин:

— Първата поява на греха у човека става по причина на дявола, който наблюдавал какво прави Адам! По природа и той бил склонен към любов. Но когато заживял сам със себе си, в него се натрупали гордост, високомерие, надменност към вярата и към покорността пред делото на Създателя му. Тогава Аллах се отказал от любовта си към него и го оставил да живее в грях. Когато Иблис разбрал, че Аллах не обича греха, и видял каква обич, покорство и истина таи Адам към Създателя си, обхванала го ревност. Той използвал хитрост, за да отклони Адам от истината, да стане негов съучастник в лъжата. Адам заслужил наказанието си, защото се показал склонен за грях, представен от врага му като нещо прекрасно, и поради подчинението си на Ева. Така той нарушил съвета на бога и приел предложената му лъжа. Когато узнал за слабостта на човека и с каква бързина врагът му го е склонил да изостави истината, с милостта си Аллах му създал покаянието, за да може чрез него да победи врага си Иблис и цялото му войнство и да се върне към истината, за която е предопределен. Когато пък Иблис видял, че Аллах е дал на човека поле, в което да се съпротивява на дявола, той вкарал в това поле хитрини, за да го извади от благоволението на неговия бог и да го превърне в съюзник на собствения си гняв, който заедно с войнството си смятал за основателен. Аллах пък дал на човека възможност да се покае, наредил му постоянно да се придържа към истината, да прекрати греха и нарушенията на повелята му. Той му внушил, че на земята има един яростен враг, който няма да се откаже от опитите да го присвои, да го присламчи към себе си ни денем, ни нощем! Затова човек заслужава награда, ако се придържа към истината, която е част от природата му, и наказание — ако душата му отстъпи и в нея загорят желания!

— А сега ми разкажи каква е силата, с която човекът е могъл да наруши волята на Създателя си, който, както ти каза, е непобедим и нищо не става против волята му? Нали е очевидно, че Всевишният е могъл да отклони създанията си от този грях? Защо не го е сторил?

— Аллах безпристрастно и милостиво е показал на хората, които го обичат, пътя към доброто, дал им е възможност и сила да правят каквито си искат добрини, но нарушат ли това, те вършат грях и са обречени на гибел!

— А щом Създателят им е дал възможността да могат да правят каквото си щат, защо той не е унищожил лъжата, към която се стремят, за да вървят само по пътя на истината?

— Това е породено от величието на неговото милосърдие и от безкрайността на неговите действия. Както преди това се е разгневил на Иблис и не му е простил, така е бил милосърден към Адам, като му е дал възможност за покаяние и е бил снизходителен към него, след като му е бил разгневен!

— А дали Аллах е създал онова, което обича и не обича, или е създал само онова, което обича?

— Той е създал всичко, но е доволен само от онова, което обича!

— А как да разбираме следните две неща: едно удовлетворява Аллах и носи награда за носителя му, а друго гневи Аллах и носи мъка на извършителя му? Това са доброто и злото, заложени в душата и тялото! Тези две неща се пораждат чрез петте сетива: вкус, слух, зрение, обоняние и осезание. Дали тези пет сетива са създадени за добро или за зло?

— Разбери, момко, че всичко това, за което питаш, е заложено в разума ти, който е причина да се повреди сърцето ти. Аллах е създал човека с истината и е вселил в природата му любов към нея. Той е създал човека, за да го обича, поставил му е душа, стремяща се към желания, дал му е и мощ и още — тези пет сетива, които могат да го отведат и в рая, и в ада! Той е създал също езика на човека, за да се изразява, ръцете — за да работи, нозете — за да ходи, очите — за да вижда, ушите — за да чува. На всяко едно от тези сетива той е дал сила, способна да ги движи. Наредил е на всяко едно да работи — само той, човекът, да е доволен! Онова, което го задоволява чрез очите, е насочването на взора към онова, което Аллах обича, а той се отвлича към онова, което Аллах мрази, като например погледа към желанията. Онова, което го радва в слуха, е да се слуша само истината, а да не се приема онова, което гневи Аллаха! Онова, което го радва в ръцете, е те да вземат само онова, което им е дадено от Аллах, и да го раздават на другите по начин, който да го радва, а не да грабят и да пръскат онова, което им е дал Аллах — това е грях! Онова, което го радва в нозете, е те да крачат към добро, каквото е например търсенето на знания, а не да вървят по път, различен от този на Аллаха! Желанията трябва да са само такива, без които човек не може да живее, и те да излизат от тялото на човека само по повеля на духа! Желанията, пораждани от тялото, са два вида: желание за потомство и желание на търбуха. Желанието за потомство радва Аллах, но то трябва да бъде само законно! Желанието на търбуха са яденето и пиенето! Аллах се радва, когато никой не си позволява да вземе повече, отколкото сам той му е предопределил, независимо дали е малко или много. Но Аллах се гневи, когато някой вземе нещо, на което няма право! Той е наредил всяка част на тялото да прави онова, за което е предопределена!

— Кажи ми дали Аллах, да е вечна мощта му, е знаел предварително, че Адам ще яде от дървото, което той му е запретил, и че ще стане с него онова, което знаем, като по този начин е извършил грях.

— Да, Аллах е знаел това, преди да сътвори Адам! Доказателство затова са и предупреждението да не яде, и изводът, че ако яде, той ще го сметне за грях! Това е направено, за да няма после Адам довод да протестира пред бога си, че не го е предупредил. И когато е извършил греха и е попаднал в трудно положение, Адам е понесъл упрека със себе си и го е предал на следващите поколения. После Аллах е пратил пророци и пратеници, дал им е книги, те са ни научили на законите в тях, изяснили са ни правилния път, обяснили са ни какво да правим и от какво да се въздържаме. Така ние получаваме власт, равна на възможностите ни — който работи в тези рамки, той успява и печели, а който ги прескочи и не следва тези съвети, той греши и губи на този и онзи свят! Аллах е създал желанията в нас, наредил ни е да ги използваме само от законната им страна и да служат само за добро! Ако пък ги използваме от погрешната им страна — това ще бъде зло! Когато ни се случва нещо хубаво, то е от всевишния Аллах, а когато ни се случи нещо лошо — то е от самите нас, смъртните твари!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Уарадхан изслушал отговорите на везира Шаммас и казал:

— Сега ми разкажи за нещо, което ме смущава. Чудя се на потомците на Адам за това, че копнежът им към този свят заличава напомнянето за отвъдния, макар и добре да знаят, че рано или късно ще напуснат този свят!

— Да, промените в света и неговото коварство са доказателство, че онзи, който върши благоденствия, невинаги благоденства, а и онзи, който върши грях, не е вечно грешен! Никога не е сигурно дали носителят на едното или другото няма да се промени! Ако човек е доволен от извършеното, без да забравя за неизвършеното, той непременно ще се промени! И обратно. Най-зле са онези хора, които не виждат възможността за такава промяна — те просто са забравили, че има и отвъден свят! Благоденствието, което са достигнали, не може да се сравни с ужаса и болките, които ще ги настигнат, когато се преселят там! Когато човек знае какво го очаква след смъртта, той би се отказал от благата на този свят!

— Мъдрецо — рекъл Уарадхан, — ти ми посочи пътя, който трябва да следвам, за да бъда винаги с истината!

Измежду учените, които се били насъбрали там, се изправил един и рекъл:

— Когато дойде пролет, и слонът, и заекът трябва да търсят пасища! Чух от вас въпроси и пояснения, каквито никога не бях чувал! Това ме тласна да запитам: кое е голямото и кое — малкото?

— Голямото е, което се очаква от малкото, а малкото — което се очаква от голямото! — отвърнал момъкът.

— Кои са четирите неща, които събират човешките същества?

— Съществата се събират при ядене, пиене, в сладостта на съня и в агонията на смъртта!

— А кои са трите неща, от които никой не може да избяга?

— Глупостта, низостта на душата и лъжата!

— Макар всяка лъжа да е долна, коя лъжа е по-добра?

— Лъжата, чрез която стопанинът изплаща загубите си и така получава полза!

— Макар всяка истина да е добра, коя истина е лоша?

— Високомерието на човека, породено от това, което притежава, и самовъзхищението му от това!

— А кое е по-долно и от най-долното?

— Когато човек се самовъзхищава от нещо, което не притежава!

— Кой човек е глупак?

— Който мисли само за това, което ще сложи в корема си!

— Царю! — заговорил след всичко Шаммас. — Ти си наш цар! Но ние сме длъжни да дадем обет пред сина ти като пред цар, който ще дойде след тебе!

Царят разбрал, че всички са чули и запомнили отговорите на сина му и са съгласни да се трудят заедно с него. Той им наредил да се подчиняват на повелите на сина му, а него самия назначил за свой наследник на престола.

Когато царският син станал на седемнайсет години, царят силно се поболял. Разбрал, че смъртта е вече близо, и казал на близките си:

— Смъртоносна болест ме е налегнала. Извикайте всички, извикайте чедото ми, съберете народа на царството ми!

Изскочили глашатаите, викнали на близките, съобщили с висок глас и на далечните, събрали се всички, влезли при царя и го запитали:

— Как си, царю?

— Тази болест е такава, че ще ми донесе смърт! — рекъл царят. — Стрелата, предопределена от Всевишния, вече ме достигна! Живея последния си ден на този свят и първия — в отвъдния! — после се обърнал към сина си: — Приближи се, сине! — приближил се момъкът, като плачел горчиво. Насълзили се очите на царя и той заговорил: — Не плачи, момчето ми! Не съм аз първият, достигнат от това предопределение, то е писано на всички, създадени от Аллах! Нека истината бъде любов на очите ти! Такава е заръката ми. Това е нашият последен разговор! Остани с мир!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момъкът рекъл на издъхващия си баща:

— Ти знаеш, татко, че винаги ще бъда пазител на завещанието ти и изпълнител на повелята ти! За мен ти си най-благият баща! Ти ме напущаш и не мога да те върна от вечността…

Царят, обхванат от силна предсмъртна треска, рекъл:

— Синко, помни десетте качества, с които Аллах те е благословил за този и онзи свят: Ако се разгневиш — скрий гнева си; ако сгрешиш — преглътни; ако говориш — бъди искрен; ако обещаеш — изпълни; ако съдиш — бъди справедлив; ако си силен — съчувствай на слабия; уважавай войскарите си; прощавай на враговете си; направи добро на врага си и престани да му се обиждаш! Придържай се също и към другите седем качества, с които Аллах те е благословил за благото на народа в царството ти: когато делиш — нека е всекиму според заслугите; когато наказваш за право дело — не прекалявай; когато дадеш обет — придържай се към него; приемай съветите и не проявявай безполезен инат; задължавай поданиците си да спазват достойните закони и предписания; бъди милостив, но и справедлив, за да те уважава мало и голямо и да се боят от тебе престъпниците! — после той се обърнал към мъдреците и емирите: — Горко ви, ако нарушите повелите на новия цар — това ще бъде гибел за земята ви, разцепление сред племето ви! Тогава ще злорадстват над вас враговете ви! Стойте твърдо около него — така ще държите делата в ръцете си и ще подобрявате хала си! Ето го, той е вашият цар! Останете с мир!

Предсмъртната му треска се усилила, езикът му замръзнал. Той притиснал сина си към себе си, целунал го и благодарил на Аллаха. Така свършил земният му срок, оплакали го всичките му поданици, погребали го с почит, възхвала и прослава.

Върнали се всички заедно с царския син от погребението, облекли го в царски одежди, коронясали го с бащината корона, надянали царския печат на ръката му и го сложили да седне на царския трон.

Известно време момъкът следвал справедливо и добросъвестно пътя на своя баща. Но по едно време този свят го препънал и го отвлякъл в руслото на желанията. Той се отдал на тяхната сладост, заживял в най-голям разкош, забравил бащините заръки, изоставил царските дела и тръгнал по гибелен път. Особена негова слабост станали жените. Станало така, че щом зърнел някоя хубавица, начаса изпращал да му я вземат за жена. Събрал огромен брой жени, повече от Сулейман бен Дауд, царя на израелското племе. Уединявал се с няколко от тях и не излизал по цели месеци. Не виждал несправедливостите, от които се оплаквали поданиците му, не давал отговор и на онова, което му пишели. Когато видели как не се грижи за държавните работи и за поданиците си, сановниците проумели, че скоро беда ще настигне и тях. Разделили се, заупреквали се един друг и си рекли:

— Хайде да отидем при Шаммас, за да му разкажем какво става с царя! Нека той го посъветва — иначе бедата наближава! Земните сладости замаяха царя! — речено-сторено. Отишли при везира Шаммас и му казали: — Мъдрецо, нашият цар е объркан от удоволствията на този свят, желанията са го оплели в мрежите си! Той прие лъжата и върви към провала на цялото си царство! По негова вина всички ще стигнем гибел! Той не се грижи за властта, пренебрегва хала на всичките си поданици! Дойдохме да споделим пред теб истината, защото ти си по-съвършен от нас! Не бива да се допуща беда в тази земя, ти трябва да върнеш царя в правилния път! Говори му — може би той ще приеме думите ти и ще се върне по пътя на Аллаха!

Везирът отишъл до стража, до когото му било разрешено да стига, и му рекъл:

— Момко, позволи ми да вляза при царя, имам с него една работа и искам да му я разкажа!

— За бога, господарю! — отговорил стражът. — От месец той не разрешава на никой да влиза при него, дори на мене! През цялото време не съм зървал лицето му! Но ще ти покажа кой би могъл да поиска разрешение за тебе! Трябва да намериш еди-кой си слуга, който е винаги при него и му носи храна! Излезе ли да вземе храна, предай му молбата си и дано робът постигне това, което искаш!

Отишъл Шаммас при вратата на кухнята, поседял там и ето че слугата се появил, взел нещо и понечил да се върне обратно, но Шаммас му казал:

— Синко, искам да вляза при царя и да му кажа нещо, което го засяга! Моля ти се, щом се наобядва, кажи му за мене, поискай разрешение да вляза при него!

Слугата взел храната, отнесъл я на царя и когато Уарадхан се нахранил и се отпуснал, робът му рекъл:

— Господарю, везирът Шаммас чака при вратата и иска разрешение да влезе при тебе и да сподели с тебе някои неща, които те засягали!

Стреснал се царят, смутил се и наредил на слугата да въведхе везира при него…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че слугата поканил Шаммас да влезе. Везирът целунал ръка на царя, а той му рекъл:

— Какво толкова се е случило, Шаммас, че искаш да влезеш при мене?

— От дълго време не съм виждал лицето на моя цар и господар! — отговорил Шаммас. — Дойдох, царю, да поговорим, за да бъде благоденствието ни пълно!

— Кажи, какво ти е хрумнало?

— Ти знаеш, царю, че всевишният Аллах от ранна възраст те е дарил със знания и мъдрост като никой друг цар преди тебе! Аллах допълни този дар, като те сложи цар! Ти трябва да бъдеш пазител на неговата воля! Но ето, аз виждам как за броени дни ти забрави баща си и заветите му, изостави обета си пред него, отклони се от напътствията му и справедливостта му!

— Как така? — възкликнал царят. — Какво толкова съм направил?

— Ами ето — продължил везирът, — ти изостави воденето на делата в царството си и на поданиците си и правиш само това, което ти се нрави. Казано е: „Царят е задължен непрекъснато да става по-добър и да пази вярата на поданиците си в себе си!“ Царю, ти не бива да допущаш малките преходни наслаждения да те заведат в пропастта на гибелта, за да не се случи с тебе онова, което се случило на рибаря!

— А какво се е случило на рибаря? — запитал царят.

И везирът Шаммас заразказвал:

Приказка за рибаря

Един рибар отишъл към реката да улови риба. Огледал този вир, онзи вир и забелязал една голяма риба.

— Няма смисъл да си губя времето! — казал рибарят. — Ще следвам тази риба, ще видя къде отива, ще я хвана и тя ще ме направи богат за няколко дни!

Съблякъл се той и заплувал след рибата. Течението на реката го подхванало, той успял да я стигне и да я сграбчи с две ръце. Обърнал се и видял, че е далече от брега. Като разбрал, че течението го е отвлякло, той не само че не пуснал рибата, за да се измъкне, ами я сграбчил още по-силно и се оставил течението да го влече. Така плувал, що плувал, докато водата го довела до въртоп, от който никой не можел да се спаси. Тогава рибарят завикал с всичка сила:

— Помощ!… Потъвам!…

Събрали се хората, които били около реката, и завикали:

— Какво е станало?

— Оставих ясния път, по който можех да се спася, и срещнах гибелта си за празна работа! — отвърнал той.

— Ей, ти! — завикали хората. — Как си могъл да изпуснеш пътя на спасението и да се намъкнеш в тази гибел? Какво ти пречеше да пуснеш това, което държиш в ръка, за да спасиш живота си и да се отървеш от неминуема смърт? Сега вече никой не може да те спаси!

Човекът пуснал улова от ръцете си, но пак се удавил.

* * *

— Дадох ти, царю, този пример — продължил Шаммас, — за да отделиш нищожните дела, в които намираш удоволствие, от задълженията към поданиците си и никой да не види, че си сбъркал!

— И какво ще ме посъветваш? — запитал царят.

— Ако утре се почувстваш добре, разреши на хората да влязат при тебе, изслушай ги и те ще бъдат доволни!

— Шаммас, ти говориш мъдро. Утре, ако е пожелал Аллах, ще сторя това, което ме съветваш! — съгласил се царят.

Но после една от най-любимите му жени влязла при него и го видяла замислен върху думите на първия везир.

— Виждам, царю, че душата ти е разтревожена! Оплакваш ли се от нещо? — запитала тя.

— Не, но наслажденията ме откъснаха от делата ми! — отговорил той. — Ако продължа още малко така, и ще изпусна царството от ръцете си!

— Виждам, че твоите везири те лъжат, царю! — рекла тя. — Те ти желаят злото, тревожат те, за да не получаваш от царстването си нито наслаждения, нито благоденствие, нито покой! Те искат да ти създадат допълнителни трудности, като защитаваш тях, искат цял живот да си уморен, да се претрепваш от работа заради тях, да стане с тебе онова, което станало между момчето и крадците!…

— А какво е станало с тях? — запитал царят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на царя заразказвала:

Приказка за момчето и крадците

Веднъж седмина крадци излезли да крадат. Минали край градина, а в нея — зрели орехи. Видели някакво момче да спи под сянката край оградата. Събудили го и му рекли:

— Момче, искаш ли да влезем заедно в тази градина, ти ще се качиш на едно дърво, ще ядеш там орехи, докато се наситиш, а и на нас ще хвърляш по някой друг орех!

Съгласило се момчето, влязло с тях в градината. Помогнали му да се качи на едно дърво и му рекли:

— Момче, седни там и разтърсвай силно всеки клон, за да изпада всичко, което е по него, а ние ще събираме. Когато на дървото не остане нищо, ще слезеш и ще вземеш от събраното частта, която ти се полага!

Качило се момчето на дървото, затръскало всеки клон поотделно, докато изпопадат орехите от него, а крадците ги събирали. Не щеш ли, довтасал стопанинът на градината и викнал:

— Кои сте вие и какво правите край това дърво?

— Ние нищо не сме вземали от дървото! — викнали крадците. — Минавахме от тук, видяхме момчето горе, помислихме, че то е стопанинът, и го помолихме да ни даде някой орех, а то поразтърси някой и друг клон да изпопадат орехите от него, та така си събрахме!

— А ти, бе, какво ще кажеш? — обърнал се стопанинът към момчето.

— Те лъжат! — отговорило то. — Дойдохме заедно тук, те ме накараха да се покача на това дърво и да тръскам клоните му, за да изпопадат от тях орехите! Аз само се подчиних!

— А успя ли да хапнеш някой орех? — запитал стопанинът.

— Нищо не съм ял! — отговорил то.

— Разбра ли колко си глупав и тъп! — възкликнал стопанинът. — Тръгнал си да вършиш работата на другите само за тяхна полза! — после се обърнал към крадците: — С вас аз работа нямам, вървете си по пътя! — после хванал момчето и го напердашил…

— Така и твоите везири и народът на царството ти искат да те погубят! — завършила царската съпруга.

— Право говориш! — казал Уарадхан. — Аз вече няма да изляза при тях и да изоставя удоволствията си!

Останал с жена си в най-големи наслаждения до съмване. Дошли сановниците. Спрели весели пред царската врата, но тя не се отворила, царят не се появил пред тях и не им разрешил да влязат при него. Отчаяли се и рекли на Шаммас:

— Везире с богатство необятно и мъдрост всеобхватна! Виж този момък — отново се отдава на грехове! Виж как нарушава обещанието си пред тебе! Молим те отново да влезеш при него, да видиш защо закъснява, какво го спира да излезе! Той е достоен за порицание!

Отишъл везирът Шаммас при царя и му рекъл:

— Мир на тебе, Уарадхане! Виждам те, че отново си изоставил великото дело, за което си предопределен. Стана онова, което станало с човека и камилата…

Приказка за човека и камилата

Един човек имал камила и искал да пие от млякото й. Радвало го, че тя имала хубаво мляко. А камилата била завързана с повода си винаги когато той я доял. Веднъж решил да я издои, но забравил да я завърже. Усетила камилата, че не е завързана, дръпнала се и избягала в пустинята! Така той изгубил и камилата, и млякото й! Вредата от свободата на камилата била по-голяма от печалбата!…

* * *

— Ето, царю — продължил Шаммас, — това представлява твоето благочестие за поданиците ти! Човек има нужда от храна, но това не значи той постоянно да стои пред вратата на кухнята! Човек може да има слабост и към жените, но не бива да прекалява със седенето при тях! Човек се нуждае от храна само толкова, колкото да премахне болката от глада, а от пиене — само да премахне жаждата! Мъдрият цар трябва да използва само два часа от двайсет и четирите часа на денонощието, за да стои при жените си и да задоволява там желанията на тялото си, а останалото време да използва в интерес на поданиците си! По-дългото стоене при тях е вредно за духа и за тялото! От тях не бива да се приемат нито съвети, нито дела! Много мъже са загинали заради жените си! Имало един, който загинал само защото изпълнявал всичко, което му повелявала съпругата му.

— А как е станало това? — запитал царят.

И Шаммас заразказвал:

Приказка за мъжа и жената

Разправят, че някакъв мъж си имал жена. Обичал я той и я уважавал, вслушвал се в думите й, правел, каквото тя му кажела. Имал си и градина — бил я създал със собствен труд, всеки ден ходел да я окопава и напоява. Един ден жена му запитала:

— Какво си сял в градината?

— Всичко, каквото обичаш и каквото искаш! — отвърнал той. — Само да видиш как съм я окопал, как съм я напоил!

— Няма ли да ми я покажеш? — запитала тя. — Нека да я видя, да отправя в нея една праведна молитва, пък може бог да ми отговори!

— Добре! — съгласил се мъжът. — Утре ще те взема!

На съмване човекът взел жена си и отишъл с нея в градината. Отдалече ги забелязали двама момци, които си рекли:

— Този мъж е развратник, пък тази жена — прелюбодейка! Те се вмъкнаха в тази градина, за да прелюбодействат там!

Последвали ги те да ги видят какво ще правят, и се скрили зад оградата. А човекът и жената влезли вътре.

— Хайде, помоли се за мене, както ми обеща! — казал мъжът.

— Няма да се моля, докато не си вземеш от мене онова, което жените желаят от мъжете! — рекла тя.

— Горко ти, жено! — възкликнал мъжът. — Не ти ли стига онова, което правим вкъщи! Пък и от работата ми ме отвличаш! Не се ли боиш, че ще ни види някой?

— Не бой се! — отговорила тя. — Ние не правим нищо осъдително! Колкото до градината — има време и ще я напоиш, когато си искаш!

Тя не приела от него никакви извинения и настоявала да се любят насред градината. Накрая той склонил, легнал върху нея, а двамата момци само туй чакали, скочили, хванали ги и викнали:

— Вие сте развратници! Ако не ни оставиш и ние да легнем върху жената, ще ви заведем при кадията!

— Горко ви! — възкликнал мъжът. — Това е жена ми! Аз съм стопанинът на тази градина!

Те не го слушали, а се нахвърлили върху жена му. Завикала тя мъжа си за помощ:

— Не ги оставяй да ме опозорят!

Втурнал се той към тях, като сам викал за помощ. Никой не го чул, но един от двамата се обърнал към него, ударил го с ханджара си и го убил намясто. После двамата съборили жената и я опозорили…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Шаммас продължил да говори на царя:

— Разказах ти това, царю честити, за да знаеш, че мъжът не бива да се подчинява на женски повели, да приема женски съвети! Ако правиш това, то значи, че си тръгнал по пътя на невежеството! Не следвай преходните удоволствия — ползата от тях е нищожна в сравнение с вредата, която носят!

— Добре, утре, ако е пожелал Аллах, ще изляза пред сановниците си! — рекъл царят.

Излязъл Шаммас при царските първенци и им предал думите му.

Чула и жената тези думи, отишла при царя и му рекла:

— Поданиците са роби на царя! Сега виждам, че ти, царю, си роб на поданиците си, защото им се подчиняваш и се боиш от злините им! Те искат да те изпитат! Ако видят, че си слаб, ще те пренебрегват, а ако си силен — ще те уважават! Ако се съгласиш на това, което искат, ще те отклонят от делата ти и това ще стане по твоя воля, ще те мъкнат непрекъснато от една работа в друга, докато те доведат до гибел, и с тебе ще стане същото, което станало между търговеца и крадците!

— А какво е станало с тях? — запитал царят.

И тя заразказвала:

Приказка за търговеца и крадците

Някакъв търговец имал много пари, правел алъш-вериш в много градове. Видели го крадци. Отишли до дома му и решили с хитрост да проникнат вътре.

— Гледайте сега как ще се оправя със стопанина! — казал главатарят им. Облякъл той дрехи на лечител, метнал на рамо торба с някакви лекове и завикал: — Търси ли някой лечител? — стигнал до къщата на търговеца и видял, че е седнал да обядва. — Имаш ли нужда от лечител? — запитал крадецът.

— Нямам нужда от лечител! — отговорил търговецът. — Но ти поседни с мен и си хапни!

Седнал крадецът срещу него и започнал да яде — хубави били гозбите на този търговец! „Намерих си късмета!“, помислил си той и заговорил:

— Ти ми даде това благодеяние! Не може да те оставя без съвет. Виждам, че си човек яшен, и това е причина коремът ти да боледува! Ако не си намериш лекове, работата ти е спукана!

— Съвсем здрав съм — и телом, и духом! — рекъл търговецът. — Стомахът ми бързо смила храната! Щом е добре нахранен, никаква болест не ще го хване!

— Само така ти се струва! — казал крадецът. — Но аз провидях, че в корема ти има скрита болест, и трябва да се цериш!

— А кой ще ми каже какъв ми е лекът? — запитал търговецът.

— Само Аллах е лечител, а лечител като мене лекува болните, доколкото Всевишният му е позволил! — казал крадецът.

— Покажи ми лека си и ми дай малко от него!

Крадецът му дал някакъв прах с много алое в него и рекъл:

— Изпий това тази нощ!

Взел търговецът от лека. Когато се мръкнало, го изпил. Усетил, че е алое с неприятен вкус, но все пак не оставил ни прашинка. През нощта усетил, че му става по-леко. На втората вечер крадецът донесъл още лек, но сложил в него повече алое. Човекът го взел, но го хванало разстройство. Въпреки това не се отказал. Видял крадецът, че търговецът му е повярвал и му се доверява. Отишъл и донесъл прах, който убива. Дал му го. Изпил го търговецът. Тогава всичко, което носел в стомаха си, се спуснало надолу, разпокъсало червата му, той умрял, а крадецът обрал всичко, каквото имал…

* * *

— Казах ти това, царю — завършила жената, — за да не вярваш на нито една дума на този измамник!

— Няма да изляза при тях! — съгласил се царят.

Когато се съмнало, всички сановници се събрали пред царската врата. Стояли там, минала по-голямата част от деня, накрая се отчаяли, върнали се при Шаммас и му рекли:

— Мъдри и опитни философе, виж как това невежо хлапе все повече ни лъже! Трябва да се отнеме царщината от ръцете му и да го заменим с друг праведен мъж! Влез при него трети път и му кажи, че ще се вдигнем срещу него и ще му отнемем царския сан! Спира ни само благодеянието на баща му към нас, обетите, които той взе от нас! Утре ще се съберем за последен път, ала ще дойдем с оръжие! Ако той излезе — добре, но ако не излезе, сами ще влезем, ще го погубим и ще главим другиго за цар!

Надигнал се пак везирът Шаммас, влязъл при царя и му рекъл:

— Ти, Уарадхане, потънал в сладострастия и забавления! Какво правиш със себе си? Щом вършиш престъпление към себе си, знанията, които сме ти дали, са вече мъртви! Ако знаех кой бе този, който те промени, щях да го накажа по заслуги! Трети път те съветвам, а ти все не приемаш съветите ми! Знай, че хората от царството ти се сговарят да влязат насила при тебе, да те погубят и да дадат царщината ти на друг! Нима имаш сила срещу всички, за да се спасиш от ръцете им, или се надяваш, че след смъртта си ще възкръснеш? Ако искаш да живееш и да царуваш — покажи на хората силата на волята си! Кажи им, че съжаляваш! Те са решени на бунт! Дори да са стояли дълго време под вода, кремъците, щом бъдат извадени и ударени един в друг, изпущат огън! С тебе ще стане онова, което станало между лисиците и вълка!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Уарадхан запитал своя везир:

— А какво е станало между лисиците и вълка?

И везирът Шаммас заразказвал:

Приказка за лисиците и вълка

Разправят, че глутница лисици излезли да потърсят нещо за ядене. Търсили, що търсили, намерили умряла камила и рекли:

— Намерихме нещо, с което ще преживеем дълго, но да не би някоя от нас да яде за сметка на останалите. Тогава силният ще надделее със силата си над слабия и нефелният ще загине! Трябва да потърсим съдия — той да отсъжда кому какво да се даде! Ще му отстъпим един дял!

Докато разговаряли така, към тях се приближил вълк.

— Този вълк ще ни бъде съдия! — рекли лисиците. — Той е по-силен от нас, а в минали времена баща му ни беше султан! Нека молим Аллаха той да отсъжда справедливо помежду ни! — отишли при него, казали му какво са намислили, и добавили: — Ти отсъждаш какво да се даде на всяка от нас, за да се храни всеки ден според нуждите си, за да не властва силната над слабата и да се погубим една друга!

Вълкът приел да изпълни молбата им и първия ден им дал по толкова, че да се наситят. Но на следния ден си помислил: „Ако разделям тази камила между тези слабаци, за мене ще остане само парчето, което те са ми определили! Ако изям всичко сам, те не могат да ми сторят нищо! Отсега нататък повече нищо няма да им дам!“

Съмнало се и лисиците дошли при него да им даде дела:

— Хайде, Вълчо, дай ни и днес да хапнем!

— Нищо не остана и няма за даване! — отвърнал вълкът.

Отдалечили се те и си рекли: „Аллах ни прати голяма мъка, този нито знае, нито зачита бога! Пък ние нямаме нито сила, нито мощ!“ После продължили да разсъждават: „Сигурно гладът го е заставил да направи това! Нека днес да яде, да се насити, пък утре пак ще отидем!“ И когато се съмнало, пак отишли при вълка и му казали:

— Вълчо! Поставихме те над нас да даваш всекиму равен дял, за да се прехранваме; да се отнасяш към силния както към слабия, пък когато храната свърши — да ни помагаш да намерим друга, да сме винаги заедно под твоя защита и сянка! Ето, от два дни не сме яли! Дай ни каквото ни се полага!

Не отговорил вълкът, дори се разгневил повече. Те го молели, той не отвръщал и те си рекли:

— Няма какво друго да сторим, освен да отидем при лъва — ще се оставим на милостта му и ще му предложим камилата! Ако ни даде нещичко от нея, ще му бъдем благодарни, ако ли не — той повече я заслужава от този хитрец! — отишли при лъва, разказали му какво им се било случило, и завършили: — Ние сме твои роби! Дошли сме да те помолим за помощ, за да ни отървеш от този вълк, нали сме твои поданици!

Лъвът чул разказа, обхванала го ярост, отишъл при вълка. Когато вълкът видял лъва да се приближава, хукнал да бяга. Втурнал се лъвът подир него, хванал го, разкъсал го и върнал плячката на лисиците…

* * *

— От разказа ни става ясно, царю — завършил Шаммас, — че никой цар не бива да пренебрегва делата на поданиците си! Това е последният ми разговор с тебе, остани с мир!

— Изслушах те! — рекъл царят. — Утре, ако е пожелал Аллах, ще изляза пред тях!

Излязъл Шаммас и съобщил на събралите се, че царят обещал през утрешния ден да излезе пред тях.

Узнала и жена му, затичала се при царя и казала:

— Много ме учудва, че се покоряваш на робите си! Защо да си въобразяват, че именно те са ти дали тази царщина? Те може и да са ти я дарили, ала не са в състояние да ти сторят и най-малкото зло! Твое право е да не им се подчиняваш, а тяхно право е само да изпълняват повелите ти! Казано е: „Не е ли сърцето ти като желязо, ти не си достоен да бъдеш цар!“ Тези там се осмеляват да застанат срещу тебе — те трябва да бъдат принудени да се покорят! Не обръщай внимание на никой, не им позволявай да се бунтуват, иначе ще стане онова, което станало между овчаря и крадеца…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят запитал жена си:

— А какво е станало между овчаря и крадеца?

И тя заразказвала:

Приказка за овчаря и крадеца

Разказват, че един овчар си пасял овцете в полето и пазел стадото си. Една нощ се появил крадец, който искал да открадне някоя овца. Видял, че овчарят е добър пазач, не спи нощем, не притваря очи денем. Цяла нощ двамата разговаряли, но крадецът така и не сполучил да извърши своето. Когато се уморил, измислил хитрост. Отишъл в пустинята, убил един лъв, одрал кожата му и я напълнил с трева. Изправил чучелото на висока могила сред равнината, така че овчарят, щом го види, да го помисли за истински лъв. После се върнал при пастира и му рекъл:

— Този лъв ме праща при тебе — искал една овца за вечеря!

— Къде е лъвът? — запитал овчарят.

— Вдигни поглед — ей го там стои!

Вдигнал овчарят глава, видял чучелото на лъва, помислил, че е истински лъв, много се изплашил и рекъл на крадеца:

— Братко, вземай за него каквото искаш — няма да ти преча!

Избрал си крадецът една от най-хубавите овце, но като видял страха на овчаря, желанието му да вземе още станало по-голямо. Ден подир ден идвал при пазача на стадото и го плашел:

— Лъвът пак иска овца — иначе не знам какво щял да направи! И продължил така, докато овчарят изгубил цялото стадо…

* * *

— Казах ти това, царю — завършила жената, — за да не се покоряваш! Тези хора искат да им бъдеш покорен! Най-правилното е да умрат!

Съгласил се царят с думите й, рекъл:

— Приемам съвета ти! Не ми се иска нито да разговарям с тях, нито да се показвам пред тях!

Когато се съмнало, събрали се везирите, държавните първенци и народните избраници, всеки взел оръжие в ръце и тръгнали да нападнат царя, да го убият и да въздигнат друг на мястото му. Стражите не им отворили. Тогава нападащите решили да донесат огън, да запалят портите и така да влязат. Стражите чули думите им, втурнали се вътре и съобщили за това на царя.

„В голяма беда попаднах!“, помислил си царят, пратил да повикат жена му и й рекъл:

— Шаммас ми съобщи нещо и виждам, че е било истина! Насъбрало се е мало и голямо, куцо и сакато, искат да ме погубят, а и вас след мене! Искали да изгорят двореца, докато сме вътре! Какво ще ме посъветваш сега?

— Струва ми се — рекла тя, — че трябва да вържеш мокра кърпа на челото си и да се престориш на болен! Изпрати да викнат везира Шаммас, за да види на какъв хал си, и му кажи: „Исках да изляза пред хората, но тази болест ми попречи! Излез и им кажи, че съм болен! Утре ще се явя пред тях и ще разгледам делата им!“ На сутринта извикай десет от робите на баща си — нека това са смели и силни мъже, на които можеш да се довериш! Нека те позволяват; тези хора да влизат при тебе един по един! Когато някой влезе, ти им нареждай да го убиват! Тогава нареди да отворят вратата. Когато онези видят, че вратата се отваря, духовете им ще се успокоят. Ала трябва да започнеш с великия Шаммас! Той е, който взема решенията им! Убий го най-напред, а после и останалите! Когато направиш това, ще си отдъхнеш изцяло от тях, ще се пречисти царуването ти и ще правиш каквото искаш!

— Добре си го измислила! — казал царят.

Наредил да му донесат мокра превръзка, пристегнал главата си, престорил се на болен, пратил да викнат Шаммас и му рекъл:

— Слушай, Шаммас! Знаеш, че те обичам и се вслушвам в думите ти! Бе ме посъветвал да изляза пред народа и да раздавам правосъдие! Приех съвета ти, исках вчера да изляза, но ме налегна тази болест — не мога да се надигна! Разбрах, че народът в царството ми се е разгневил и е решил да ми стори нещо, което не съм заслужил! Те не знаят за тази болест! Ти си мой съветник, преди си бил съветник на баща ми, умееш да оправяш хорските дела! Ако е пожелал Аллах, аз утре ще се появя пред тях! Дано болестта ми тази нощ изчезне!

Поклонил се Шаммас пред Аллаха, възхвалил царя, излязъл пред народа и съобщил какво му бил казал той. Така спрял онова, което били решили. Всички се прибрали по домовете си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ЕДИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че докато Шаммас разказвал това на народа, цар Уарадхан повикал при себе си десет силни роби юнаци, които подбрал между най-силните бащини си роби, и им рекъл:

— Вие помните колко благосклонен бе към вас баща ми, как високо ви ценеше, как ви уважаваше! Ще получите от мен същото и много повече! Искам да ви запитам: ще се подчините ли в негово име на повелята ми, ще скриете ли тайната ми? Ако сега ме подкрепите, ще се радвате на по-голямо благоволение, отколкото сами желаете!

И десетмината отговорили с едни и същи думи, сякаш от една уста:

— Ще изпълним всичко, което ни наредиш, господарю наш!

— Аллах да ви възнагради! — казал царят. — Знаете какви добрини направи баща ми за народа на царството ми! Видяхте какво стана вчера, когато всички се насъбраха около двореца и поискаха да ме убият! От това зло може да ги удържи само едно наказание за пример, което искам да им наложа! Трябва да убиете всеки, когото ви посоча, за да отстраня бедата над страната ни! Утре ще седна на този трон и ще им разрешавам да влизат един по един! За когото ви подавам сигнал, го вкарвате в другата стая, убивате го и скривате тялото му!

— Изпълняваме повелите ти! — отговорили десетимата.

Когато се съмнало, царят облякъл царските си дрехи, взел Корана в ръце и наредил да отворят вратата. Глашатаят викнал:

— Който има някакво дело, нека се яви пред царя!

Събрали се пред вратата везири, военачалници и нахлебници, подредили се всеки според сана си. Царят наредил да влизат при него един по един. Както бил обичаят, първи при него влязъл Шаммас. Спрял пред царя и в същия миг десетимата роби го заобиколили, грабнали го, вмъкнали го в съседната стая и го убили.

Влезли и другите везири, после — учените, след тях — хората на вярата. Един след друг ги избили, накрая никой не останал. Извикал царят палачите, наредил им да приберат мечовете и ги наградил, че не оставили жив. Отървали кожата само хора нищожни, от простолюдието, които били разгонени и се прибрали по домовете си.

Царят отдал душата си на сладострастия без граници. Настъпили разврат, жестокост и гнет по царството.

В страната на цар Уарадхан имало леярница, в която се обработвали злато, сребро, рубини и скъпоценности. Всички околни царе завиждали на това богатство. Веднъж един от съседните му царе си рекъл:

— Защо аз да не завладея царството от ръцете на това невежо хлапе? Той стори главното — изби първенците на държавата си, най-смелите и най-юначни мъже по земята му! Така сам се лиши от опита им във военните дела, сега няма кой да го насочва и подкрепя. Аз ще му напиша писмо и ще го разплача с неговото съдържание! Ще видя какъв ще е отговорът му!

И му написал писмо със следното съдържание: „В името на Аллаха, всемилостивия и милосърден! Научих какво си направил с везирите си, мъдреците и юнаците си! Ти вече нямаш сила срещу този, който те нападне, заради твоя гнет и разврат! Дано Аллах ми даде победа над тебе! Построй ми красив дворец посред морето! Ако това не е по силите ти, напусни страната си! Аз ти изпращам от Индия дванайсет отряда конници, във всеки отряд — дванайсет хиляди воини! Те ще навлязат в страната ти, ще ограбят богатствата ти, ще избият мъжете ти, ще осквернят харемите им! Техният предводител ще бъде моят първи везир — ще му наредя да разпъне стан на границата! Изпращам ти писмото си по този страж — той ще остане при тебе само три дни! Ако доброволно ми се подчиниш, ще се спасиш, ако ли не — ще те сполети това, което казах!“

Запечатал той писмото и го дал на един пратеник. Стражът стигнал до града на цар Уарадхан и му дал писмото. Царят го прочел, пребледнял, объркал се. Нямало с кого да се посъветва, на кого да се опре, кой да му помогне. Отишъл при жена си ни жив, ни умрял и й казал:

— От днес вече не съм цар, а роб на цар! — разгърнал писмото и й го прочел. Тя заплакала и заридала. — Имаш ли някакъв лек от такова дело? — запитал царят.

— Жените не умеят да воюват! — отговорила тя. — Те нямат ни сила, ни мисъл! Начините да се борави с подобни дела са мъжка работа!

Царят бил обзет от огромно съжаление и мъка за онова, което бил сторил. Дощяло му се да умре, вместо да отговори на такова ужасно писмо!

— Случи ми се заради вас онова, което се случило на яребицата с костенурките! — казал той на жените си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДВАНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жените запитали своя цар:

— А какво се е случило на яребицата и костенурките?

И той заразказвал:

Приказка за яребицата и костенурките

Разправят, че на някакъв остров живели костенурки. По него имало много дървета с плодове и реки. Веднъж над острова прелетяла яребица. Било й топло и морно и тя решила да поспре. Кацнала при костенурките. Денем те си пасели, а вечер се прибирали по домовете си. Когато се прибрали привечер, видели яребицата и тя начаса им харесала. Обикнали я силно, радвали й се и си говорили една на друга:

— Това е най-красивата птица на света!

Започнали да я ухажват, да й се галят. Яребицата също ги обикнала и свикнала с тях. Излитала сутрин, накъдето й се искало, а вечер се връщала. Станало й навик. Поживели известно време така, но костенурките започнали да се тревожат. Не били доволни, че я виждали само нощем, а още от ранно утро тя излитала. Тогава си рекли:

— Обикнахме тази яребица! Какво да направим, че да стои постоянно при нас?

— Почакайте, сестри! — заговорила едната костенурка. — Аз ще направя така, че тя да не се отделя от нас! — когато яребицата се върнала и кацнала при тях, към нея се приближила хитрата костенурка. Възхвалила я, пожелала й дълъг живот и здраве и рекла: — Господарке, ти знаеш, че си дарена с нашата обич, а и твоето сърце е изпълнено с обич към нас! Най-добро време за онези, които се обичат, е, когато са заедно, а разстоянията са огромни беди! Пък ти ни напущаш призори и се връщаш едва при залез, тревога разкъсва сърцата ни и ние много скърбим от това!

— Да, обичам ви! — казала яребицата. — Имам огромното желание да прекарвам повече време с вас! Раздялата не е лека и за мене, ала нямам друг изход, защото съм птица с криле, мога да спра на едно място само когато спя, но щом се съмне — излитам и летя, накъдето ми се ще!

— Така е! — казала костенурката. — Но крилатите през по-голямата част от живота си нямат покой, поради което не получават благоденствие. Ние се боим да не те улови някой от враговете ти, да загинеш и повече да не зърнем лика ти!

— Съгласна съм! — рекла яребицата. — Но ти как мислиш, има ли начин да се предпазя от тая опасност?

— Мисля, че можеш да оскубеш перата, които те издигат при летенето! — рекла костенурката. — Така ще останеш при нас, ще ядеш от храната ни, ще пиеш от водата ни! Ще си живеем заедно на това благодатно място и всеки от нас ще се любува на приятеля си!

Съгласила се яребицата, пожелала да живее в покой, оскубала си перо след перо, така както били пожелали костенурките. Останала да живее при тях.

Не щеш ли от някакъв кораб, който бил потънал наблизо, изплувал един пор. Зърнал той яребицата и забелязал, че е с оскубани криле. Много се зарадвал и си помислил: „Тази яребица има мазна снага и малко пера!“ Хвърлил се върху нея и я сграбчил. Креснала яребицата, замолила костенурките да й помогнат, но те не само че не й помогнали, но се свили в черупките си, притиснали се една към друга, а като видели как порът я измъчва, се задавили от плач по нея.

— Можете ли да направите нещо друго, освен да плачете? — викнала яребицата.

— Сестро, нямаме начин да се борим с пора! — отговорили те.

Тъжно й станало на яребицата, тя престанала да се моли за живота си и си рекла:

— Не сте виновни вие! Сама съм си виновна, че за ваше удоволствие оскубах перата си! Заслужавам гибел, защото ви послушах, и не ви укорявам за нищо!…

* * *

— И аз сега не ви проклинам, жени мои! — казал цар Уарадхан. — Проклинам себе си, задето забравих, че сте само удоволствие, което сме наследили от праотеца ни Адам и заради което той е бил прогонен от рая! Забравих, че вие сте в основата на всяка вина! Подчиних ви се, избих везирите и мъдреците на царството ми, които бяха мое оръдие и сила във всичко, и попаднах във велика гибел! Ако Аллах не ми изпрати някой с правилна мисъл, който да ме насочи към спасението ми, всички ще се затрием!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ТРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Уарадхан влязъл в тронната зала и оплакал избитите везири и мъдреци с думите:

— О, вие! Колко ми е черно сега пред очите, искам да ви видя поне за миг и да ви се извиня, да запазя живота ви!

Цял ден тънал той в море от мъки, нито ял, нито пил, а когато се мръкнало, се преоблякъл в дрехи на бедняк, така че никой да не можел да го познае, и излязъл из града с надежда да чуе дума, която да го поуспокои. Зърнал двама самотни момци, които седели край някаква ограда, и двамата били около дванайсетгодишни. Приближил се царят, за да чуе какво си приказват, и чул единият да казва на другия:

— Да знаеш, братко, какво ми разказа баща ми снощи — колко поразии са засегнали посевите му, каква засуха е настъпила и не е валял дъжд, какви беди са се стоварили над града ни!

— А ти знаеш ли защо са настъпили тези беди? — запитал другият.

— Не, но ако ти знаеш, кажи ми!

— Да, знам! Царят ни избил своите везири и държавни първенци без вина само за да угоди на възлюблените си жени! Везирите го порицали, а той не само че не ги послушал, ами наредил да ги погубят, като се подчинил на желанието на жените си! Дори убил Шаммас, който бил везир и на баща му преди него. Но сега царят ни се бои, вижда какво ще стори Аллах с него заради греховете на жените му!

— А какво ще направи Аллах с него?

— Царят на Индия гледа с пренебрежение към нашия цар! Даже се говори, че му е пратил писмо, в което го ругаел и му казвал: „Построй ми дворец сред морето! Не го ли направиш, ще пратя срещу тебе воини, ще превзема царството ти, ще избия мъжете ти, ще пленя харемите им!“ Пратеникът на Индия му дал срок три дни да отговори! А царят на Индия, братко, е упорит и жесток, силен и непобедим. Ако нашият цар не изпълни повелята му, очаква го гибел, а когато царят ни загине, другият цар непременно ще отнеме имотите ни, ще избие мъжете и ще плени жените им!

Царят се разтреперил, прегърбил се и си помислил: „Та това са думи на мъдрец! Той каза нещо, което знам само аз! Тайната е у мене, никой не знае тази вест освен мен! Как я е узнало това момче? Я да ида аз при него и да го заговоря, пък ще моля Аллах спасението ни да дойде от неговите ръце и уста!“ Приближил се до момчето и любезно го заговорил:

— Любими синко, ти говореше за нашия цар! Той стори голямо зло — и за него самия, и за народа ни! Но кажи ми, момче, откъде знаеш, че царят на Индия е написал такова писмо до нашия цар?

— Научих го от древните книги! — казал момъкът. — Нищо не остава скрито от очите на Аллах, а хората са потомци на Адам!

— Така е, синко! — рекъл царят. — Но има ли нашият цар начин да защити себе си и царството си от тази велика беда?

— Да! — отговорил му момъкът. — Ако царят ме извика и ме запита какво да прави, за да отблъсне врага, ще му отвърна, че спасението е в силата на всемогъщия Аллах!

— Но кой ще съобщи на царя да потърси именно тебе, за да те види?

— Чух, че сега той търси хора с опит и правилно съждение! Нека изпрати стражи да ме извикат! Но ако той продължи да се забавлява с жените си, а аз отида сам при него, за да му кажа къде е спасението му, той може да нареди да ме убият, като е сторил с онези везири! А хората без мене ще бъдат слаби, ще им липсват умът и знанията ми. Загина ли без време, ще стана доказателство за известната пословица: „Който има знания повече от ума си, той загива заради простотията на този свят!“

Изслушал царят думите на момъка, убедил се в тяхната мъдрост, бил вече сигурен, че спасението за него и целия му народ ще дойде именно от ръцете на това момче, и продължил:

— Ти откъде си? Къде е домът ти?

— Като тръгнеш край тази стена, ще стигнеш до дома ми! — отвърнало момчето.

Запомнил царят мястото, сбогувал се с момъка и се върнал в двореца си. Наредил да не пущат при него никоя от жените му. Хапнал, пийнал, помолил Аллах да му прости греховете. Покаял се най-искрено. После викнал един от своите стражи юнаци, описал му мястото, където се бил видял с момчето, и му наредил да го покани с най-любезни думи да се яви пред него. Отишъл стражът, срещнал се с момчето и му рекъл:

— Царят те кани за добро! Иска да те запита за нещо, а после ще се върнеш по живо, по здраво у дома си!

— Слушам и се подчинявам на повелята на царя! — рекло момчето.

Тръгнало то с него. Стигнали при царя и то му се поклонило, възхвалило него и Аллаха, царят му върнал поздрава и му наредил да седне…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ЧЕТИРИНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят запитал:

— Ти знаеш ли кой разговаря снощи с тебе?

— Да! — отговорило момчето.

— А къде е сега този човек?

— Той е същият, който сега разговаря с мене!

Царят наредил да поставят кресло до неговото, сложил го да седне и наредил да донесат ядене и пиене.

— Ти, момко — рекъл царят, — вчера ми спомена, че знаеш начин, чрез който да отблъснем от земята си хитрия цар на Индия! Какъв е този начин? Кажи ми и аз ще те направя първи везир, ще слушам мнението ти по всички дела и ще те възнаградя богато!

— Нека наградата си остане у тебе, царю! — казало момчето. — Нали царщината ти, приказките и сплетните на жените ти ти подсказаха да убиеш баща ми Шаммас заедно с останалите везири!

— Момко, наистина ли си син на Шаммас? — запитал царят, като се изчервил от срам, и тежко въздъхнал.

— Да, Шаммас бе мой баща! — отговорил момчето. — И аз съм му син!

Навел царят глава, очите му се насълзили, той помолил прошка от Аллаха и казал:

— Момко, погубих баща ти поради невежеството си, лошите съвети и женските сплетни! Бъди снизходителен към мене! Назначавам те на мястото на баща ти! Колкото до думите ти за жените, ще подготвя отмъщение за тях и за онова, което е между бедрата им, когато определи всевишният Аллах! Кажи ми какво си измислил!

— Дай ми обет — казало момчето, — че няма да ме сполети онова, от което баща ми не успя да се спаси, защото наистина се боя за живота си!

— Нека това бъде обет между нас пред Аллаха! — възкликнал царят. — Няма да отстъпя от думите си, каквото ми наредиш — ще го изпълня!

Душата на момъка се отпуснала, отворило му се по-голямо желание да говори и той рекъл:

— Царю, хитростта зависи от времето, когато пратеникът дойде при тебе за отговор. Ти трябва да отложиш този отговор! Когато той се яви при тебе, ти го отпрати да изчака още един ден! Той ще ти каже, че неговият цар е определил този срок, и ще настоява за отговор! Кажи му да почака още ден! Той няма да се съгласи, ще излезе гневен навън, ще тръгне из града и ще вика с пълен глас: „Хора, аз съм пратеник от царя на Индия, който има силна воля и решителност от желязо изляна! Той ме проводи с писмо до царя ви и се закани, че ако не се върна в определените от него дни с отговор, мъстта му ще падне върху вас! Дойдох при вашия цар и му предадох писмото! Той го прочете, обеща да ми даде отговор в уречения срок, но не го даде, а поиска отсрочка от един ден! Не мога повече да чакам! Тръгвам към моя цар и ще му разкажа какво ми се случи! Вие бъдете свидетели на всичко!“ Твои съгледвачи ще ти предадат думите му. Тогава ти го извикай и любезно му кажи: „Вестоносецо, какво те накара да ме ругаеш между поданиците ми! Заслужаваш за това най-бърза гибел! Но нали древните са казали: «Прости на онзи, който не знае какво е благородство!» Да, аз закъснявам с отговора си, но причината не е в някаква моя слабост, а в многото работа и малкото свободно време да го приготвя!“ После поискай да ти донесат писмото и го прочети втори път, а когато свършиш, засмей се и му кажи: „А ти имаш ли някакво друго подобно писмо, че и на него да напишем отговор!“ Пък той ще ти отговори: „Да, имам!“, а когато ти поискаш да ти го даде, той ще ти каже: „Всъщност… нямам!“ Тогава му речи: „Твоят цар е обезумял! Пише ми писмо с такива думи, че просто ме заставя да тръгна с войската си срещу него, да завоювам страната му и да му отнема царството! Но този път аз му прощавам за лошото възпитание, то е проява на дребен ум и на слаба воля! Пък ако той не уважава себе си и направи нещо, нека чака беда! Царят, който те е изпратил, е глупак и невежа, той не мисли за последствията, няма мъдри везири! Ако беше умен, щеше да се посъветва с някой от приближените си, преди да ни праща такива смешни думи! Но аз имам отговор, достоен за писмото му, че и нещо отгоре! Неговото писмо ще пратя на писарчетата в библиотеката, те ще се попикаят от смях!“ След това изпрати, царю, да ме извикат! Когато се явя, ми заповядай да прочета сам писмото и да му отговоря…

Царят одобрил предложението на момчето. А когато минали трите дни, дадени от вестоносеца, той влязъл при царя и поискал отговор. Царят поискал отсрочка още един ден. Пратеникът започнал да сипе неподходящи приказки точно както бил предвидил синът на Шаммас, а след това излязъл на пазара и завикал:

— Хора, аз съм пратеник на царя на Индия! Донесох на вашия цар писмо, а той ме размотава с отговора си! Днес срокът, определен от моя цар, изтече! Вашият цар с нищо не може да се извини и вие сте свидетели на това!

Царят пратил да повикат обратно вестоносеца и му креснал:

— Как смееш ти, недостойни вестоносецо, да излизаш насред народа ми и да разказваш за тайните между царете?! Нали носиш писмо от цар до цар? Написаното вътре е работа само на царете, а не на презрените им слуги! Заслужаваш да те посека и бих го сторил още сега, но пък нали трябва да върнеш отговора ми на глупавия си цар! Ала нямам време лично да отвръщам на нескопосаните му заплахи. Щом толкова бързаш, най-добре ще е да викна някои от най-младите ми писарчета да се поупражнява с ответа… — наредил да влезе сина на Шаммас. Влязло момчето, възхвалило царя. Той му подхвърлил писмото и му казал: — Прочети това писмо и бързо му подготви отговор!

Взело момчето писмото, прочело го и избухнало в смях:

— Ама за това писмо ли прати да ти подготвям отговор?

— Да! — отвърнал царят…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ПЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момчето извадило дивит и перо и започнало да пише: „В името на Аллаха, всемилостивия и милосърден! Мир на онези, които намират своята безопасност в милостта на милосърдния!

Съобщавам ти, тъй наречен велик цар, велик само по име, но не и по достойнство, че получихме писмото ти и разбрахме съдържащите се в него небивалици и странни безсмислици! Убедихме се, че си невежа! Ти протягаш ръка към нещо, за което не си даваш сметка, и ако не е състраданието, което усещаме към рабите на Аллаха, не бихме закъснели да се появим при тебе! Твоят пратеник излезе на пазара и пръсна там съдържанието в писмото ти на куцо и сакато! Той заслужи да бъде посечен, но го оставихме жив, за да бъде наказан от тебе! Говориш в писмото си, че съм избил премъдрите си везири, големци и държавни първенци. Това е вярно, но за това съм си имал причина! Когато убивам един, то е, защото имам хиляда по-учени, по-умни и по-мъдри от него! При мене е пълно с дечица, напоени със знания! Един от воините ми може да се бие с цял отряд от твоите слабаци! Колкото до парите — да, имам леярници за злато и сребро, драгоценните метали са за мен все едно като парчета чакъл. Как се осмели да ни нареждаш да строим някакъв дворец сред морето? Ако имаше малко ум, щеше да провериш накъде духат ветровете и как удрят вълните, пък после да ми искаш подобна глупост! Колкото до твърденията ти, че ще ме завоюваш — как подобен на тебе може да победи царството ни! Всевишният Аллах ще ни дари победа, защото си враг, който ме притеснява без причина! Сега те предупреждавам! Ако се боиш от Аллаха, нареди да ми изпратят харадж за тази година, пък ако откажеш — ще тръгна към тебе със сто и десет хиляди воини великани, всички на слонове. Ще ги предвожда личният ми везир и ще му наредя да държи в обсада града ти три години като отговор на трите дни, които ти ми даде като срок, преди да тръгнеш срещу мене! Ще превзема царството ти и не само ще те убия, а и ще оскверня харема ти!“

После момчето нарисувало своя образ върху писмото и написало до него: „Този отговор е написан от най-малкото грамотно момче в царството ми!“ Предал го на царя, а той го предал на вестоносеца. Взел го пратеникът, тръгнал си и през целия път се чудел на майсторлъка на момчето. Пристигнал в царството си и влязъл при своя цар. А той, като видял, че вестоносецът му закъснява, бил събрал вече дивана си. Вестоносецът паднал ничком пред него и му подал писмото.

Отворил царят писмото, прочел го, видял и нарисувания образ на момчето, което го било написало, и се изплашил за съдбата си! Прочел писмото на държавните първенци. Изплашили се и те. Привидно се опитвали да го успокояват, но сърцата им се разкъсвали от тръпки. Накрая първият везир заговорил:

— Царю, мисля, че трябва да напишеш на този цар писмо, да му се извиниш и да му кажеш: „Аз съм твой приятел, както бях приятел на баща ти! Изпратихме това писмо само за да те изпитаме, да видим доколко си съзрял като цар! Моля всевишният Аллах да те дари с благоденствие, да укрепи стените на крепостите ти, да заздрави властта ти, за да служиш на делата на народа си!“ Пък му го прати по друг вестоносец!

— Това е нещо достойно за удивление! — възкликнал царят. — Как този човек може да тръгне на война, когато е избил мъдреците на царството си, предводителите на воините си и след всичко това и царството му да процъфтява, да изведе такава огромна сила! А още по-удивително е, че хлапетата измежду писарите пращат вместо царя си подобен отговор! Но аз съм си крив, сам запалих този огън срещу себе си!

Той наредил да се приготвят скъпи дарове и много роби и написал следното писмо: „В името на милостивия Аллах! Царю честити Уарадхан, син на скъпия ми побратим Джалиар, нека бог го прости и продължи дните на царстването ти! Получихме писмото ти, намерихме в него неща, които ни зарадваха! А това бе и целта на нашето искане, подсказано от Аллаха! Ние молим Аллаха да укрепи темелите на царството ти, да ти дари победи срещу враговете ти! Докато баща ти бе жив, между нас цареше мир. Когато той почина и ти седна върху трона, много се зарадвахме. Когато узнахме какво си направил с големците си, се побояхме да не би тази вест да стигне до някой друг цар, който да пожелае да се възползва от това и да те покори! Мислехме, че си забравил за държавните дела! Затова ти писахме — за да те предупредим, а когато видяхме отговора ти, душата ни се успокои. Видяхме, че Аллах подкрепя делата ти! Остани с мир!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ШЕСТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят на Индия пратил писмото с много дарове, съпровождани от сто конници. Предали те писмото. Цар Уарадхан го прочел и разбрал съдържанието му. Настанил предводителя на стоте конници на място, достойно за сана му, и приел дара. Започнал привидно да го упреква за предишното писмо, а той му се извинявал и му пожелавал постоянно благоденствие. Благодарил му царят за пожеланието, приготвил дарове и наредил на момчето да подготви отговора. Момчето написало отговора, подчертало накрая, че вече е настъпил мир, и похвалил възпитанието на пратеника и придружаващите го конници. После царят му рекъл:

— Прочети го, синко, високо и ясно, та всички да знаят какво е написано!

Прочело го момчето пред стоте конници. Царят връчил писмото на предводителя им и изпратил отряд от своите конници да ги придружи до пределите на царството.

А предводителят бил смаян, като видял делата и знанията на момчето, и благодарил на всевишния Аллах, че така бързо е успял да свърши работата си и да приеме мира. Стигнал до царя на Индия, предал му даровете и писмото и му разказал какво бил видял. Царят благодарил на всевишния Аллах, оказал почит на предводителя, издигнал сана му и оттогава той заживял в мир и богатство.

А от това време цар Уарадхан се отвърнал от лошия си път, покаял се честно пред Аллах за всичко сторено, изоставил всичките си жени и се посветил на делата на царството си. Той потвърдил, че синът на Шаммас става везир на мястото на баща си и че неговата дума е първа по значение пред всички останали. Зарадвал се народът, стопил се страхът, в страната се върнали справедливостта и редът. Един ден царят казал на везира си:

— Как мислиш, сговорно ли е сега царството ми, добре ли живее народът ми?

— Царю честити! — отговорил везирът. — Мисля, че всичко започна от мига, когато ти пресече греха в сърцето си! Но ако се върнеш към него, ще изпаднеш в нова заблуда, по-ужасна от предишната!

— А какъв е коренът на заблудата, който трябва да изтръгна? — запитал царят.

— Велики царю! — отговорил везирът, който бил млад на години, но възрастен по ум. — Коренът на греха е да следваш ветровете на жените, да приемаш мнението и кроежите им, защото любовта към тях изкривява правилните пътища! Любовта към жените е в корена на всяко зло, никоя жена не може да мисли! Човекът трябва да ограничава отношенията си с тях в рамките на необходимото и да не им се подчинява — иначе ще се обрече на провал и гибел!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И СЕДЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че цар Уарадхан казал на везира си:

— Всичко, което се случи, бе поради увлечението ми по жените! Не желая да е занимавам вече с каквито и да е жени! Но ще ги накажа за стореното — защото и убийството на баща ти Шаммас бе една от техните хитрини! — после въздъхнал дълбоко и се провикнал: — О, глупост! Изгубих своя верен везир, мъдрата му мисъл, загубих равните нему везири и първенци на царството си и техните мъдри мисли!

— Знай, царю! — рекъл везирът Бен Шаммас. — Вината не е само у жените, защото те са като украсена стока, който иска да купува — продават му я, а който не ще — никой не го заставя да се пазари! Вината е у оня, който купува! Баща ми те е предупреждавал, ала ти не си приел съветите му! Аллах ни е създал, но ни е поставил пред разни възможности, дал ни е воля и избор! Ако искаме — правим го, ако ли не щем — не го правим! Аллах не ни нарежда да правим злини, а само добро, за да се откъснем от злото! Каквото правим, го правим със собствената си воля, без да си даваме сметка, правилно ли е или грешно!

— Съгласен съм! — рекъл царят. — Но какво да сторя, за да избегна повторна грешка, ако умът ми отново бъде победен от желанията на душата?

— Царю! — отговорил везирът. — Виждам как да се предпазиш от нов грях! Трябва да правиш само онова, което си задължен да правиш по правото, дарено ти от Аллах.

— Ти възроди душата ми и освети сърцето ми! — възкликнал царят. — Сега ти си уредник в царството ми, аз имам само честта да седя на трона! Никога няма да се противопоставя на думите ти и само смъртта ми може да ме раздели от тебе! Ако нямам наследник — ти ще седнеш на трона след мене!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ОСЕМНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Уарадхан наредил да извикат писаря и му заповядал да напише писма до всички големци да се явят при него. Свикал велик диван и сложил трапеза, каквато никой преди него не бил слагал. Поканил на нея всички бедни и богати. Подбрал дружина учени и мъдреци, имащи знанията на Бен Шаммас, и наредил на везира си да подбере между тях седмина, за да бъдат те везири, подчинени на думата му, а той да бъде първи между тях. Момъкът Бен Шаммас подбрал такива, които били най-възрастни по години, най-съвършени по ум, с най-много знания й най-бърза памет. Намерил седмина с такива качества и ги представил на царя. Той пък ги облякъл с везирски дрехи и им заговорил:

— Вие ще бъдете мои везири, подчинени на Бен Шаммас! Макар да е най-млад помежду ви, той има най-голям ум!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДЕВЕТНАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всички везири се събрали при царя, а той се уединил с тях и рекъл:

— Вие знаете, везири мои, че се бях отклонил от правия път! Причината бе, че тези жени си играеха с мене, мамеха ме, залъгваха ме със сладки приказки и хитри капани! Сега разбрах, че за мене те са носили гибел и развала! Те заслужават наказание, за да служат за урок на онези, които умеят да приемат уроци! Дали няма да е най-добре да ги погубя?

— Велики царю! — отговорил Бен Шаммас. — Казах ти и преди, че вината се разделя поравно между жените и мъжете, които им се подчиняват! Тези жени си заслужават наказанието, но им стига и онова, което ще им определиш!

Вторият везир се съгласил с думите на Бен Шаммас. Третият пристъпил към царя, поклонил се и рекъл:

— Аллах да продължи дните на царя! Ако непременно си решил да направиш нещо, което да ги доведе до гибел, нареди на някоя от неволниците си да вземе жените, които са те измамили, и да ги вкара в дома, където бяха избити емирите и мъдреците! Нареди да им дават по малко вода и храна, колкото да позаситят стомасите си, и никога да не им се разрешава да излязат от това място! Когато някоя умре от само себе си — нека си остане при тях, както си е! Така да бъде, докато умре и последната! Това ще бъде най-малкото им наказание! Така ще се изпълнят думите, казани от някого: „Който копае гроб на брат си — сам пада в него и животът му няма да е дълъг!“

Царят изпратил начаса четири едри робини, предал им жените, наредил да ги вкарат в стаята на убийството, да ги затворят там и да им дават храна и вода, колкото да не умрат от глад или жажда. Така си и останали в тази тъмница сред отвратителната воня, всеки ден умирала по една, докато накрая измрели всичките до последната…

Така свършва историята за царя, везирите му и народа му! Хвала на Аллаха, който народи унищожава, умрели възкресява и почит, уважение и възвеличаване вовеки веков заслужава!…

Приказка за бояджията Абу Кир и бръснаря Абу Сир

Разказват също, че в град Александрия живели двама мъже. Единият бил бояджия и се казвал Абу Кир, а вторият бил бръснар и се казвал Абу Сир. Те били съседи — дюкянът на бръснаря бил до дюкяна на бояджията.

Бояджията бил крадец и лъжец, нахалството му било безкрайно, сякаш откъснато от праг на еврейска синагога. Ето какво правел, когато никой му дадял парче плат да го боядиса: вземал му предплата, изхарчвал я начаса за ядене и пиене, после продавал плата, даден за боядисване, и пак изхарчвал всичко за ядене и пиене. При това ядял само най-отбраните парчета от най-скъпите гозби и пиел само най-стари вина. А когато стопанинът на плата дойдел да си го търси, Абу Кир му казвал:

— Ела утре преди изгрев-слънце да си вземеш нещата готови!

Човекът си отивал и се утешавал: „Ден до ден са близки съседи!“ А на следващия ден идвал в определеното време само за да чуе следното оправдание:

— Вчера не бях свободен — гости ми бяха дошли! Извинявай. Ела утре преди изгрев-слънце и платът ти ще е боядисан!

Отивал си човекът, дохождал на третия ден, а Абу Кир измислял друго оправдание:

— Вчера бях страшно зает — жена ми роди през нощта! Но утре вече няма грешка — платът ти ще бъде боядисан!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДВАЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че тези отлагания накрая разтревожвали човека, и той започвал да негодува:

— Колко пъти ще ми казваш — утре? Дай си ми нещата — не искам да ги боядисваш!

— За бога, братко! — отговарял бояджията. — Срам ме е от тебе, но ще ти кажа цялата истина! Абе твоят плат… Боядисах го, прострях го на въжето и го откраднаха! Не знам кой го задигна!

Ако стопанинът на плата се окажел добър човек, махвал с ръка и казвал:

— Е, Аллах ще ми даде друг!

Пък ако бил зъл, почвал да гълчи, ала така и не си получавал плата…

Така работел Абу Кир и като такъв станал известен сред хората. Те започнали да се предупреждават един друг за навиците му и да го дават за лош пример. При него идвали само онези, които не го познавали. Независимо от това скандалите с него ставали всеки ден. Поради това работата му замряла. Затова той отивал в бръснарницата на съседа си Абу Сир, сядал срещу бояджийницата и гледал към вратата. Ако се появявал някой, който не го познавал, с нещо в ръка за боядисване, той излизал от бръснарницата и казвал:

— Какво търсиш, човече?

— Вземи да боядисаш това! — казвал човекът.

— А какъв цвят го искаш?

Трябва да кажем, че наред с всичките си достойни за порицание качества ръцете на този бояджия били изкусни и можели да боядисват във всички цветове, но никога не ценял това свое качество — хайдутлукът винаги надделявал у него. Когато човекът му назовавал цвета, Абу Кир му вземал поръчката и правел пак както преди. Пък видел ли пред дюкяна си някой, който му е дал вече нещо за боядисване, се скривал и не се показвал.

Така продължило две години. Но се случило веднъж да вземе нещо от много важен човек. Продал и похарчил парите, а собственикът всеки ден започнал да идва да си го търси, но не го намирал, защото, както казахме, щом Абу Кир го съзирал отдалеч, начаса се криел в бръснарницата на Абу Сир. Омръзнало на човека и се оплакал на кадията. А кадията изпратил един от стражите си, който в присъствието на няколко мюсюлмани заковал вратата на бояджийницата, защото намерил в нея само няколко пробити казана и нищо, което да вземе като плата за изгубеното. Взел ключа и казал на съседите:

— Кажете му да върне плата на този човек и да дойде да вземе ключа от дюкяна си!

— Защо така не ти върви? — попитал Абу Сир Абу Кир. — Щом някой ти донесе нещо — и не го намира! Къде отиде платът на този важен човек?

— Откраднаха ми го, съседе! — отговорил Абу Кир.

— Чудна работа! — възкликнал Абу Сир. — Щом някой ти даде нещо, все се намира крадец да го открадне! Сякаш си късмет на всички крадци! Я ми кажи истината!

— Братко, никой никога нищо от мене не е крал! — признал си Абу Кир.

— А какво правиш с нещата на хората?

— Ами даде ли ми някой нещо, продавам го и харча парите! Правя това от бедност! Занаятът ми не се търси и си нямам нищо!

Абу Сир си спомнил, че и неговият занаят не се търси, и се заоплаквал:

— И аз съм майстор, няма втори като мене в този град, но никой не се бръсне при мене, защото съм беден! Намразих занаята си!

— Аз също намразих занаята си — не дава доход! — рекъл Абу Кир. — Но защо, братко, да стоим в този град? Я да отидем да огледаме други страни и хора! Занаятът ни е в ръцете ни, търсят го по разни земи! Ще глътнем чист въздух и ще се отървем от тази голяма мъка!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че накрая двамата се договорили да тръгнат. Зарадвал се Абу Кир и преповторил думите на поета:

Напусна роден край да търси щастие…

Пътуванията пет ползи дават:

отпускане, но и добра печалба,

и още — знания, веселие и слава!

Но казват — пътят ражда скърби и неволи,

той като зима тялото притискал!

Ала смъртта е по-добра от всяка болест

и от живот сред сплетници завистници!

— Съседе — рекъл той, — ние станахме братя и няма какво да делим! Нека си дадем клетва, че всеки, който работи, ще храни другия, ако е останал без работа, и всичко, което спечелим, ще го заделяме в сандък, пък като се върнем в Александрия, ще си го поделим справедливо!

— Съгласен съм! — рекъл Абу Сир.

Дали си клетва, затворил Абу Сир бръснарницата, предал ключа на собственика й, а Абу Кир изоставил ключа си при стража на кадията и зарязал бояджийницата закована и запечатана. Качили се на някаква гемия и тя още същия ден потеглила на път през соленото море. Явила им се и подмога — за късмет на бръснаря сред хората, които били на гемията, нямало нито един бръснар, а там освен капитана и екипажа имало сто и двайсет мъже. Когато вдигнали котвата, Абу Сир рекъл:

— Братко, докато пътуваме, ще имаме нужда от ядене и пиене. Продуктите ни са съвсем малко. Дано пък някой ми каже: „Абе, бръснарино, я ела ме обръсни!“ Ще го обръсна за пита хляб, половин дирхам и чаша вода! Това ще е от полза и за тебе, и за мене!

— Добре! — съгласил се Абу Кир, отпуснал глава и заспал.

Бръснарят си взел принадлежностите, метнал през рамо парче плат вместо кърпа, че бил много беден, и тръгнал сред пътниците.

— Ела тук, майсторе, да ме обръснеш! — рекъл един.

Обръснал го и човекът му дал за това половин дирхам.

— Братко! — рекъл Абу Сир. — Нямам нужда от тази монета, по-добре е да ми дадеш питка хляб, че си имам другар, пък храната ни е малко!

Онзи му дал освен парите питка хляб и парче сирене. Отишъл Абу Сир при Абу Кир и му рекъл:

— Вземи тази питка, изяж я със сиренето и пийни колкото вода има в таса!

Взел всичко Абу Кир, хапнал и пийнал, а Абу Сир пак си взел нещата и тръгнал сред пътниците. Избръснал един човек за две питки, друг — за вода и пресен плод. Викал го този, викал го онзи, той шарел из гемията и от всеки, който искал да го обръсне, започнал да взема поне по две питки и половин дирхам — нали само той бил бръснар сред тях! Още слънцето не било залязло, когато вече бил събрал трийсет питки и петнайсет дирхама, освен това сирене, маслини и варени яйца. Поискал ли нещо — давали му го. Накрая обръснал и капитана, оплакал му се, че малко храна бил взел, и той му рекъл:

— Винаги си добре дошъл тук! Доведи и приятеля си! Всяка вечер ще вечеряте с мене!

Върнал се Абу Сир при Абу Кир и го намерил още да спи. Събудил го. Когато бояджията видял до главата си толкова много хляб, сирене, маслини и яйца, запитал:

— Откъде си взел всичко това?

— От щедростта на великия Аллах! — отвърнал Абу Сир и когато бояджията понечил да яде, му казал: — Не яж това, братко, остави го — ще ни потрябва за друго време! Аз обръснах капитана и тази вечер ще бъде първата ни вечеря с него!

— Повръща ми се от морето! — казал Абу Сир. — Остави ме, ще вечерям с това, пък ти иди при капитана!

Абу Сир седнал и го загледал как яде — а онзи сякаш с всяка хапка къртел парче от планина, гълтал като слон, който с дни не е ял, лапал къшей след къшей даже преди да е глътнал предната хапка, сумтял като гладен бик пред сено…

Появил се един моряк и рекъл:

— Майсторе, капитанът те кани с приятеля ти на вечеря!

Бръснарят отишъл сам и заварил капитана пред софра с двайсет, че и повече ястия.

— Къде е приятелят ти? — запитал го той.

— Господине, на него му се повръща от морето! — рекъл Абу Сир.

— Нищо, ще му мине! Сядай да вечеряш, че само тебе чакахме! — после капитанът отделил паница с кебап и сложил в нея от всяко ястие — толкова, че щяло да стигне за десетмина. Когато бръснарят се навечерял, капитанът му казал:

— Вземи това за другаря си!

Занесъл Абу Сир паницата на Абу Кир и видял, че бояджията още дъвче храната като камила и гълта бързо залък след залък.

— Казах ли ти да не изяждаш всичката храна! — сгълчал го Абу Сир. — Ето, капитанът е много добър човек, виж какво ти прати!

Подал му паницата, Абу Кир я взел нетърпеливо от ръцете му и заръфал всичко като озъбено куче, като хищен лъв, като орел, сграбчил гълъб, като гладуващ, който не е ял повече от десет дни. Абу Сир се върнал при капитана, там си изпил кафето, а когато се прибрал при приятеля си, видял, че бояджията е оставил паницата празна…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на втория ден Абу Сир пак тръгнал да бръсне. Щом получел нещо, давал го на Абу Кир, който начаса го изяждал и изпивал и се надигал само когато трябвало да отиде по нужда. Всяка вечер Абу Сир му донасял и пълна паница от капитана. Пътували двайсет дни, гемията хвърлила котва пред някакъв град. Двамата слезли на сушата, влезли в града и си наели стая. Подредил я Абу Сир, донесъл месо, сготвил го. А Абу Кир бил заспал от мига, когато се настанил в стаята, и не се събудил, докато приятелят му не го събудил, след като му сложил софрата. Когато свършил да яде, бояджията рекъл:

— Извинявай, ама нещо ми е зле! Я пак да си полегна… — търкулнал се и на мига заспал.

Така продължило четирийсет дни. Всеки ден бръснарят обикалял града, работел каквото му донесе късметът, а когато се връщал, намирал Абу Кир да спи. Когато се събуждал, изяждал всичко със завиден ищах, сякаш не бил ял от седмици, а после пак заспивал. След тези четирийсет дни Абу Сир му казал:

— Ами стани малко де, излез да поразгледаш града — той е за чудо и приказ, втори като него няма!

— Извинявай, ама ми се гади! — повторил своето Абу Кир.

Случило се така, че на четирийсет и първия ден Абу Сир се разболял и не можел да стане. Привратникът в хана започнал да обслужва двамата, носел всичко, от каквото имали нужда. Абу Кир продължавал само да яде и да спи. Четири дни Абу Сир плащал на привратника за грижите, но на петия ден халът му се влошил и той паднал в несвяст.

А Абу Кир вече примирал от глад. Станал той, пребъркал дрехите на Абу Сир и намерил там скрити дирхами. Тръгнал, затворил вратата на стаята с Абу Сир в нея и тръгнал из града. Никого не познавал, повъртял се из пазара, купил си нова дреха. Видял, че всички хора в града са облечени само в бяло и синьо, други цветове нямало. Отбил се при някакъв бояджия и видял, че при него има само синя боя. Извадил кърпичка и му рекъл:

— Майсторе, вземи тази кърпичка и я боядисай! Колко ще ми вземеш?

— Боядисването й ще струва двайсет дирхама! — казал майсторът.

— Че в нашата страна бихме я боядисали за два дирхама!

— Иди и си я боядисай в страната си! — креснал му майсторът. — Аз ще ти я боядисам за двайсет и нито грош по-малко!

— А в какъв цвят ще ми я боядисаш? — запитал Абу Кир.

— Ще ти я боядисам в синьо!

— Ама на мен ми се ще да ми я боядисаш в червено!

— Не знам как се боядисва в червено!

— А в зелено?

— Не знам как се боядисва в зелено!

— А в жълто?

— И в жълто не знам!

Абу Кир изброил разни цветове, докато накрая бояджията му казал:

— В този град сме четирийсет майстори бояджии! Не може да бъдем нито с един повече, нито с един по-малко! Ако някой от нас умре, научаваме сина му на тоя занаят! Знаем да боядисваме само в синьо — никакъв друг цвят!

— Абе и аз съм бояджия! — казал Абу Кир. — Но знам да боядисвам във всички цветове! Искам да ме наемеш при тебе срещу плата! Ще те науча да боядисваш във всички цветове!

— Аааа! Не разрешаваме на чужденци да се бъркат в занаята ни!

— Ами ако сам си отворя бояджийница?

— Никога не ще можеш да направиш това!

Оставил го Абу Кир и отишъл при друг бояджия, заговорил го както предишния. Така посетил трийсет и деветимата бояджии — никой не го приел нито като чирак, нито като майстор. Накрая отишъл при шейха на бояджиите и като му казал какво иска, получил отговор:

— Никога не приемаме чужденци в занаята си!

Разгневил се Абу Кир и отишъл да се оплаче на царя на града:

— Царю честити! Аз съм чуждоземец, по занаят съм бояджия, но тук с бояджиите ми се случи това и това! А аз боядисвам червеното в разни разцветки — от розово до кървавоалено, зеленото — в тревисто, резедаво, маслено или с цвят на перла, черното — от въглено и катранено до кафеникаво, жълтото — от портокалово до лимоново! — и той изброил всички цветове и нюанси и продължил: — Всичките бояджии в града умеят да боядисват само в синьо!

— Убеди ме! — казал царят. — Ще ти отворя бояджийница и ще ти дам пари за главница! Всеки, който посмее да ти се озъби, ще го обеся на вратата на дюкяна му! — после се обърнал към строителите: — Вървете с този майстор из града! Което място му хареса, там му постройте бояджийница, каквато сам поиска!

Облякъл царят Абу Кир в пищни дрехи, дал му хиляда динара и му казал:

— Харчи ги, както намериш за добре, докато завърши градежът!

Облякъл се Абу Кир и станал като емир. А царят му дарил още дом и наредил да го подредят с всякаква покъщнина.

На другия ден бояджията яхнал коня и пресякъл града. Гледал, що гледал, накрая си избрал едно място. Измъкнали стопанина на това място, отвели го пред царя, той му платил всичко, че и отгоре, за да остане доволен. Построили на това място бояджийница, каквато в града нямало. Тогава Абу Кир отишъл при царя, съобщил му, че бояджийницата е готова, но че имал нужда от пари за бои и майстори, а царят му казал:

— Вземи тези четири хиляди динара и нека ти бъдат главница! А после ми покажи какво умееш да правиш!

Взел Абу Кир парите, отишъл на пазара и купил разни бои на безценица и всякакви прибори, нужни за боядисване. Царят му изпратил петстотин бели платнени отрязъка и той се заел да ги боядисва. Боядисал ги все в различни цветове и ги прострял пред входа на бояджийницата. Хората минавали край тях и виждали нещо, което в живота си не били виждали. Струпали се пред вратата и го заразпитвали:

— Майсторе, а как се казват тези цветове?

— Това е червено, това е жълто, това е зелено… — заобяснявал той, като им изброявал названията на цветовете.

Започнали всички да му носят парчета плат и да го молят:

— Боядисай това в такъв и такъв цвят… Ще ти платим, колкото поискаш!

Когато боядисал всички платове на царя, Абу Кир ги събрал и отишъл в дивана. Царят се зарадвал и му оказал още по-голяма чест. Заредили се всички войскари пред него, замолили го:

— Боядисай това ей в този цвят!

Той боядисвал наред й те му хвърляли злато и сребро. Разчуло се името му, а работилницата му нарекли Султанската. През цялото време имането се леело върху него. Бояджиите дори не смеели да го заговорят, само идвали да му се извиняват, предлагали му труда си, молели го:

— Нека станем твои слуги!

Но той не приел никого — вече си имал свои роби и наложници и събрал много пари.

А Абу Сир, след като Абу Кир затворил вратата, продължавал да лежи болен и в безсъзнание, заключен в стаята. Минали три дни. Едва тогава привратникът на хана се загледал във вратата и видял, че е заключена. Не бил виждал никого от двамата и си помислил: „Май или са си заминали, без да ми платят, или пък нещо им се е случило!“ Приближил се до вратата и чул охканията на бръснаря. Ключът бил в ключалката, той отворил, видял го и запитал:

— Добре ли си? Къде е другарят ти?

— За бога, едва днес идвам на себе си! — отговорил Абу Сир. — Започнах да викам, но никой не ми отвърна! Братко, бръкни в кесията под главата ми и ми купи нещо за подсилване, че съм много гладен!

Протегнал привратникът ръка, погледнал в кесията и казал:

— Кесията е празна! Нищо няма в нея!

Разбрал Абу Сир, че Абу Кир му е взел всичко и е избягал.

— Не си ли виждал другаря ми? — запитал той.

— От три дни не съм го виждал! Помислих, че заедно сте си отишли!

— Не сме си отишли! — казал бръснарят. — Той се е полакомил за парите ми, взел ги е и е избягал, докато бях болен!

Отишъл привратникът, сварил му чорба, сипал в паница и му дал да хапне. Така се грижил за него цели два месеца, като отделял от платата си, докато накрая Аллах излекувал бръснаря. Изправил се Абу Сир на крака и казал на привратника:

— Ако всевишният Аллах ми даде сили, ще ти се отплатя за добрината, която стори за мене!

— Хвала на Аллаха, че те излекува! — възкликнал привратникът. — Направих всичко за тебе само от любов към Всевишния!

Излязъл бръснарят от хана. Съдбата го довела до пазара, където била бояджийницата на Абу Кир. Видял той великолепно боядисаните платна, прострени за сушене пред вратата, и хората, които се трупали и гледали.

— Какво е това място? — запитал Абу Сир. — Защо толкова хора са се струпали тук?

— Това е Султанската бояджийница! — отговорил човекът. — Султанът я построи за един чужденец на име Абу Кир! Когато той боядиса нещо, ние се събираме да гледаме как е боядисано, защото в страната ни няма бояджия, който да умее да боядисва в толкова цветове!

Абу Сир си помислил: „Хвала на Аллаха, който му е отворил пътя да стане такъв уважаван човек! Сигурно така се е увлякъл, че ме е забравил! Но пък нали и ти, Абу Сир, си му правил добро!“

Видял Абу Кир да седи на високо кресло при входа на работилницата облечен в царски дрехи, около него — четирима роби и четирима бели мамелюци, а десетина калфи работели вътре прави. Седял си той на възглавници като велик цар, нищо не правел сам, а само подвиквал:

— Направете това!… Направете онова!… Тук ей тъй… Там пък другояче…

Застанал Абу Сир пред него, като мислел, че щом го види, бояджията ще му се зарадва и ще го почете. Но когато се срещнали очи в очи, Абу Кир викнал:

— Проклетнико! Колко пъти съм ти казвал да не стоиш пред този дюкян! Нима искаш да ме опозориш? Хванете го! — робите грабнали Абу Сир и когато го изправили пред него, той грабнал тояга и викнал: — Съборете го на земята! — съборили го и той му ударил сто тояги по гърба, после го обърнали обратно, ударил му още сто тояги по корема и креснал: — Проклетник! Ако още веднъж те видя пред вратата на тази бояджийница, ще те пратя при царя да ти отсече главата!

Отишъл си Абу Сир с прекършен хатър заради боя, който изял, и ругатните, които чул…

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че събралите се хора запитали Абу Кир:

— Какво е направил този човек, че се отнесе така с него?

— Той краде хорските платове! — отговорил Абу Кир. — Колко пъти е крал от мене, но аз все си казвах: Аллах да му прости, беден човек е! Не исках да му правя зло, плащах на хората платовете им и любезно го пъдех, а той не взема от дума! Ако се появи пак — ще го пратя при царя да го погуби и хората ще се отърват от пакостите му!

А Абу Сир се върнал в хана, седнал и се замислил върху това, което бил сторил Абу Кир. После излязъл отново, тръгнал по пазарищата и му хрумнало да влезе в някой хамам.

— Братко! — обърнал се той към един от минувачите. — По коя улица се стига до хамама?

— А какво е това хамам? — запитал човекът.

— Това е място, където хората се къпят, за да смъкнат мръсотията от себе си! — обяснил Абу Сир. — Това е едно от най-големите блаженства на света!

— Ей ти морето! — казал човекът.

— Но аз искам хамам! — възкликнал Абу Сир.

— Ние не знаем какво е това хамам! — казал човекът. — Всички ходим да се къпем в морето! Дори и царят, когато му се доще да се изкъпе, отива до морето!

Когато Абу Сир разбрал, че в града няма хамам и никой не знае какво е това, отишъл при царя, целунал земята пред нозете му и рекъл:

— Аз съм чужденец, царю честити, и по занаят съм теляк! Дойдох в града ти, исках да отиде в хамама, но не видях нито един! Как може един толкова красив град да бъде без хамам!

— А какво е това хамам? — запитал царят.

Заописвал му Абу Сир какво е това хамам, и накрая добавил:

— Твоят град няма да е съвършен, докато в него няма поне един хамам!

— Добре, така да бъде! — казал царят.

Облякъл го в дрехи несравними, изпратил с него строители и им наредил:

— Постройте му хамам там, където той си хареса!

Харесал си Абу Сир едно място. Те започнали градежа и той им показвал кое как да стане. Построили му хамам — светът такъв не бил виждал! Наредил да изпишат камъните на стените с длета и те изсекли прекрасни орнаменти! После се върнал при царя, съобщил му, че градежът е завършен, и казал:

— Сега ми остава да го уредя отвътре!

Дал му царят десет хиляди динара за главница. Абу Сир подредил отвътре хамама. Струпали се хората пред сградата и заразпитвали:

— Какво е това? Какво се прави тук?

— Това е хамам! — отговорил Абу Сир. Затоплил вода, избърсал хамама, приготвил салсабил, който бил бликнал от фонтана. После поискал от царя десет момченца мамелюци, започнал да ги разтрива и да обяснява: — Ето така трябва да правите с посетителите!

После раздимил вътре благовония и изпратил глашатаи да викат:

— Божи люде, идвайте в Султанския хамам!

Заприиждали хората и Абу Сир започнал да нарежда на мамелюците си как да ги къпят и търкат, после те се спущали в басейна, измивали се, излизали, лягали в залата и там мамелюците ги масажирали, както ги учел Абу Сир. Хората зачестили в хамама и излизали, без да плащат. Това продължило три дни.

На четвъртия ден и царят решил да разгледа хамама. Съблякъл се в преддверието. Абу Сир го изтъркал лично и мръсотията му се отделила на фитили — показал му ги дори! Радвал се царят, а когато Абу Сир търкал корема му, той ръмжал от радост и задоволство. След това приготвил специално за него розова вода в басейна. Царят влязъл в него, а когато излязъл, тялото му блестяло от чистота, усетил се бодър както никога! Мамелюците го намазали с аромати от сандал и алое.

— Това ли е хамамът, майсторе? — запитал царят.

— Да! — отговорил Абу Сир.

— Кълна се в главата си! — възкликнал царят. — Моят град нямаше да е истински, ако не беше този хамам! А по колко вземаш на човек за тази работа?

— Колкото ти ми наредиш! — отговорил Абу Сир.

Царят помислил и рекъл:

— Вземай по хиляда динара!

— Извинявай, царю честити! — възразил Абу Сир. — Хората не са еднакви! Между тях има богати, но има и бедни! Ако вземам от всеки по хиляда динара, скоро хамамът ще спре да работи, защото бедният няма да може да плати по толкова!

— А колко ще вземаш тогава? — запитал царят.

— Нека цената бъде посилна! — отвърнал Абу Сир. — Всеки да даде, колкото му душа отпусне, от всеки според хала му! Богатият ще даде според сана си, бедният — колкото му позволява кесията!

А големците на царството, които били там, рекли:

— Вярно е, царю честити! Да не мислиш, че всички са като тебе!

— Правилно мислите! — рекъл царят. — Но този чуждоземен е беден и наш дълг е да го уважим! Той вдигна в града ни прекрасен хамам! Така го украси, че стана за чудо и приказ!

— Щом искаш да го уважиш — уважи го с парите си! — рекли те. — А уважението на бедния към царя ще бъде ниската плата за хамама — така народът ти ще те възхвалява! Хиляда динара и ние, големците, не можем да си позволим, как ще ги дадат бедняците?

— Слушайте, мои първенци! — казал парят. — Нека този първи път всеки от вас му даде по сто динара, по една наложница, по един роб и по един мамелюк!

— Това ще му дадем! — отговорили всички. — Но после всеки ще дава, колкото му се отпусне от душата!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всеки от първенците дал на Абу Сир по сто динара, наложница, мамелюк и роб. А броят им този ден бил четиристотин души. Така Абу Сир събрал четиристотин мамелюци, четиристотин роби и четиристотин неволници. Голям дар било това, а и царят му дал отгоре десет хиляди динара, десет мамелюци, десет неволници и десет роби. Пристъпил напред Абу Сир, целунал земята пред царя и рекъл:

— Царю честити, отсъди справедливо! Къде ще намеря толкова широко място за толкова мамелюци, роби и неволници?

— Наредих това на големците си — казал царят, — за да събереш достатъчно имане! Ще поискаш да заминеш за родината си, когато му дойде времето, и ще трябва да носиш много пари, нали?

— Аллах да те възвеличи, царю честити! — казал Абу Сир. — Но толкова мамелюци, неволници и роби са за царе! Ако ми бе дал пари на ръка, щеше да е по-добре от тази войска, която яде, пие и се облича — колкото и да спечеля, няма да ми стигнат да ги издържам!

— Те наистина станаха многобройна войска и ти няма как да я издържаш! — разсмял се царят. — Но ще ми ги продадеш ли по сто динара на човек?

— Ами ще ти ги продам! — съгласил се Абу Сир.

Изпратил царят своя хазнадар да му донесе пари и платил на Абу Сир всичко за всички до последния грош, а после ги дарил на стопаните им:

— Нека всеки си вземе своя мамелюк, своя роб и своята наложница, ако си ги познае!

Всеки си взел, което му се полагало, а Абу Сир му казал:

— Аллах да ти даде покой, царю честити, че ме отърва от тези ифрити, които само Аллах може да насити!

Засмял се царят, после всички напуснали хамама и се върнали в двореца. А Абу Сир цялата следваща нощ броил златото, прибрал го в кесии и го завързал. Когато се съмнало, отворил хамама и пратил глашатаи да викат:

— Всеки, който влезе в хамама и се изкъпе, плаща толкова, колкото позволяват кесията му и собствената му щедрост!

Посетителите надошли един след друг, всеки, който излизал изкъпан, пущал вътре колкото било по силите му. И още не било мръкнало, когато сандъкът се напълнил с блага от всевишния Аллах.

После и царицата поискала да посети хамама. Заради нея Абу Сир разделил деня на две: от зори до пладне хамамът бил за мъже, а от пладне до залез — за жени. Бил вече научил четири неволници да бъдат телячки. Харесала царицата такова къпане и тя оставила на излизане хиляда динара.

Пръснала се из града вестта за Абу Сир и за неговия хамам. Всеки, който влизал вътре, оставал много доволен и на излизане оставял достойна сума независимо дали бил богаташ или бедняк. Абу Сир завързвал дружби и приятелства. Всеки петък царят го посещавал и му давал по хиляда динара, имало определени дни за големци и за бедняци. Случило се веднъж да дойде и капитанът на царския кораб. Абу Сир го въвел в хамама, сам го разтъркал, а когато излезли навън, му сложил напитки и кафе. Когато капитанът понечил да плати, бръснарят го заклел, че няма да вземе от него нито грош. Капитанът запомнил направената добрина и си помислил какво да дари на този добър човек.

Стигнала вестта и до Абу Кир — и как иначе, щом мало и голямо все за хамама говорело и всеки казвал:

— Хамамът е най-голямото благо на този свят!

„Трябва и аз да отида! Да видя този хамам, от който хората са загубили ума и дума!“, помислил си Абу Кир. Облякъл най-хубавите си дрехи, качил се на муле, взел четирима роби и четирима мамелюци да му вървят отпред и отзад и тръгнал към хамама. Когато спрял пред вратата му, до него достигнал дъхът на алое и амбра. Видял хора да влизат и да излизат, видял на скамейките да седят големци и простолюдие. Влязъл вътре и зърнал Абу Сир, който се спуснал радостно към него.

— Така ли правят почтените хора? — заговорил му Абу Кир. — Аз отворих бояджийница и станах майстор! Запознах се с царя, тъна в разкош и почит! Пък ти не питаш за мене! Уморих се да те търся по ханове и къде ли не — никой не знае къде си, никой нищо не може да ми каже за тебе!

— А не дойдох ли аз при тебе? — възмутил се Абу Сир. — Не ме ли обяви ти за крадец? Не ме ли наби?

— Какво приказваш! — възкликнал Абу Кир. — Ти ли беше онзи, когото напердашиха? — и се заклел с хиляди клетви, че не го бил познал, а накрая добавил: — Абе имаше един там, приличаше на тебе! Всеки ден крадеше хорските платове! Помислил съм те за него! — започнал да съжалява, да пляска с ръце, като говорел: — Зло съм ти сторил! А ти да беше рекъл: „Аз съм еди-кой си!“ Вината си е твоя — бях зает с толкова дела!…

— Аллах да ти прости, приятелю! — рекъл Абу Сир. — Това е било предопределено да стане! Влез, съблечи се, изкъпи се, отдъхни си!

— Аллах да е с тебе, щом ми прощаваш, братко! А откъде имаш това богатство? — запитал Абу Кир.

— Който е помогнал на тебе, той помогна и на мене! — отговорил Абу Сир. — Отидох при царя, разказах му за хамама, пък той ми нареди да го построя!… А ти как се запозна с него?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абу Кир казал на Абу Сир:

— Както ти си се запознал с царя, така и аз! Той може да те заобича и да те уважава дори повече от мене! Аз ще му кажа, че сме приятели, и ще те препоръчам на него!

— Царят няма нужда от препоръки! — казал Абу Сир. — Той ме обикна заедно с всичките си големци, те ми дадоха това и това… — разказал му за благата, които бил получил, и добавил: — Хайде, съблечи се там отзад, влез в хамама — аз ще дойда да те изтъркам!

Съблякъл се Абу Кир, влязъл в хамама заедно с Абу Сир, той сам го натъркал, насапунисал го, избърсал го с чаршаф, а когато излезли навън, му поднесъл храна и напитки. Всички се чудили на голямото уважение, с което се обръщал към бояджията. Абу Кир пожелал да плати нещо, но Абу Сир го заклел, че нищо няма да вземе от него, като казал:

— Остави това! Ти си мой другар! Между нас няма мое-твое!

— Приятелю! — казал Абу Кир. — Този хамам е велика работа, но му липсва едно!

— Какво му липсва! — запитал Абу Сир.

— Един много силен мехлем, дето го правят от арсеник и вар, с който леко се свалят космите! Направи си този мехлем, предложи го на царя, научи го как с него да си маха космите! Така той ще те заобича още повече!

— Правилно! — възкликнал Абу Сир. — Ще го направя!

Абу Кир се качил на мулето си, бързо отишъл при царя и му казал:

— Искам да те предупредя за нещо, царю честити! Научих, че си построил хамам!

— Така е! Дойде при мене един чуждоземец и аз му го построих така, както ти направих бояджийница! Велик хамам е той, градът ми стана по-хубав с него!

— А ти влезе ли в него? — запитал Абу Кир.

— Разбира се! — отговорил царят.

— Хвала на Аллаха, че си се спасил от злото на този проклетник, врага на нашата вяра, баняджията! — възкликнал Абу Кир.

— Че какво е направил той? — запитал царят.

— Трябва да знаеш, царю честити, че ако влезеш още веднъж там, ще загинеш! — възкликнал Абу Кир.

— Че от какво?

— Този баняджия е твой враг и враг на нашата вяра! — заговорил Абу Кир. — Той те е убедил да отвориш този хамам, само и само да те отрови в него! Той ти е приготвил нещо и когато отидеш при него, ще ти каже: „Това е един мехлем — който се намаже с него, кожата му се отпуска и космите му леко падат!“ Но това няма да е лек, а убийствена отрова! Султанът на християните е обещал на този проклетник, че ако те убие, ще освободи жена му и децата му от плен! И аз бях пленник с него в онази страна, но си отворих там бояджийница, боядисвах им платовете в разни цветове, смили се сърцето на царя им към мене, той ме освободи и аз дойдох в този град. После видях този човек в хамама и го запитах: „Ти как освободи себе си, жена си и децата си?“ А той ми отговори: „Не съм ги освободил още, пленници сме, ала царят на християните събра своя диван и аз бях сред слугите. Стоях и ги слушах какви въпроси обсъждат. Когато споменаха името на тукашния цар, царят на християните изохка и каза: «Никой не ме е побеждавал освен царя на еди-кой си град! Който се изхитри да го убие, ще му дам всичко, каквото пожелае!» Пристъпих към него и казах: «Ако го погубя, ще ме освободиш ли с жена ми и децата ми?» А царят отговори: «Да, и ще ти дам отгоре всичко, което пожелаеш!» Договорихме се и той ме изпрати с една гемия до този град. С хитрост накарах тукашния цар да ми построи хамама! Не ми остава друго, освен да го убия и да се върна, за да освободя жена си и децата си! Хитростта е много проста! Когато дойде при мене, ще съм му приготвил мехлем, в който има отрова. Ще му кажа: «Ето ти този лек, намажи се с него — той премахва космите!» Царят ще се намаже, отровата ще тръгне по жилите му и ще го погуби!“ Щом чух това, уплаших се за живота ти, царю, и се затичах да ти го съобщя!

Силно се разгневил царят и казал на бояджията:

— Пази тази тайна!

Решил той да отиде в хамама, за да отдели истинското от лъжовното. Влязъл, Абу Сир го съблякъл, изтъркал го и казал:

— Царю, приготвил съм един лек за изчистване на косми!

— Донеси го! — наредил царят.

Донесъл Абу Сир мехлема. Царят усетил, че миризмата му е противна, и си помислил: „Истина е — отрова е!“ Разгневил се и викнал на стражата си:

— Хванете го!

Стражите оковали Абу Сир, царят си излязъл гневен. Никой не знаел каква била причината за гнева му! Явил се в дивана. Довели вързания Абу Сир. Извикал царят своя капитан и му наредил:

— Вземи този проклетник, сложи го в един кош, сипи отгоре му два кантара негасена вар, затвори похлупака отгоре и качи коша на кораба! Ела пред двореца ми — ще ме видиш при прозореца! Щом ти дам знак, хвърли го в морето, нека варта загори по него и той да умре и от удавяне, и от изгаряне!

— Слушам и се подчинявам! — отвърнал капитанът, повел Абу Сир, качил го на кораба, отвел го на един остров срещу царския дворец и му рекъл: — Човече, помниш ли ме? Дойдох при теб веднъж в хамама и останах много доволен! Ти ме закле да не ти плащам! Кажи ми какво се случи между тебе и царя! Какво коварство си му направил, та е толкова разгневен и иска да умреш по този жесток начин?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абу Сир отговорил на капитана:

— Кълна се в Аллаха, братко, нищо лошо не съм сторил, което да заслужава такова наказание!

— Ти имаше такова високо положение пред царя, колкото никой преди тебе! — казал капитанът. — А на всеки, който получи такова благоволение, му завиждат! Някой ти е завидял и е пуснал пред царя клевета срещу тебе! Но не се бой! Както ти ми оказа уважение, без да си длъжен, така и аз ще те спася! Ще живееш на този остров, докато някоя гемия не тръгне за страната ти, за да те изпратя по нея!

Целунал Абу Сир ръка на капитана и му благодарил. А той донесъл вар, сложил я в коша, сложил вътре камък, тежък колкото човек, после подал на Абу Сир една рибарска мрежа и му рекъл:

— Хвърли тази мрежа в морето, пък дано хванеш някоя риба! Царската кухня ме е задължила всеки ден да й доставям риба! Боя се да не дойде слугата на готвача, да поиска риба и да не намери! Уловиш ли нещо, остави го тук — те ще го намерят сами! Пък аз ще отида и ще си направя хитрината под двореца — ще се престоря, че съм те хвърлил!

Капитанът оставил коша в гемията, подкарал я и стигнал до двореца. Видял царя при прозореца и запитал:

— Царю честити, да го хвърля ли?

Царят дал знак. Ала когато махнал с ръка, нещо блеснало и паднало в морето. А това бил царският пръстен, който бил вълшебен — щом се разгневял на някого и решал да го погуби, царят махвал към него с дясната си ръка, на която бил този пръстен! От пръстена изскачала мълния и удряла онзи, към когото царят сочел, и главата на провинилия се се откъсвала от раменете. Когато пръстенът се изтърколил от ръката му, царят премълчал, защото се боял да не би войскарите да се надигнат срещу него.

А през това време Абу Сир взел мрежата и я хвърлил в морето. Измъкнал я — била пълна с риба. Хвърлил втори път и пак я измъкнал пълна. Натрупала се пред него голяма купчина и той си казал: „За бога, от доста време не съм хапвал риба!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абу Сир си избрал една голяма риба и си помислил: „Щом дойде капитанът, ще го помоля да ми изпече тази риба, че да я изям!“ Взел я той, разцепил корема й с ножа, забил го във вътрешността й и от там изпаднал царският пръстен, който рибата току-що била глътнала. Взел го и го надянал на мизинеца си, без да знае каква мощ притежава тая скъпоценност. Ето че двамата слуги на готвача дошли, за да вземат рибата. Застанали те пред Абу Сир и го запитали:

— Човече, къде отиде капитанът?

— Не зная! — отговорил той и махнал с дясната си ръка.

И тъй като посочил към слугите, като казвал тези думи, главите им се откъснали от раменете им и тупнали на земята. Смаял се Абу Сир, запитал се: „Кой ли пък ги погуби?“ Върнал се и капитанът, видял голямата купчина риба и двамата обезглавени слуги, забелязал и пръстена на ръката на бръснаря и викнал:

— Братко, не мърдай ръката, на която е пръстенът! Мръднеш ли я — ще ме погубиш! — зачудил се Абу Сир, но го послушал. Капитанът плахо се приближил и го запитал: — Кой уби тези слуги?

— За бога, не знам! — отвърнал Абу Сир.

— Добре, но ми кажи поне откъде взе този пръстен?

— Намерих го в корема на тази риба!

— Вярвам ти, защото сам видях как пръстенът се изсули от ръката на царя, когато той ми направи знак. Аз пуснах коша, а пръстенът през това време вече е бил цопнал във водата. Глътнала го е тази риба, Аллах я е довел при тебе, за да я уловиш! Това ти е бил късметът! Но ти чувал ли си за мощта на този пръстен?

— Не! А каква е тази мощ? — запитал Абу Сир.

— Трябва да знаеш — рекъл капитанът, — че войскарите на царя му се подчиняват само от страх пред този пръстен. Той е вълшебен и ако царят се разгневи на някого и поиска да го погуби, посочва към него и главата му пада от раменете!

Много се зарадвал Абу Сир и казал:

— Капитане, върни ме в града!

— Че как няма да те върна! — възкликнал капитанът. — И аз вече не се боя от царя! Ако ти пожелаеш да го погубиш, стига да го посочиш с ръка — и главата му ще падне от раменете! Поискаш ли да избиеш и всичките му войскари, ще го направиш без усилие!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че капитанът качил Абу Сир на гемията и потеглил към града. Когато стигнали, Абу Сир влязъл в дивана и видял царя да седи, а войскарите да стоят пред него. Той все още мълчал за пръстена си. Щом го видял, царят викнал:

— Нали те хвърлихме в морето? Как се измъкна?

— Царю честити! — заговорил Абу Сир, разказал всичко и завършил: — Донесох ти този пръстен, защото ти ми направи много добрини и не съм ги забравил! Това е твоят пръстен — вземи го! Ако съм ти сторил нещо, което заслужава смърт, поне ми кажи каква ми е вината, пък тогава ме убий — ти имаш право над моята кръв!

Измъкнал пръстена от пръста си и го подал на царя. Той го взел, сложил го на ръката си, смелостта му се върнала, прегърнал го и казал:

— Човече, ти си най-честният сред честните! Прости за това, което ти сторих! Ако бе някой друг, сигурно щеше да си присвои този пръстен!

— Царю честити! — казал Абу Сир. — Готов съм да ти простя, ала кажи ми каква ми е вината, която събуди гнева ти, че чак нареди да ме погубят толкова жестоко!

— Вече съм убеден, че си невинен! — казал царят. — Абу Кир, бояджията, ми каза това и това… — и му разказал думите на побратима му.

— За бога, царю честити! — възкликнал Абу Сир. — Нито познавам царя на християните, нито някога през живота си съм стъпвал на християнска земя, още по-малко пък някога през ум ми е минавало да те погубвам! Но този бояджия ми бе другар и съсед в град Александрия! Напуснахме го, защото ни бе трудно да се изхраним и с нас се случи това и това… — и Абу Сир разказал всичките си патила и накрая рекъл: — Царю честити, че нали той ми подсказа да направя този лек и да ти го предложа! А от него вреда няма, ние го правим в страната си, той е едно от най-нужните неща във всеки хамам, пък аз бях го забравил! Прати, царю честити, нека дойде привратникът на еди-кой си хан, той ще потвърди думите ми! Повикай и работниците в бояджийницата, дето ме набиха…

Изпратил царят да ги извикат. Те потвърдили цялата истина. Тогава царят изпратил стражите си да му доведат Абу Кир, като им наредил:

— Нека върви дотук бос, гологлав и вързан!

По това време Абу Кир си седял у дома весел, че е погубил Абу Сир. Дори не усетил кога царските стражи го наобиколили, скочили върху него, вързали го и го довели бос пред царя. Видял той, че Абу Сир седи до царя, а привратникът на хана и бояджиите стоят прави до него. Привратникът на хана го запитал:

— Не е ли това твоят другар, когото ти остави болен и безпомощен в стаята, а му задигна парите и се запиля, та се не видя?

А работниците от бояджийницата го запитали:

— Не е ли това онзи, когото ти ни накара да хванем и да набием, като ни рече, че бил крадец?

Убедил се царят във вината на Абу Кир и решил, че заслужава нещо повече от сметките на Мункар и Накир[26]…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят наредил на стражите си:

— Вземете го, опозорете го из града, а после го сложете в един кош и го хвърлете в морето!

— Царю честити! — заговорил Абу Сир. — Аз се застъпвам за него! Прощавам му всичко, което ми е сторил!

— Ти му прощаваш злините срещу себе си — креснал царят, — но аз не му прощавам злините срещу мене! — отсякъл и викнал на стражите: — Вземете го!

Взели го те, опозорили го из града, после го сложили в кош, сипали отгоре негасена вар и го хвърлили в морето. Така умрял Абу Кир — удавен и изгорял!

— Сега пожелай нещо от мене, Абу Сир! — казал царят.

— Желая да ме върнеш в страната ми! — рекъл Абу Сир.

Много неща му подарил царят, повече, отколкото имал дотогава — пари, вещи, имоти. Дарил му и гемия, пълна с благини, и екипаж от мамелюци. Абу Сир стигнал до Александрия. Хвърлили котва край града и слязъл с хората си на сушата. Един от мамелюците видял някакъв кош на брега и рекъл:

— Господарю, ей там на брега има един голям и тежък кош — не знам какво има в него, затворен е!

Абу Сир отворил коша и видял в него тялото на Абу Кир — по волята на съдбата морето го било изтласкало при Александрия. Измъкнал го и го погребал край града, където му изкопал гроб, оградил го за вечни времена и написал върху входа на гробницата следните стихове:

Каквото сторил си — то пази вечния ти сън!

Дела достойни, мисли благородни —

те скрити са, но пеят като звън!

Каквото правил си — ще ти се върне!

За зли дела въобще не говори,

че вярват хората на думите глумливи!

Достойно куче пази и мълчи,

а шутът само глупаво се хили!

Морето вдига пари — мъртва смрад,

но долу бисери блестящи крие!

И само славеят с гласа си е богат

и пее — но е глупаво-невинен!

И пише вятърът на книга — въздух лек:

"Добро ли сториш — и добро намирай!"

Че всеки ражда се добър човек,

но захар от пелина не събирай!

Още дълго време живял Абу Сир, но накрая Аллах прибрал и него и го погребали до приятеля му Абу Кир. Затова нарекли това място Абу Кир и Абу Сир, което е известно днес само като Абу Кир. Това е, което узнахме за техните патила! Пък само Аллах е вечен и по негова воля се редуват дните и нощите!…

Приказка за сухоземния Абдуллах и морския Абдуллах

Разказват също, че някога живял рибар на име Абдуллах. Имал той многобройна челяд — девет деца и тяхната майка. Пък бил много беден — единственото, което притежавал, била старата му рибарска мрежа. Всеки ден отивал край морето и ловял риба. Ако уловял малко — продавал я и нахранвал децата си с толкова, колкото му отпуснел Аллах, пък ако уловял много — приготвял богата вечеря, дори купувал и плодове, харчел, докато не му оставал и грош. Казвал си: „Утрешната печалба ще дойде утре!“ Пък се случило, че когато жена му родила десетото му дете, той си нямал вкъщи нищо.

— Господарю! — рекла му тя. — Намери ми нещо да се подкрепя!

— Ей сега ще отида към морето — ще хвърля за щастие на това ново бебе и ще видя какъв ще му е късметът! — отговорил той. Взел мрежата, отишъл при морето, хвърлил я за късмета на малкото си чедо и промълвил: — Аллах, направи така, че късметът му да идва леко, а не с труд, и да бъде голям, а не малък!

Поизчакал малко, изтеглил мрежата, пък тя излязла пълна с пясък, камъни и треви — никаква риба, нито голяма, нито малка! Хвърлил я повторно, изчакал, издърпал я — и пак нито една риба! Хвърлил я трети, четвърти, та и пети път — никаква риба! Преместил се на друго място, като все молел Аллах за късмет. Така свършил денят, без да улови нито една риба. Зачудил се, рекъл си: „Не е възможно това бебе да е създадено от Аллах без капчица късмет! Може да си изкараш хляба и като стискаш зъби, пък Всевишният е благороден и щедър!“ Метнал мрежата на гърба си и тръгнал обратно, а душата му била при децата му — бил ги оставил без храна, пък и жена му била лехуса. Вървял и си мислел: „Какво да кажа тази вечер на децата?“ Стигнал пред вратата на една фурна и видял там хора. Било време на скъпотия, народът гладувал, хората само хляб купували. Поспрял се рибарят и му замирисало на топъл самун. Душата му се свила от глад. Зърнал го хлебарят и викнал:

— Ей, рибарю, ела! — и когато Абдуллах приближил, го запитал: — Искаш ли хляб? — рибарят замълчал засрамен, а пекарят продължил: — Кажи, не се притеснявай! Ако нямаш пари, ще ти дам хляб, пък ще те изчакам, докато те споходи сполука!

— За бога, майсторе, нямам пари! — казал Абдуллах. — Но ти ми дай хляб колкото за челядта ми! Ще ти оставя в залог мрежата си до утре!

— Нещастнико! — възкликнал хлебарят. — Тази мрежа е твоят дюкян! Ако я взема в залог, ти с какво ще ловиш риба? Кажи ми колко пити ще ти стигнат?

— За десет полусребърника! — отговорил рибарят.

Дал му хлебарят хляб за десет полусребърника, дал му и десет полусребърника на ръка и му казал:

— Вземи тези пари за трапеза! Общо ми дължиш двайсет полусребърника — утре ще ми донесеш за тях риба! Пък и да не уловиш нищо — пак ще си вземеш хляба и още десет отгоре! Ще чакам, докато ти се усмихне късметът!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ТРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах отговорил на хлебаря:

— Аллах чрез мене да ти върне добрините!

Взел той хляба и десетте полусребърника, купил каквото трябва, влязъл при жена си и я намерил да успокоява плачещите от глад деца:

— Ей сега баща ви ще донесе нещо за ядене!

Извадил Абдуллах хляба и останалите неща и всички се нахранили. Разказал на жена си какво му се било случило, и тя рекла:

— Аллах е щедър!

На втория ден рибарят нарамил мрежата и си рекъл:

— Моля те, боже, дай ми и този ден да се изхраним, пък и да се покажа с чисто лице пред хлебаря!

Отишъл при морето и пак до края на деня нищичко не уловил. Върнал се, но улицата за дома му минавала край фурната. „Ще прибягам оттук бързичко и хлебарят няма да ме забележи!“, помислил си Абдуллах. Забързал засрамено, дано да не го забележи хлебарят, но пекарят вдигнал глава и викнал:

— Ей, рибарю! Ела да си вземеш хляба и полусребърниците — май ги забрави, а?

— Не съм ги забравил! — казал рибарят. — Но ме е срам от тебе, че и днес не съм уловил нито една риба!

— А защо ще те е срам! Нали ти казах: не бързай и благината сама ще дотича при тебе!

Дал му пак хляб и десет полусребърника, рибарят отнесъл всичко на жена си, разказал й за станалото, а тя пак рекла:

— Аллах е щедър! Ако е пожелал, ще ти даде достатъчно улов, за да изплатиш всичко, както се полага!

Така продължило четирийсет дни. Всеки ден рибарят стоял край морето от изгрев до залез-слънце и се връщал с празни ръце, после вземал хляб и малко пари от хлебаря. И когато рибарят му казвал: „Братко, направи ми сметката!“, той му отговарял: „Ще я направя, когато ти излезе късметът!“ Рибарят си отивал благодарен. На четирийсет и първия ден той казал на жена си:

— Ще ми се да разкъсам тази мрежа, да се отърва от този живот! Не ми идва вече препитание от морето! Докога все така? За бога, топя се от срам пред хлебаря! Докога ще вземам все назаем от него?

— Хвала на Аллах, чието сърце се смилява и ти праща храна! — казала тя. — Какво не ти харесва в това?

— Събра ни се доста голяма сума пари, хлебарят един ден ще си поиска дълга! — възкликнал Абдуллах. — Как ще му я върна? Дори не желае да ми каже колко точно дължа, все ми повтаря: „Когато ти излезе късметът!“

— Аллах е щедър! — рекла отново жена му.

— Така да е… — съгласил се той, нарамил мрежата и тръгнал към морето, като се молел на глас: „Боже, дари ме поне с една риба, за да я подаря на хлебаря!“

Хвърлил мрежата, задърпал и усетил, че е тежка. Продължил да тегли, много се изморил, кръв потекла от ожуленото му рамо, а когато я издърпал, видял в нея човешко същество. Помислил, че е някой ифрит. Избягал Абдуллах, завикал:

— Милост, милост, о, ифрит!

А съществото завикало от мрежата:

— Ела, рибарю, не бягай от мене! И аз съм човек, също като тебе! Освободи ме от тази мрежа и аз ще те възнаградя!

Поуспокоило се сърцето на рибаря, той се върнал и запитал:

— А ти не си ли от джиновете?

— Не! — отговорило съществото. — Човек съм, мюсюлманин!

— А кой те е хвърлил в морето? — запитал рибарят.

— Аз съм от синовете на морето! Като се разхождах, попаднах в мрежата ти! Ние сме същества, подчинени на божиите повели, и ни е мъчно за създанията на всевишния Аллах. Ако не беше така, щях да разкъсам мрежата ти. Но се подчиних на това, което ми е предопределил Всевишният. Нали ще ме пуснеш на свобода пред лицето на Аллах? Нека се договорим да бъдеш мой господар! Всеки ден ще идвам при тебе на това място! Ти ще идваш също и ще ми носиш дар от плодовете на сушата — вие имате грозде, смокини, дини, праскови, нарове и какви ли не други неща! Всичко, което ми донесеш, ще ти бъде заплатено! Ние имаме корали, бисери, хризолити, изумруди, рубини и други скъпоценни камъни! Ще пълня с морски скъпоценности кошницата, с която ти ще ми носиш плодове! Какво ще кажеш на това, братко?

— Нека се закълнем, че ще бъде така! — предложил Абдуллах. И двамата се заклели, рибарят го измъкнал от мрежата и го запитал: — Как се казваш?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че морското същество отговорило на рибаря Абдуллах:

— Казвам се Абдуллах! Когато дойдеш на това място, викни: „Къде си, Абдуллах, къде си, морско чедо?“ Аз за миг ще се появя. А ти как се казваш?

— И аз се казвам Абдуллах! — отговорил рибарят.

— Ето, ти си сухоземният Абдуллах, а аз — морският Абдуллах! Почакай ме, ей сега ще ти донеса подарък!

И морският Абдуллах се хвърлил в морето. Съжалил рибарят за миг, че го пуснал от мрежата, помислил си: „Откъде да знам дали ще се върне? Ако го бях задържал, щях да го показвам на хората, да събирам плата от всеки, който иска да го види, щях да го водя по къщите на големците!“ И докато се жалел, че го е пуснал, ето че морският Абдуллах се върнал, а ръцете му — пълни с корали, бисери, изумруди, рубини и какви ли не скъпоценности.

— Вземи, братко! — викнал той. — Извинявай, но нямаш кошница, за да ти я напълня! — и когато рибарят взел зарадван скъпоценностите, допълнил: — Всеки ден преди изгрев-слънце идвай на това място!

После се сбогувал и се върнал в морето. Върнал се рибарят радостен в града, вървял, що вървял, стигнал фурната на хлебаря и му казал:

— Братко, излезе ни късметът! Направи ми сметката!

— Няма нужда от сметки! — отговорил хлебарят. — Ако си уловил нещо — давай го, ако ли не — вземи си хляба и харчлъка и си върви, докато ти излезе късметът!

— Братко! — казал рибарят. — Щедростта на Аллаха ми прати късмет в ръцете, много нещо, ти казвам! На, вземи това! — подал му пълна шепа със скъпоценности — това било половината от това, което имал — и рекъл: — Дай ми сега по-дребни пари да ги харча днес, докато продам тези неща!

Хлебарят му дал всичките пари, които му били подръка, и всичкия хляб, който имал на тезгяха. После рибарят натоварил всичкия хляб на главата си и тръгнал към дома. Дал хляба на жена си и децата си, после отишъл на пазара, донесъл месо, зеленчуци и най-различни плодове. Хлебарят изоставил фурната си, останал с Абдуллах през целия ден и изпълнявал поръчките му.

— Братко, ти се измори! — казал рибарят.

— Та това е мой дълг! — възкликнал хлебарят. — Аз съм вече един от слугите ти! Твоята щедрост ме осигури до края на дните ми!

— Но ти бе щедрият, когато ми беше трудно!

Двамата седели цялата вечер на трапеза. Така станали приятели завинаги. Абдуллах разказал на жена си какво му се е случило с морския Абдуллах, а тя се зарадвала и възкликнала:

— Ти пази тайната си, за да не те усетят властниците!

— От всички може да я скрия, но от хлебаря — не! — отговорил той.

Още от вечерта той напълнил кошницата с най-различни плодове, а на сутринта тръгнал към морето при изгрев-слънце, поставил кошницата на брега и викнал:

— Къде си, Абдуллах, къде си, морско чедо?

Морският Абдуллах се появил на мига и рекъл:

— Ето ме, при тебе съм!

И излязъл на брега. Рибарят му подал плодовете, той взел кошницата, изчезнал под водата, а след известно време се показал отново, а кошницата в ръцете му била пълна с най-различни скъпоценни камъни и благородни метали. Натоварил я сухоземният Абдуллах на главата си, а когато стигнал до фурната, хлебарят му викнал:

— Господарю, опекох ти четирийсет питки и ги пратих в дома ти! Сега ти пека друг хляб, от бяло брашно! Като свърша, ще ти го донеса с месо и зеленчуци!

Абдуллах му оставил три шепи със скъпоценности. Прибрал се у дома, подбрал по един камък от всеки вид, отишъл на златарския пазар, спрял пред дюкяна на шейха на пазара и рекъл:

— Купи тези скъпоценности!

— Дай да ги видя! — рекъл шейхът. Когато Абдуллах му ги показал, той запитал: — Нещо друго за продан имаш ли?

— Ами имам вкъщи цяла кошница с такива неща!

Взел шейхът скъпоценностите и викнал на слугите си:

— Хванете го! Това е крадецът, който е откраднал богатствата на царицата, съпругата на султана!

Набили го, завързали го, наскачали хората на златарския пазар и завикали:

— Заловихме крадец!

А Абдуллах дума не промълвил, докато не го изправили пред царя.

— Царю честити! — заговорил шейхът. — Когато задигнаха огърлицата на царицата, ти прати да ни повикат и поиска от нас да хванем престъпника! Ето го пред тебе! Тези скъпоценности ги взехме от ръцете му!

— Покажи на царицата богатствата! — наредил царят на евнуха си. — Запитай я дали това са нещата, които й се бяха изгубили!

Взел ги евнухът, занесъл ги на царицата, а тя се смаяла от красотата им и наредила да кажат на мъжа й:

— Това не са мои неща! Онази огърлица си я намерих, беше се затулила на това и това място. Ала тези камъни са по-хубави от онези в огърлицата ми! Не правете зло на този човек! Ако ги продава, нека султанът ги купи за дъщеря си Умм Сауд, та да ги вградят в нейната огърлица!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че евнухът съобщил на царя думите на царицата. Тогава царят наругал шейха на златарите и неговите хора, а те викнали:

— Ама, царю честити, този човек е беден рибар, откъде у него ще има такива скъпоценности? Усъмнихме се, че ги е откраднал, затуй го запряхме!

— Негодници! — креснал царят. — Как така сте сметнали, че благодеянието на Аллаха към един правоверен е много за него? Защо не го запитахте? Как смеете да го обвинявате за крадец и да го позорите? Махнете се, Аллах да отвърне лицето си от вас!

Те излезли изплашени, а царят се обърнал към Абдуллах:

— Човече, Аллах те е надарил щедро, защото вярваш в него! Но разкажи ми откъде имаш тези скъпоценности? Аз съм цар, а и аз нямам такива!

— Царю честити, у дома имам пълна кошница с такива камъни! — отговорил рибарят. — А цялата работа беше така и така… — и рибарят му разказал за приятеля си, морския Абдуллах. — С него си дадохме дума всеки ден да му пълня кошницата с плодове, пък той ще ми я пълни с такива скъпоценности!

— Човече, това е голям късмет! — възкликнал царят. — Но парите имат нужда от сан! Аз ще направя така, че да имаш власт и осигурено бъдеще! Но може да се случи да ме свалят или да умра — ще дойде някой друг и той ще те погуби от алчност! Затова искам да те оженя за дъщеря си, да те направя мой везир и да ти завещая царството, за да не го пожелава след смъртта ми никой друг! — след това наредил: — Вземете този мъж и го заведете в хамама!

Отвели го слугите, изкъпали го, облекли го в царски дрехи и го върнали при царя, който го назначил за свой везир. Жените на големците облекли жена му и децата му в царски дрехи. Довели ги в царския дом, жена му държала пеленачето в скута си. Въвели и големите й деца при царя, той ги сложил да седнат до него, пък те били девет момчета на брой! А царят си нямал мъжко потомство, имал само една дъщеря, онази Умм Сауд, за която споменахме. Абдуллах се оженил за нея, платил вместо откуп с всичките скъпоценности, които имал. Голяма веселба настъпила.

А на втория ден, след като Абдуллах преспал с царската дъщеря и отнел моминството й, надникнал царят рано сутринта през прозореца и видял зет си да носи на глава кошница, пълна с плодове.

— Какво правиш, зетко? — запитал той. — Къде си тръгнал?

— При моя приятел морския Абдуллах! — отговорил рибарят.

— Че това ранно време за посещение при приятел ли е?

— Боя се да не закъснея, нали той ще си помисли, че съм лъжец и че охолството ме е откъснало от него!

— Добре, иди и Аллах да ти е на помощ! — казал царят.

Минал рибарят през града към морето, срещнал се с морския Абдуллах, дал му плодовете и ги сменил за скъпоценности. Така продължил няколко дни, но когато минавал край фурната на хлебаря, виждал, че все е затворена. На десетия ден помислил: „Странна работа! Къде ли е отишъл хлебарят?“ Тогава запитал съседа му:

— Братко, къде е твоят съсед, хлебарят? Какво му се е случило?

— Той е болен, господарю, не излиза от къщата си! — отговорил му комшията.

Рибарят почукал на вратата, хлебарят се показал на прозорчето и видял своя приятел с пълна кошница скъпоценности. Отворил му вратата. Влязъл Абдуллах, въздъхнал дълбоко, прегърнал го, разплакал се и казал:

— Къде си, приятелю? Всеки ден минавам край фурната и виждам, че е затворена! Попитах съседа ти, той ми каза, че си болен, и затуй дойдох да те видя!

— Аллах да те възнагради за цялото ти добро! — отговорил хлебарят. — Не съм болен, но научих, че царят те е затворил, защото някои хора са те наклеветили! Изплаших се и се скрих!

— В началото така си беше… — признал рибарят, разказал му за станалото и добавил: — Царят ме ожени за дъщеря си и ме направи свой везир!… Вземи това, което е в кошницата, то е твой късмет!

Излязъл от дома му, върнал се в двореца с празна кошница и царят го запитал:

— Зетко, ти не се ли среща с приятеля си, морския Абдуллах?

— Срещнах се, но всичко, което той ми даде, го дарих на приятеля си хлебаря! — отговорил той. — Той ми направи толкова много добрини!

— А кой е този хлебар? — запитал царят.

— Един щедър мъж! Когато бях беден, той направи за мен това и това… — и рибарят разказал за хлебаря Абдуллах.

— Ама и аз се казвам Абдуллах! — възкликнал царят. — А всички твари на Аллаха са братя! Доведи приятеля си хлебаря и аз ще го направя везир от лявата си страна!

И изпратил да го доведат. Когато хлебарят се явил при него, той го дарил с богата дреха, направил го везир от лявата си страна, а сухоземният Абдуллах останал везир от дясната му страна…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах живял цяла година по този начин, всеки ден вземал кошницата, пълнел я с плодове и я връщал преливаща със скъпоценни камъни и метали! Когато в градината се свършили плодовете, започнал да носи сушено грозде, бадеми, лешници, орехи, сушени смокини и други такива сладости. Морският Абдуллах приемал всичко и му връщал кошницата винаги пълна със скъпоценности. Случило се веднъж да му занесе кошница, пълна с вкусни ядки, и той я върнал както обикновено. Седнал сухоземният Абдуллах на брега, седнал и морският Абдуллах във водата и двамата се разговорили, отворила се приказка за мъртвите пророци.

— Братко! — рекъл морският Абдуллах. — Пророкът е погребан, както всички хора, при вас на сушата! Знаеш ли къде му е гробът?

— Да, знам го! — отговорил сухоземният Абдуллах. — В един град, наричан Тейиба!

— Щастливи сте вие, сухоземните хора, че можете да посещавате гроба на този пророк, защото, който го посети, получава застъпничеството му на онзи свят! — въздъхнал морският Абдуллах. — Ти, братко, посещавал ли си го?

— Не! — отговорил сухоземният Абдуллах. — Доскоро бях беден, нямах с какво да изхранвам челядта си! Забогатях едва когато ти ми даде толкова блага! Но непременно ще го посетя, след като посетя Свещения дом на Аллах в Кааба! Спира ме само привързаността ми към тебе — не мога нито ден, без да те видя!

— Как може обичта ти към мене да бъде по-голяма от желанието да посетиш гроба на Мохамед! Нали той ще се застъпи за тебе, когато се възправиш пред Аллах, за да се спасиш от ада и да влезеш в рая!

— За бога, не! Посещението ми там стои над всичко останало! Но ми се щеше първо да поискам от тебе една година време, за да го посетя!

— Давам ти необходимия срок, за да идеш там и да се поклониш! И когато застанеш пред гроба му, предай му поздрави и от мене! Но първо ела с мене в морето, ще те отведа в моя град, ще ми бъдеш гост, ще ти дам и дар, който да положиш пред гроба на пророка от мое име!

— Ама, братко! — възкликнал сухоземният Абдуллах. — Ти си създаден във водата, тя е твой дом и не може да ти навреди! А ще ти навреди ли, ако излезеш на сушата?

— Да! — отвърнал морският Абдуллах. — Като ме продухат ветровете на сушата, тялото ми ще изсъхне и аз ще умра!

— А пък аз съм създаден да живея на сушата, тя е мой дом! Вляза ли във водата, тя ще нахлуе в гърдите ми и ще издъхна!

— Не бой се! Ще ти дам едно мазило! Щом намажеш тялото си с него, водата няма да ти навреди, пък дори цял живот да останеш в нея!

— Добре, щом е така! Донеси ми това мазило да го опитам!

Морският Абдуллах влязъл в морето, а когато се върнал, донесъл кутийка с някакъв мехлем, подобен на говежда лой, жълт като злато и с приятен мирис.

— Това е мас от дроба на една риба, наречена дандун. Това е най-едрата риба, сътворена от Аллах, и е най-големият ни враг! Главата й е по-голяма и от най-голямото колело, което съществува на сушата. Камила или слон да види — и тях ще налапа на една хапка! Храни се с морски твари! Нали си чувал пословицата, която казва: „Както голямата риба изяжда малката!“

— Страх ме е да не би, като влезем в морето, това чудовище да ме изяде, ако ни срещне!

— Не бой се! Зърне ли те, то ще разбере, че си човешко същество, и ще избяга, защото изяде ли човек — умира! Човешката мас е убийствена за този вид риби! Ние успяваме да съберем мазнината от дроба му само когато някой човек се удави — тогава тялото му се разлага, дандунът го изяжда, като го мисли за някакво морско животно, и умира. Тогава вземаме маста от дроба му, мажем телата си и бродим из морето! Където има човешко същество, дори да са се събрали сто, двеста, даже хиляда дандуна, чуят ли гласа на сухоземен човек — мрат начаса!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах се съблякъл, изровил дупка на брега, заровил дрехите си в нея, намазал тялото си от главата до петите с това мазило, влязъл във водата, гмурнал се и отворил очи. Водата нищо не му направила. Завъртял се насам-натам, изплувал отгоре, гмурнал се в дълбините — морската вода стояла на разстояние от него, сякаш бил в шатра.

— Как се чувстваш, братко? — запитал го морският Абдуллах.

— Чувствам се превъзходно, братко! — отговорил сухоземният Абдуллах. — Точно както ми каза — водата не ми пречи да дишам!

— Следвай ме! — казал приятелят му.

Той го последвал. Плували напред, отляво и отдясно сякаш били между планини от вода. Сухоземният Абдуллах разглеждал морските риби, едни били големи, други — малки, една приличала на бивол, друга — на крава, трета — на куче, четвърта — на човешко същество! Но винаги когато се приближавал към някоя, тя бягала от него.

— Братко! — запитал той. — Защо става така, че когато тръгна към някоя риба, тя бяга от мене?

— Защото се боят — всички твари, създадени от Аллах, се боят от човека! — отговорил морският Абдуллах.

Така сухоземният Абдуллах се възхищавал на морските чудеса, докато стигнали висока планина. Заплували покрай нея и изведнъж дочул страшен рев. Обърнал се и видял нещо черно, надвесило се над двамата, много по-голямо от камила.

— Това е дандун! — викнал морският Абдуллах. — Той иска да ме изяде! Викни насреща му, преди да ме е стигнал!

Викнал високо сухоземният Абдуллах, животното изведнъж паднало мъртво и рибарят възкликнал:

— Милостив е Аллах! Нито с меч го ударих, нито с нож! Колко е голямо това същество, а не понесе вика ми — ето че умря!

Стигнали до един град. В него живеели само жени и нито един мъж.

— Що за град е това, какви са тези жени? — запитал рибарят.

— Това е Женският град! — отговорил морският Абдуллах.

— А как тези жени ще раждат, когато при тях няма мъже?

— Морският цар ги е заточил тук — те не забременяват и не раждат! Когато се разгневи на някое от морските момичета, царят го заточава тук и то не може да излезе! Излезе ли — всяка морска твар може да го изяде! Но в другите градове има и мъже, и жени!

— А има ли в морето султан?

— Да, в морето има султан!

— Ех, братко, какви чудеса видях в това море!

— Че какво толкова си видял? И не си ли чувал пословицата: „Чудесата в морето са повече от чудесата на сушата“?

Сухоземният Абдуллах се загледал в момичетата и видял, че лицата им са като месечини, косите им — истински женски коси, но ръцете и нозете им са скрити в тялото и имат подобни на рибешки опашки. После заплували към друг град, който бил пълен с мъжки и женски човекоподобни твари, но и те имали опашки. В града нямало дюкяни да се купува и продава, всички обитатели били голи до последно, всичките им срамни части били открити.

— Братко, ама аз виждам, че тук всички са си голи-голенички! — възкликнал сухоземният Абдуллах.

— Морските хора нямат платове! — отвърнал морският Абдуллах.

— А какво правят, като се оженят, братко?

— Те не се женят! Когато някой хареса някоя и тя него, двамата си свършват работата, без да се женят!

— Но това е срамота! Как така не се годяват, не плащат откуп, не правят сватба, не се женят по закон?

— Ние не сме едно племе! Между нас има мюсюлмани еднобожници, има християни, евреи и други! Женят се само мюсюлманите!

— При вас няма търговия! Какво се дава за откуп за жените, дарявате ли им драгоценни камъни и метали?

— Драгоценностите са просто камъни — те при нас нищо не струват! Който иска да се ожени, плаща като откуп нещо, което си струва — да улови някои видове риби, хиляда, две хиляди или повече — както се договорят с бащата на съпругата! Щом донесе договореното, близките на двамата млади се събират, изяждат на пир донесеното, сетне въвеждат младоженеца при съпругата му. После той лови риба, за да я изхрани, пък ако се разболее — тя лови да го храни!

— А какво се прави, ако някой прелюбодейства?

— Ако такова нещо се случи, жената се заточава в Женския град! Ако е забременяла от прелюбодейството, оставят я да роди. Ако е момиче, то остава с нея и го наричат Прелюбодейка, дъщеря на Прелюбодейката, и си остава момиче до смъртта си. Ако е момче, донасят го при царя на морето и той го убива!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах сухоземният се дивял на всичко, което виждал. После приятелят му го отвел в друг град, после — в друг и така — в осем града подред. Той забелязал, че хората от един град не си приличат с хората от друг.

— Братко, а има ли още градове? — запитал той.

— Че колко градове и морски чудеса си видял ти! — възкликнал морският Абдуллах. — Ако за хиляда години ти показвам по хиляда града на ден, ще видиш във всеки град по хиляда чудеса и пак не бих ти показал и частица от чудесата на морето! Аз само ти показвам малко от домовете и земите ни!

— Ами щом е така, стига ми и това, което съм видял! Но ми втръсна да ям само риба! От четирийсет дни се разхождам с тебе, а ти от сутрин до вечер ме храниш само със сурова риба — нито нещо печено, нито нещо готвено!

— А какво е това готвено или печено? — запитал морският Абдуллах.

— Ние печем рибата на огън! — рекъл сухоземният Абдуллах. — Готвим я на огън, приготвяме я по различни начини!

— Че откъде при нас огън! Откъде ще знаем какво е това печено, готвено и тъй нататък?

— Ние я пържим със зехтин или сусамено олио!

— Откъде при нас зехтин или сусамено олио?

— Прав си… Но, братко, ти още не си ми показал твоя град!

— Моят град остана далече… Той е близо до сушата, откъдето тръгнахме. Нарочно го подминахме, за да ти покажа другите градове!

— Е, стига ми, което видях! Искам да ми покажеш твоя град!

— Добре! — съгласил се морският Абдуллах, върнал се назад, след дълго плуване стигнали града му и той рекъл: — Това е градът ми!

Сторило се на рибаря, че градът е по-малък от онези, които бил разгледал. Двамата тръгнали из него, докато стигнали една пещера.

— Това е моят дом! — обявил морският Абдуллах. — Всички домове са пещери в планината. Всички морски градове са такива! Всеки, който пожелае да си построи дом, отива при царя и му казва: „Искам да си построя дом!“ Царят изпраща стадо риби, наречени накари. Те имат човки, които трошат скалите. Отиват до скалата, която си е избирал стопанинът, и му издълбават дом. Той им дава риба и ги храни, докато завършат пещерата! При всички морски същества е така — те не си помагат един на друг, а работят един на друг срещу риба! — после го поканил да влезе и викнал: — Дъще!

Показала се дъщеря му, която имала лице като месечина, дълга коса, черен поглед, тежки гърди и тънка снага, била съвсем гола и с рибешка опашка.

— Татко, какъв е този безопашат, когото си довел? — запитала тя.

— Дъще, това е сухоземният ми приятел, който ти носеше плодове от сушата! — отговорил той. — Ела, поздрави го! — тя пристъпила и го поздравила с прекрасен език и чист глас. — Сега донеси нещо за ядене на госта ни, чието посещение е благо за нас! — разпоредил се бащата. Тя донесла две големи риби, големи колкото шилета. — Яж! — казал Абдуллах на рибаря.

Сухоземният Абдуллах започнал да яде насила не защото не му се ядяло, но защото му било втръснало да яде само риба. След малко влязла и жената на стопанина — била хубавица, с две деца на ръце, всяко държало по една скумрия и я гризяло, както се гризе краставица. Щом видяла гостенина до мъжа си, тя също запитала:

— Какво е това безопашато същество до тебе?

Двете деца, сестра им и майката заопипвали хълбоците на сухоземния Абдуллах и възкликвали:

— Ама той наистина няма опашка! И започнали да му се надсмиват…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че сухоземният Абдуллах възкликнал:

— Ама, братко, ти за това ли ме доведе тук — да ме правиш на смях пред жена си и децата си!

— Извинявай, братко! — казал морският Абдуллах. — Просто хора без опашки при нас няма! Ако някой се роди без опашка, султанът го взема при себе си, за да го разсмива! Ти не им се сърди, братко, жена и деца нали са — толкова им е умът! — и викнал на челядта си: — Я млъкнете!

Те притихнали. Но докато разговаряли така, дошли десет едри, силни и мощни мъже и рекли:

— Ей, Абдуллах, царят научи, че при тебе гостува един от безопашатите сухоземни!

— Така е! — отговорил той. — Той ми е приятел и гост! Скоро ще го върна на сушата!

— Царят нареди да не се връщаме в двореца без него! — рекли те. — Ако искаш, доведи го при царя, за да му кажеш лично това, което ни каза!

— Братко! — казал морският Абдуллах. — Не може да скършим хатъра на царя! Не се бой, ако трябва, ще се боря до смърт, за да те пусне! Дано така е пожелал Аллах! Няма що да сторим — видели са те, царят е разбрал, че си от земните хора! Като разбере, че си невинен, ще те върне на сушата!

Двамата отишли при царя. Щом ги видял, той се разсмял и възкликнал:

— Добре дошъл, безопашати!

И всички, които били около него, се разсмели и възкликнали:

— Ама наистина, за бога, той е без опашка!

Пристъпил напред морският Абдуллах, поклонил се на царя, разказал му за всичко и рекъл:

— Това е същество от сухоземните хора. Той ми е приятел! Не му се нрави да живее между нас, защото обича да яде рибата печена или готвена! Моля те, разреши ми да го върна на сушата!

— Щом не му се нрави да живее между нас — казал царят, — разрешавам ти да го отведеш на сушата, но преди това трябва да ми погостува! — и наредил: — Сложете трапеза за госта!

Донесли риба от най-различни видове и цветове и рибарят ял, подчинявайки се на царската заповед. После царят рекъл:

— Пожелай си нещо от мене!

— Желая да ми дадеш някои скъпоценности! — рекъл рибарят.

— Отведете го в къщата със скъпоценностите и му дайте най-отбраното, от което има нужда! — наредил царят.

Отвел го приятелят му в къщата със скъпоценностите и му отбрал толкова, колкото двамата можели да носят. После се върнал в дома си, извадил една кесия и му я подал:

— Вземи този дар и го отнеси при гроба на пророка!

Взел рибарят кесията, без да знае какво има в нея, и тръгнал към сушата. По пътя видял някаква веселба, разтегнати трапези с риба по тях, хората пеели, ядели, пиели и се радвали.

— Каква радост е споходила тези хора? — запитал рибарят. — Да не би да имат сватба?

— Не, не е сватба, а някой от тях е умрял! — отговорил морският Абдуллах.

— Да не би, когато някой от вас умре, вие да се радвате, пиете и ядете? — възкликнал сухоземният Абдуллах.

— Разбира се! А вие, сухоземните, какво правите?

— Щом умре някой, ние тъжим по него, плачем, жените дерат лицата си, скубят косите си и разкъсват дрехите си от тъга!

Морският Абдуллах се втрещил в лицето му и възкликнал:

— Върни ми дара!

Рибарят му подал кесията. Онзи го изтеглил на сушата и рекъл:

— Край на нашата дружба! От този ден нито ти ще ме видиш мене, нито аз — тебе!

— Ама защо приказваш така? — възкликнал рибарят.

— Нали вие, сухоземните хора, вярвате в Аллаха?

— Разбира се, че вярваме в Аллах!

— Как може да не се радвате, когато Аллах прибира своя дар, ами плачете за него! Как тогава може да ти дам дара за пророка Мохамед? Когато ви се роди дете, вие му се радвате, защото знаете, че Аллах му е дал в дар душа! А защо страдате и ви е тежко, когато той просто си вземе обратно този дар? Е, ние нямаме нужда от дружбата с вас!

Оставил го и се върнал в морето. Абдуллах се облякъл, взел скъпоценностите и отишъл при царя, който го срещнал с голямо нетърпение, зарадвал му се и възкликнал:

— Какво става с тебе, зетко? Защо те нямаше толкова време?

Абдуллах му разказал какво му се било случило — какво бил видял и преживял и какво му бил казал накрая морският Абдуллах.

Минало време. Абдуллах все излизал на морския бряг, викал приятеля си, но той не идвал и не се отзовавал. Накрая рибарят престанал да вика. Царят, зетят му и народът им заживели щастливо и трудолюбиво, докато и при тях не дошъл онзи, който сладостите прекъсва и близък от близък откъсва. Всички измрели… Хвала на Вечно живия, който е безсмъртен, нему принадлежат царства и поданици, той може всичко и поклонът пред него е благо и упование…

Приказка за онова, което се случило между Харун ар-Рашид и момъка от Оман

Разправят също, че една нощ халиф Харун ар-Рашид много се изпотил. Извикал везира Джаафар и му рекъл:

— Джаафар, тази вечер не мога да заспя! Как да се успокоя малко?

— О, емир на правоверните! — поклонил се Джаафар. — Мъдрите са казали: „Погледът към огледалото, къпането в хамама и слушането на песни премахват тъгата и черните мисли!“

— Всичко това съм го направил, но не ми минава! Кълна се в праведните си деди, че ако не измислиш нещо да ми мине, ще ти отсека главата! Какво друго ще ме посъветваш?

— Да вземем лодката, ще се разходим с нея по река Тигър, ще слезем по течението, пък дано видим нещо невиждано или чуем нещо нечувано! Казват, че тъгата се премахва с три неща: Да видиш нещо, което не си виждал, да чуеш нещо, което не си чувал, и да стъпиш на земя, където не си стъпвал!

Надигнал се Харун ар-Рашид. Заедно с него тръгнали Джаафар, брат му Фадл и нахлебникът Исхак. Преоблекли се като търговци и тръгнали към Тигър…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че всички се качили на лодката, обшита със златен варак, спуснали се по реката и стигнали до мястото, което си били набелязали. Там те чули гласа на неволница, която пеела и си пригласяла с уд:

Чувствам вече, че лекът ми пристига —

славей в храсти сладък гласец издига!

Щом мъдрецът по сладости нехае,

той живота, истинския, не знае!

О, елен мой, търсещ вечно, вземи ме,

не със мъдрост, а с ласки разбий ме!

Нежна роза на бузата ухае,

цвят от нар на устните ми сияе!

Място страстно те очаква — отвий го,

с огън ласки като с пясък покрий го!

Мъж самотен, мъж от огън ме чака,

няма срам, и прошка няма във мрака!

— Джаафар, по-хубав глас не съм чувал! — възкликнал халифът.

— Владетелю! — рекъл Джаафар. — Онова, което докосна слуха ти, наистина е най-прекрасният глас, който съм слушал! Но слушането иззад стената е половин слушане! Какво ли се крие зад нея?

— Я да отидем като неканени гости в този дом! — предложил халифът. — Може пък да зърнем и певицата!

Слезли те от лодката, помолили за разрешение да влязат в къщата. Пред тях се появил момък с хубав лик и рекъл:

— Добре сте дошли, гости!

Влезли те, момъкът вървял пред тях. Оказали се в дом на четири ката, таванът на салона бил позлатен, стените му — облицовани с лазурит, в единия ъгъл имало красива завеса, пред която седели неволници.

— Господарю, не знам кой от вас стои най-високо по сан и кой по-ниско! — обърнал се стопанинът към Джаафар. — В името на Аллаха, нека най-високопоставеният седне тук по средата, пък другите да се подредят според сана си!

Всички насядали, Масрур останал прав да прислужва. Стопанинът наредил на неволниците да донесат ядене. Четири девойки с тънък кръст сложили трапеза, а на нея — всичко, което ходи, лети и плува: пъдпъдъци, яребици, пилета, агнета, гълъби и всякакви риби. Донесли и плодове. Яли, колкото могли, измили ръцете си и момъкът рекъл:

— Господа, ако ви трябва нещо — кажете! За нас ще е чест да го изпълним!

— Добре! — отговорил Джаафар. — Дойдохме в къщата ти само заради гласа, който чухме зад стената! Закопняхме да го чуем и да видим собственика му! Ако трябва с нещо да ни направиш удоволствие, то именно с това ще ни покажеш уважение!

— Добре, ще изпълня молбата ви! — казал момъкът, обърнал се към една смугла неволница и й наредил: — Доведи господарката си!

Отишла неволницата, донесла едно кресло, оставила го, излязла отново и въвела неволница, хубава като месечина при пълнолуние…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че новодошлата седнала в креслото, черната робиня й подала атлазена торба, тя измъкнала от него уд с вградени якути и рубини, обкован със златни пластини. Дръпнала струните му и те зазвучали като глас на лира, а самата девойка запяла:

Щом обичаш — тогава и времето бързо забравяш!

Вдигай, приятелю, чашата! Пий до забрава!

Ти обърка сърцето ми женско със своята обич —

нека радост да смъкне от него жестоки окови!

Нека вятър я щедро във моята чаша излива!

Ти си виждал, нали, как луната звездите покрива?

Колко нощи си шепнех самичка в тъма със луната,

как рисуваше образа чуден на Тигър водата!

Но към залеза тя, зачервена, насочи се вече —

сякаш меч позлатен на водите вълните посече!

Девойката свършила песента си и горчиво заплакала.

— Песента на тази неволница показва, че тя е останала самотна! — възкликнал Харун ар-Рашид.

— Така е — отвърнал стопанинът на къщата. — Наскоро тя изгуби баща и майка!

— Този плач не е по загубени баща и майка! — възразил халифът. — Това е жалба по загубен любим! — и развълнуван от песента й, се обърнал към Исхак: — За бога, друга като нея не съм виждал през живота си!

— Господарю! — казал Исхак. — И аз съм възхитен от нея!

По това време халифът разглеждал стопанина на къщата и забелязал по лицето му бледност. Обърнал се към него и го заговорил:

— Момко! Знаеш ли кои сме ние?

— Не ви познавам, но съм на ваше разположение! — отзовал се той.

— Искаш ли да ти назова всеки от нас по име? — запитал Джаафар.

— Да, моля ви! — отвърнал момъкът.

— Това е емирът на правоверните! — казал Джаафар, а после изброил имената и на останалите.

— Сега искам да ми кажеш — рекъл Харун ар-Рашид — защо е толкова бледно лицето ти! Това придобито ли е, или си такъв по рождение?

— О, емир на правоверните! — казал момъкът. — Странен е моят разказ — ако с перо се опише, ще бъде урок за онзи, който умее да се учи!

— Разкажи го, пък може лекът за теб да дойде от моята ръка! — рекъл Харун ар-Рашид.

— О, емир на правоверните! — възкликнал момъкът. — Отвори тогава ушите си и дано ми подадеш ръката си!

— Давай и разказвай! Жадувам да го чуя! — рекъл халифът…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Знай, о, емир на правоверните, че аз съм морски търговец! Коренът ми е от град Оман! Баща ми също бе търговец и имаше много пари. Имаше три кораба. Вземаше от тях наем по трийсет хиляди динара на година. Бе уважаван мъж! Той ме научи да пиша и на всичко друго, от което се нуждае човек! Преди да го навести смъртта, той ме извика и ми даде съвети. После всевишният Аллах го прибра в лоното си! Но баща ми имаше съдружници, които въртяха парите му и пътуваха из моретата. Случи се веднъж, когато седях с няколко търговци в дома си, да влезе един от слугите ми и да ми рече:

— Господарю, при вратата има един човек, който много настоява да те види! Да го пусна ли?

Разреших му. Влезе човекът, който носеше някакъв вързоп на главата си. Разгъна го пред мен — в него имаше плодове, които не бяха според сезона, сол и други редки неща, каквито в нашата страна няма. Благодарих му, дадох му сто динара и той си отиде доволен и честит. Разделих донесеното между всички, които се бяха събрали. Запитах търговците откъде ще е дошло всичко това, и те отговориха:

— Само от Басра ще да е!

Всички започнаха да хвалят Басра, да описват прелестите й, но после се прехвърлиха на Багдад и решиха, че няма по-хубав град от него, заописваха добрите нрави на жителите му, свежия му въздух и красивата му уредба. Душата ми закопня да го видя. Речено-сторено! Продадох всички къщи, ниви и имоти, взех само от корабите сто хиляди динара, продадох и всички робини и наложници. Събрах всички пари — станаха хиляда хиляди динара без скъпоценностите и драгоценните метали. Наех кораб, натоварих на него всичките си пари и вещи и след няколко дни и нощи бях вече в Басра. Постоях там известно време, после наех друг кораб и след броени дни и нощи стигнах в Багдад. Отидох там и си наех дом. Пренесох всичко, що имах, в този дом и там живях известно време.

Веднъж излязох да се поразходя с малко пари в джоба. Бе петък и отидох в джамията Ал Мансур. Свършихме молитвата, излязох и видях висока красива къща с големи прозорци, която гледаше към реката. Видях отпред да седи шейх с хубави дрехи, с отпусната брада, разделяща се върху гърдите му на две като отливка от сребро. Около шейха стояха четири неволници и петима стражи.

— Как се казва този шейх? — запитах един минувач.

Разправят, царю честити, че момъкът заразказвал:

* * *

— Това е Тахир бен Аля! — отговори той. — Човек благороден и щедър! Който му влезе на гости, само яде, пие и се наслаждава на красоти!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ЧЕТИРИЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

Пристъпих към стареца, приветствах го и рекох:

— Господине, нужда ме води при тебе! Искам да бъда твой гост тази вечер!

— С любов и уважение! — рече той и добави: — Аз, синко, имам много наложници! Една нощ с една от тях струва десет динара, с друга — повече! Избери с каква искаш да прекараш нощта!

— Избирам онази, която струва десет динара!

Дадох му предплата триста динара за цял месец. Той ме предаде на слугата, който ме отведе до една стая и почука. От там излезе неволница и той й рече:

— Вземи си госта!

Тя ме посрещна с желание, бе засмяна и благоразположена. Бе като месечина при пълнолуние, а две други неволници като звезди се грижеха за нея. Покани ме да седна, сама седна до мене, даде знак на неволниците, те разпънаха богата трапеза. Когато се нахранихме, донесоха трапеза с вино, благовония, сладки и плодове. После прекарахме приятна сладка нощ…

Живях с нея цял месец. Когато платените дни свършиха, влязох при шейха и му казах:

— Господине, искам онази, която струва двайсет динара на нощ!

Отмерих му шестстотин динара за цял месец предплата. Той извика слугата и му нареди:

— Заведи господина!

Докато се усетя, вече стоях пред вратата на друга стая. Слугата почука, излезе друга неволница и той й каза:

— Вземи си госта!

Тя ме посрещна изключително добре, около нея шетаха четири неволници. Нареди им да ни донесат храна, те донесоха богата трапеза, а щом свършихме с яденето и масата бе вдигната, тя взе уда и запя:

На мускус лъха днес земята вавилонска

и аз зова очаквам, макар той грях да носи!

В позора се заклевам, изгубвам сан, достойнство,

че обичта безкрайна е с по-висока стойност!

Във нея всеки влюбен намира страст голяма,

тя пее, но накрая от нея полза няма!

Прекарах при нея цял месец, после се върнах при шейха и му казах:

— Искам онази, която струва четирийсет динара!

Претеглих му хиляда и двеста динара предплата за месец. Останах и през този месец, който мина като ден, наслаждавайки се на нежно тяло и сладка приказка. После, след като вече бяхме вечеряли, отидох при шейха. Чух наблизо шум от гръмки гласове и запитах:

— Какво става?

— Тази нощ показваме най-именитата! — отговори ми той. — Всички хора един през друг само й се любуват! Ако искаш, качи се на покрива и ще я видиш оттам!

Качих се на покрива и видях красива завеса, а зад нея — голямо пространство, покрито с черга, върху чергата — прекрасна постеля. На нея седеше момиче, което би замаяло всеки, който го види. До нея седеше момък, който притегляше шията й и я целуваше. Щом я видях, о, емир на правоверните, бях заслепен от прекрасния й лик. Слязох долу и запитах неволницата, която бе прекарала последните дни с мене:

— Кажи ми коя е тази?

— Слушай, Абул Хасан! — каза тя като се усмихна лукаво. — Ти да не си я пожелал?

— За бога, така е! — признах си аз. — Тя обсеби ума и сърцето ми!

— Това е дъщерята на Тахир бен Аля! — каза тя. — Тя е наша господарка и всички сме й неволници! Но знаеш ли, Абул Хасан, колко струва една нощ и един ден с нея?

— Не!

— Петстотин динара! Тя е мъка за сърцето на царе!

— За бога, ако трябва, всичките си пари ще дам за тази неволница! — възкликнах.

Цялата нощ прекарах в безполезни страсти. Щом се съмна, отидох в хамама, облякох най-хубави царски дрехи, отидох при бащата на девойката и му казах:

— Господине, искам онази, която струва петстотин динара за вечер!

Претеглих му петнайсет хиляди динара предплата за месец. Той ги взе и нареди на слугата:

— Заведи го при господарката!

Робът ме заведе в дом, по-хубав от който не бях виждал. Когато влязох, девойката седеше. От пръв поглед умът ми се заслепи от хубостта й, тя бе тъй прелестна, стройна и кръшна, сякаш за нея поетът бе написал:

Тя рече: „Да!“-и в мене загоря страстта

и блесна път сияещ в крилото на нощта…

"Дали дошъл си само със мен да поприказваш,

или решил си твърдо из мене да пошаваш?"

Погали с длан лицето, изпусна стон въздишка,

то беше стон на жалещ, тъгуващ, страстно искащ,

в устата бели зъби подсилват прелест чудна…

Аз втурнах се към нея с наточен зъб безумно!

О, вярващи! Щом този зъб страшен се наточи,

не го възпира нищо, направо се насочва,

разкъсва тънки дрехи, открива нежна плът,

през всякакви прегради сам си пробива път,

и копчета политат, и огърлици падат!…

„Ела!“ — „Аз идвам, мила, от призива ти грабнат!“

Гърдите й придърпвам и нежно ги лаская,

бедрата й надигам — и пак не стигам края!

Повтарям и потретвам… Простенва тя: „Това е!“

Поемам дъх, отдъхвам, шептя без глас: „Така е!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

Или както е казал още един поет:

Тя зъл езичник бързо ще застави

да я направи бог — и идолите си да изостави!

Ако се гмурне в морските води солени

от сладостта й те ще станат сладки и безвредни!

От запад мерне ли се пред отшелник —

към запад ще се моли той през празник-делник!

А колко хубаво е рекъл един друг:

Щом хвърлих поглед — и загубих свян,

потънал на чертите в красотата!

Обикнах я — и днес за моя грях

единствено у нея е вината!

Поздравих я, а тя ми отговори:

— Добре си дошъл!

Хвана ме за ръка, сложи ме да седна до нея, аз глупаво се разплаках избликналата страст и произнесох следния куплет:

Обичам нощите и радвам се на тях —

съдба незрима в тях ме топли с ласки,

а мразя дните — в ярка светлина

показват те, че всичко е осъдено на залез…

Тя започна нежно да ме ласкае, аз тънех в морето на сладостта и се боях, че след тази бликнала страст скоро ще настъпи и болката от раздялата. Тогава произнесох следния куплет:

Щом я срещнах — от този миг зърнах раздялата…

Като кръв от драконова шия прерязана

сълзи тешаха… Аз ги избърсах о тялото

нежно — и капчици кръв го полазиха…

Тя нареди да донесат за ядене. Сложиха пред нас трапеза с ястия, плодове, сладки, благовония и вино, достойно за царе. Ядохме, вдигнахме чашите, обливаха ни аромати, каквито само царете душат. Една неволница донесе торба от коприна ибришим, тя извади от нея уд, положи го на скута си, придърпа струните и изпя този куплет:

Пий вино само ако е налято от сърничка —

да шепне нежно, та да отговаряш!

Че виното горчиво е за всеки пиещ,

ако от нежна буза цвят не го попари…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

След тази песен, о, емир на правоверните, реших и останах при нея. Стоях, докато ми се свършиха парите. Седях си веднъж и ми дойде на ум, че все пак ще се разделим. Тогава сълзите потекоха като река по бузите ми.

— Защо плачеш? — запита тя.

— Господарке! — отговорих. — Откакто съм при тебе, баща ти ми взема по петстотин динара на вечер. Нямам вече никакви пари. Прав е бил поетът, като е казал:

Без пари в родина си в чужбина,

а с парите и в чужбина си в родина!

— Слушай, Абул Хасан! — рече ми тя. — Баща ми има навик — дойде ли тук търговец и остане в края на краищата без пари, той му дава подслон за три дни, а после го изгонва и той никога повече не се връща! Ти скрий тайната си! Аз ще скроя такава хитрост, че да сме заедно, докато е пожелал Аллах! Ти пося в сърцето ми велика обич! Всички пари на баща ми са ми подръка, той дори не знае колко са! Всеки ден ще ти давам кесия с петстотин динара, ти ще я даваш на баща ми и ще му казваш: „Ще ти давам парите само ден за ден!“ Онова, което му платиш, той ще го дава на мене, а пък аз пак ще го давам на тебе!

Така живях при нея цяла година. Но се случи веднъж тя болезнено да плесне една от неволниците си за нещо, а слугинята й викна:

— И твоето сърце ще те заболи така, както ти поболя моето!

Отишла при баща й и му разказала как го залъгваме. Тахир бен Аля скочил начаса. Влезе при нас. Аз бях с дъщеря му.

— Ей, ти! — викна ми той.

— На твоите услуги! — отговорих.

— Аз имам навик! — каза той. — Дойде ли при нас някой и се случи тъй, че да остане без пари, давам му подслон за три дни! А ти цяла година ядеш тук, пиеш и правиш каквото ти е най-сладко! — обърна се към слугите си и им кресна: — Съблечете го!

Те ме съблякоха, после ме облякоха в просяшки дрехи, които и пет пари не струват. Подаде ми още десет дирхама и ми каза:

— Излез! Няма да те бия, няма да те ругая! Но останеш ли в този град, кръвта ти ще изтече!

Излязох си, о, емир на правоверните, въпреки желанието си. Сърцето ми се изпълни с мъка, помислих си: „Как можах да дойда иззад морето с хиляда хиляди, а всичко да отиде в дома на този проклет шейх и да изляза от къщата му като последен голтак!“

Видях кораб, който тръгваше за Басра. Качих се на него — и пътувах назаем с добротата на капитана. Стигнахме Басра, влязох в пазара. Бях много гладен. Зърна ме някакъв бакалин. Дойде при мен и ме прегърна — оказа се бащин и мой приятел от миналото. Запита ме как съм, аз му разказах всичко и той възкликна:

— За бога, това хич не са умни работи! Но всичко си остава за твоя сметка! Как мислиш, какво ще работиш?

— Не знам какво да правя! — отговорих аз.

— Искаш ли да останеш при мен — ще записваш какво харча и какво вземам? Ще ти давам по два дирхама на ден, а отгоре — яденето и пиенето!

Съгласих се. Останах при него цяла година. Насъбрах стотина динара. Наех си стая край брега на морето — дано дойде от там кораб със стока, да взема това-онова със събраните динари и да го отнеса в Багдад! Случи се веднъж — пристигна голям кораб. Събраха се около него всички търговци да купуват стока. Двама души слязоха от кораба, сложиха им две кресла и те седнаха. Търговците се струпаха около тях да купуват. Те пък наредиха на слугите:

— Донесете килима!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

Донесоха, о, емир на правоверните, един килим. Единият извади торба, изсипа я върху килима, а в нея — всякакви скъпоценности. После другият заговори на търговците:

— Днес ще продаваме само това, защото съм изморен!

Търговците започнаха да наддават цената, тя стигна четиристотин динара. Стопанинът на торбата, с когото се познавах още от Оман, ме запита:

— Ти защо не наддаваш като търговците? Засрамих се, очите ми се насълзиха и казах:

— За бога, господине, но са ми останали само сто динара!

Стана му неудобно от хала ми и той каза на търговците:

— Бъдете ми свидетели, че съм продал всички скъпоценни камъни и благородни метали на този човек за сто динара! Знам, че струват много хиляди, но това е мой дар за него!

Той ми даде торбата с всички богатства, килима и още пари за харчлък. Благодарих му за щедростта. Взех всичко и отидох на златарския пазар да завъртя там алъш-вериш.

Между всичките скъпоценности имаше някакъв диск талисман, майсторска работа. Той тежеше около половин ратл. Бе много тъмночервен, а от двете страни по кенара имаше редове като пълзящи мравки от непознато писмо. Не знаех каква полза можех да имам от него.

Така продавах, купувах — та цяла година! Накрая взех този диск и си помислих: „Това нещо стои при мен от толкова време — нито знам какво е, нито за какво служи!“ Дадох го на далялин. Той го взе, повъртя се с него из пазара, после се върна и каза:

— Никой търговец не дава за него повече от десет дирхама!

— Не го продавам за толкова! — викнах.

Той го хвърли отпреде ми и си отиде. Ядосах се и захвърлих диска в един ъгъл. Но ето че веднъж дойде при мене някакъв мъж, поздрави ме и рече:

— С твое позволение може ли да поразгледам стоката ти?

— Разбира се! — отговорих.

Човекът разрови стоката ми, избра си именно този диск и рече:

— Хвала на Аллаха! Господине, продаваш ли ми това?

— Разбира се! — отговорих аз.

— И колко струва?

— А ти колко даваш?

— Двайсет динара!

Помислих, че ми се подиграва, и викнах:

— Махай се и си върви по пътя!

— Петдесет динара! — викна той, а когато не отговорих, продължи: — Хиляда динара! — и понеже продължавах да мълча, той запита: — Защо не ми отговаряш?

— Върви си по пътя! — повторих гневно.

А той вдигаше хиляда след хиляда, накрая викна:

— Ще ми го продадеш ли за двайсет хиляди динара?

Пак помислих, че се подиграва. А наоколо се бяха събрали хора и всеки ме убеждаваше:

— Продай му го! Пък ако не го вземе, ще го хванем, ще го набием и ще го изгоним от града!

— Ти купуваш ли, или се подиграваш? — креснах аз.

— Трийсет хиляди динара! — възкликна той. — Вземи ги и ми се подпиши, че си ми го продал!

— Бъдете ми свидетели! — обърнах се аз към събралите се. — Давам му го, но при условие да ми каже каква полза има от това нещо и за какво служи то!

— Ти ми подпиши, че го продаваш, пък тогава ще ти кажа каква е ползата от него и за какво служи! — каза човекът.

— Продавам го!

— Аллах ми е свидетел, че е истина, което ще ти кажа! — възкликна той, извади злато, плати ми, сложи диска в джоба си и каза: — Доволен ли си?

— Да! — отговорих.

— Свидетели сте ми — обърна се той към хората наоколо, — че той си взе трийсетте хиляди динара! — после се обърна към мене и продължи: — Нещастнико, ако бе продължил, щях да викна и до сто хиляди, че дори до хиляда хиляди динара!

При тези думи кръвта избяга от лицето ми и аз побледнях така, както съм останал досега, а после запитах:

— А защо? Каква е ползата от този диск?

— И той заразказва:

* * *

Знай, че царят на Индия има дъщеря — няма по-хубава девойка от нея! Страдаше тя от ужасно главоболие. Събра царят всички писари, мъдреци и жреци, но не можаха да я излекуват. И аз бях там и казах на царя:

— Царю, познавам един човек от Вавилон на име Саадуллах! Няма друг на земята, който да познава тези болести по-добре от него. Ако си съгласен да ме пратиш при него — направи го!

— Иди! — разпореди се царят.

— Дай ми парче ахат! — помолих го аз.

Донесоха голямо парче ахат, сто хиляди динара и дарове. Отпътувах за страната Вавилон. Намерих шейха, обясних му каква е работата, дадох му и стоте хиляди динара заедно с дара. Той взе парчето ахат, доведе каменоделец и изсякоха от него този диск. Шейхът чака седем месеца предсказанията на звездите, подбра най-благоприятното време и издълба надпис с тези заклинания. После занесох диска на царя. Поставиха го до главата на дъщеря му и тя се излекува начаса — а бе завързана преди това с четири вериги, всяка вечер до нея лягаше една неволница, която на сутринта намираха заклана. Този талисман я излекува. Зарадва се царят, дари ме богато. После постави талисмана в огърлицата й. Но се случи веднъж — тя се качила на кораб да се поразходи из морето. Една от неволниците протегнала ръка към нея да я погали, огърлицата се скъсала и паднала в морето. От този миг нещастието се върна при царската дъщеря, а царят потъна в дълбока тъга. Той ми даде много пари и ми каза да ида при този шейх, за да направи друг талисман вместо онзи. Отидох във Вавилон и открих, че онзи шейх е умрял. Върнах се при царя и му съобщих. Тогава той ме изпрати заедно с още десет души по всички страни на света — дано да открием талисмана, за да я излекуваме. И ето че Аллах ме доведе при тебе…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕД ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на момъка от Оман:

* * *

Така, о, емир на правоверните, човекът си взе талисмана и си замина. Ето оттогава лицето ми побледня. Върнах се в Багдад и заживях в същия дом както преди. Когато се съмна, се облякох богато и отидох в дома на Тахир бен Аля с надеждата да видя онази, която обичам. Видях, че портата му е затворена. Запитах един минувач:

— Какво е сторил Аллах с шейха?

— Братко — отговори ми той. — Преди няколко години при него дойде търговец на име Абул Хасан от Оман. Живя той известно време с дъщеря му, а когато парите му се свършиха, шейхът го изгони с разбита душа. Но момичето го обичало много и когато двамата се разделиха, то силно се поболя, вече е на умиране! Баща й изпрати хора по различни страни да търсят момъка и обеща на онзи, който му го доведе, сто хиляди динара! Но никой не го е виждал, никаква следа не е оставил!

— Искаш ли да спечелиш наградата? Мога да ти покажа къде е Абул Хасан от Оман!

— Искам, как да не искам! Аллах да те възнагради, братко, ако ми го покажеш!

— Иди при баща й — казах аз — и му кажи: „Абул Хасан от Оман е пред портите ти!“

Човекът се затича като муле, избягало от мелничар, после се върна заедно с шейха. Когато ме зърна, баща й даде на човека сто хиляди динара и той си тръгна, като ме благославяше. Шейхът пристъпи към мене, прегърна ме, заплака и рече:

— Къде беше, момко? Толкова дълго те нямаше! Дъщеря ми умира заради раздялата с тебе! Влез де, влез у дома! — когато влязох, той отиде при дъщеря си и й каза: — Аллах ще те излекува от тази болест!

— Татко! — чух гласа й. — Нищо друго не може да ме излекува освен лицето на Абул Хасан!

Влязох при нея и щом тя ме погледна, произнесе следното двустишие:

Аллах събира двама влюбени и разделени,

но след като, че няма да се съберат, са убедени!

Надигна се, седна на постелята и рече:

— Господарю мой, мислех си, че вече ще виждам лицето ти само насън! — прегърна ме и заплака.

Останах в този дом, о, емир на правоверните, известно време. Върна се предишната й красота. После баща й извика кадия и свидетели, ожениха ни, направихме голям пир и тя ми е свидна жена и досега!…

* * *

Момъкът оставил за малко халифа, а като се върнал, довел едно момче с чудна красота, силни ръце и стройна снага и му наредил:

— Целуни земята пред емира на правоверните!

То целунало земята пред халифа, а той се дивил на хубостта и пред всесилието на Всевишния създател. После Харун ар-Рашид си тръгнал и рекъл на везира:

— Джаафар, това наистина е голямо чудо!

Когато седнал на трона на халифството си, Харун ар-Рашид викнал Масрур и му наредил:

— Събери в тази зала данъка от Багдад, данъка от Басра и данъка от Хорасан!

Събрал Масрур данъка — били много пари, само Аллах можел да ги пресметне. Тогава халифът наредил на Джаафар да му доведе Абул Хасан. Довел го везирът. Момъкът целунал земята пред халифа — побоял се да не би това извикване да е резултат на някоя грешка, докато повелителят на правоверните е гостувал в дома му.

— Оманецо! — викнал халифът.

— На твоята повеля, о, емир на правоверните! — възкликнал Абдул Хасан.

— Отвържи този вързоп! — преди това той бил наредил да съберат парите от данъка на трите области и да ги вържат в един вързоп. Оманецът го развързал, те се пръснали върху пода. — Слушай, Абул Хасан! — заговорил халифът. — Тези пари не са ли повече от онези, които си изпуснал от продажбата на талисмана?

— Те са няколко пъти повече, о, емир на правоверните!

— Вие, които сте тук, бъдете свидетели, че дарявам тези пари на този момък! — рекъл Харун ар-Рашид.

Абул Хасан целунал земята пред емира, засрамил се и заплакал от радост. Сълзите потекли от очите по бузите му и кръвта се върнала в тях.

— „Няма бог освен всемилостивия Аллах, който променя хал след хал и сам остава вечен и непроменим!“ — възкликнал халифът.

Донесли огледало, халифът наредил на Абул Хасан да се огледа в него и той, щом видял лицето си, се поклонил от благодарност пред всевишния Аллах. После халифът му наредил да си отнесе парите, помолил го да бъде винаги негов сътрапезник. Абул Хасан наминавал честичко при него, докато всевишният Аллах не прибрал халифа в лоното си! Всемилостив е вечно живият Аллах, който не умира и владее и царете, и техните поданици!…

Приказка за Камр аз-Заман и неговата възлюблена

Разправят също, че в стари времена живял търговец на име Абдул Рахман. Аллах го дарил с дъщеря и син. Той нарекъл дъщеря си Каукаб ас-Сабах заради голямата й хубост и прелест, а сина си — Камр аз-Заман заради огромната му красота. Ала търговецът се боял да не би зли очи и завистливи езици да урочасат децата му, да не би хитреци или разбойници да ги откраднат от дома му, затова в течение на четиринайсет години крил момчето и момичето в сараите си. Виждали ги само родителите им и една прислужница, която ги наглеждала. Бащата им четял Корана така, както го е спуснал Аллах. Майката ограмотявала дъщерята, а бащата — сина. Изучили децата Корана наизуст, научили се на писане, смятане, изкуства и литература. Нямали нужда от други учители. Когато синът възмъжал, съпругата рекла на мъжа си:

— Докога ще криеш момчето от очите на хората? Да не е дъщеря или малко момче? Защо не го вземеш на пазара? Нека да види дюкяна, да се запознае с хората, те да го опознаят, покажи му как се купува, как се продава, научи го на занаят! Може да ти се случи нещо — нека хората знаят, че е твой син и наследник. Че ако умреш, както е сега, и той рече на хората: „Аз съм син на търговеца Абдул Рахман!“, те няма да му повярват, дори ще му кажат: „Не знаем да е имал син!“ Тогава управниците ще вземат парите ти и той ще остане без нищо! Същото се отнася и за дъщеря ни — ще ми се тя да стане известна сред хората! Дано някой достоен я поиска — ще я омъжим и ще им се радваме!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че мъжът отговорил на жена си:

— Правех това от страх да не ги урочасат зли погледи. Много ги обичам и затова много ги ревнувам.

— Не се бои онзи, когото Аллах пази! — рекла жена му. — Я го вземи днес в дюкяна!

Облякла тя сина си така, че станал омая и мъка в сърцето на онези моми, които чакат любов. Отвел го бащата на пазара. Всеки, който го видел, му се дивял. Бащата започнал да ругае хората, които се тълпели зад тях, за да го видят. Изпращали топли думи към момчето и притеснявали бащата, пък той не можел на никого да забрани да си говори. Накрая стигнал до дюкяна си, отворил го, сложил сина си да седне при него. Тълпата била заприщила улицата. Всеки, който минавал, спирал пред дюкяна, гледал това хубаво лице и не можел очи да отдели от него, мъже и жени стояли изправени и възхитени, както е казал поетът:

Тя, красотата ти, ни възхити!

Пазете се от нея, нейни роби!

Пази таз хубост, вплетена в мечти,

пък нека да се влюбват в теб свободно!

Когато Абдул Рахман видял как стълпените ред след ред хора гледат сина му, разтревожил се за него, не знаел какво да прави. Не усетил как един странстващ дервиш се промъкнал откъм пазара. Щом зърнал седналия Камр аз-Заман, същински клон на бяла топола, израснал върху ствола на червен дъб, дервишът се завъртял на пети, избърсал плешивината си с дясната си ръка и разбутал събралите се. Умът и погледът му се възхитили от момчето, защото най му подхождали следните стихове:

Докато този хубавец стоеше

с лице красиво като полумесец,

дойде шейх величав и го приветства,

подпрял се на тоягата си вечна,

и благочестието лъха от лицето…

Той преживял бе много дни и нощи,

и грехове бе вършил, и законност,

бе защитавал, влюбвал се безбожно

в жени и във мъже… А станал просто

месо, изгниващо в безкрайна немощ.

В изкуството на любовта залязващ

бе той, докато зърна този момък,

от женска ласка още недокоснат —

Зейнаб и Зейд се сливат странно в него,

със хубост подлудява и събаря

дори Руба’а — и по него плаче Димна,

а Гусн[27] от странна страст е овладян,

с любов и Савската царица странно кима,

той всяка твърдост чупи на сърцето…

Познаваше на любовта чертите…

Заспал бе старецът — но се събуди,

безсилие телесно бързо скри се —

той бе готов да тръгне в страсти буйни,

макар съборен в старостта проклета!…

Бащата бръкнал в джоба си, извадил шепа дирхами и рекъл:

— Вземи, дервиш, и си върви по пътя!

Взел дервишът парите, но седнал срещу момъка на стъпалото на дюкяна, загледал се в него, плачел и непрекъснато хълцал. Загледали се хората в него.

— Всеки дервиш е разпътен! — рекъл един.

— Абе май момчето разпали огнена страст в сърцето му! — рекъл друг.

Търпял бащата, търпял, накрая станал и рекъл:

— Хайде, дервиш, ставай, че затварям дюкяна!

Дервишът станал. Търговецът затворил дюкяна, хванал сина си за ръка и тръгнал. Дервишът и останалите го сподирили до къщата му. Момчето влязло, а търговецът запитал дервиша:

— Какво искаш, какво съм ти виновен, че плачеш?

— Господине! — отговорил му дервишът. — „Всеки гост е пратен от всевишния Аллах!“…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът отговорил на дервиша:

— Гостът от Аллах е добре дошъл! Влизай, дервиш!

И си помислил: „Този дервиш май иска да прави срамотии със сина ми! Тази нощ трябва да го убия и да го погреба скришом! Пък ако не е такъв развратник, ще хапне и ще си иде!“ Въвел дервиша и сина си в стаята и пошепнал скрито на Камр аз-Заман:

— Когато изляза, ти поседни до него! Ако иска да ти стори нещо лошо, ще гледам през ключалката, ще скоча и ще го погубя!

Момъкът и дервишът останали в стаята, седнали един до друг, а дервишът все го гледал и плачел. Когато момъкът го заговорил, той му отговорил кротко, въздъхнал и пак заплакал. Дошло време за вечеря, бащата седнал с тях. Дервишът ядял и не откъсвал поглед от момчето. И пак плачел. Минало полунощ, разговорът свършил, дошло време за сън и търговецът рекъл:

— Синко, остани при чичо си дервиша!

— Господине, нека синът ти спи с вас! — помолил го гостът.

— А, не! — не се съгласил търговецът. — Той ще спи при тебе! Може душата ти да пожелае нещо — момчето ще ти помогне!

Оставил ги сами и седнал в съседната стая, която била свързана с тяхната и откъдето можел да вижда двамата. А синът започнал да дразни дервиша, да му предлага тялото си. Разгневил се гостът и викнал:

— Що за приказки, синко! Аллах да ни пази от проклетия шейтан! За бога, това е ужасен грях!

Надигнал се и седнал по-далече от момъка. Камр аз-Заман отново седнал до него, сграбчил го и рекъл:

— Защо, дервиш, си забраняваш сладостта от мене?

Още повече се разгневил дервишът и му викнал:

— Ако не ме оставиш, ще викна баща ти и ще му кажа какво правиш!

— Баща ми знае, че съм такъв! — рекъл момъкът. — Той не може да ми забрани! Не ти ли харесвам?

— За бога, синко, няма да направя такава работа, пък ако ще да ми отсекат главата!

И заредил думите на поета:

Сърцето ми обича красотата,

и мъжката, и женската, с желание!

Не се числят към честността обаче

ни содомитство, ни прелюбодеяние!

Разплакал се и добавил:

— А сега отвори ми вратата да си вървя!

Момъкът се залепил за него и заговорил:

— Виж зърната на гърдите ми — те са по-хубави от гърдите на момиче, шията ми е по-сладка от захарна тръстика! Остави набожност и благочестие, остави молитви, въздържания! Грабвай тялото ми, наслади му се, никой нищо няма да ти стори!

Започнал да се разсъблича, да разпалва мисълта му с разни движения, но дервишът повтарял:

— Аллах да ти прости, синко, това са запретени неща, не съм ги правил дори насън!

Но момъкът се притискал към него и говорел:

— Виж колко е хубаво лицето ми, как са зачервени бузите ми, как е нежна шията ми, как са сочни устните ми!

Разголил си краката догоре, така че дервишът се зачервил от срам. Момъкът настоявал. Тогава дервишът се обърнал към Мека и започнал да се моли. Момъкът го оставил да свърши молитвата с два метана, понечил да пристъпи към него, но дервишът започнал втора молитва, пак с два метана. Така той продължил трети, четвърти, та и пети път.

— Що за молитва! — възкликнал момъкът. — Че ти цяла нощ ли ще стоиш при михраба?

Пак се нахвърлил върху него, а шейхът рекъл:

— Синко, изгони шейтана от себе си!

— А ти — отговорил момъкът — ако не направиш с мене това, което искам, ще извикам баща си и ще му кажа, че си поискал да блудстваш с мене! Той ще те бие, докато изпочупи костите под месата ти!

През цялото това време бащата гледал и слушал. Разбрал, че дервишът не е порочен човек…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че накрая дервишът посегнал и ударил момъка. Разплакал се той, влязъл бащата, избърсал сълзите му и рекъл на дервиша:

— Братко, щом си толкова праведен, защо заплака, когато видя сина ми? Има ли причина за това?

— Не разклащай огъня в раната!

— Непременно трябва да ни разкажеш! — настоял бащата.

И дервишът заразказвал:

* * *

Знаеш, че съм дервиш, който броди по градове и села, за да възхвалява вечно творбите на онзи, който е създал деня и нощта! Случи се така, че веднъж отидох в град Басра. Бе петък по пладне. Дюкяните бяха отворени, пълни със стока, но хора в тях нямаше — нито мъже, нито жени, нито момчета, нито момичета. Празни бяха и улиците — нито кучета, нито котки. Бях гладен. Взех една гореща питка от фурната на някакъв хлебар, влязох в дюкяна на някакъв бакалин, натопих питката в масло и мед. Хапнах, отидох в дюкяна на някакъв продавач на напитки, пих каквото намерих. Видях отворена кафеджийница, влязох, видях на огъня джезвета, пълни с кафе. Нямаше никого, пих до насита и си рекох: „Чудна работа! Дали смъртта не е дошла в този град и всички са измрели наведнъж, или са се изплашили от нещо и са избягали, без да успеят дори да затворят дюкяните си!“

Докато стоях така, чух отмерен тропот. Изплаших се и се скрих зад една стена. Надзърнах и видях неволници като луни да се разхождат из пазара, с открити лица, без покривала. Бяха четирийсет двойки, сиреч осемдесет неволници. Една яздеше жребец, който не можеше да мести нозете си от златото, среброто и скъпоценностите по нея. Тя също бе с открито лице, бе облечена в най-пищни дрехи, цялата бе обсипана с украшения и драгоценности. От четирите й страни стояха четири неволници с оголени мечове — дръжките им бяха от изумруди, а каниите — изплетени от най-редки и скъпи метали. Когато стигна до мястото, където се бях скрил, тя придърпа юздите на коня и рече:

— Момичета, чух някакъв шум! Да не се е скрил там някой, който иска да види откритите ни лица!

Претърсиха те дюкяна пред кафенето, където се бях скрил, а аз съвсем се бях прилепил до стената, замръзнал от страх. Измъкнаха някакъв мъж и рекоха:

— Господарке, намерихме този мъж!

Тя се обърна към една от неволниците с меч и й нареди:

— Отсечи му главата!

Пристъпи тя и му отсече главата, оставиха го проснат на земята и продължиха пътя си. Ужасих се.

Полека-лека хората се появиха след около час, пръснаха се из пазара, някои оглеждаха убития. Тайно се измъкнах от мястото си, никой не ми обърна внимание. Но любовта към тази мома закипя в сърцето ми. Поразпитах тайно за нея тук и там, но никой нищо не ми каза. Напуснах Басра, но тази обич трепка в сърцето ми и до днес. Когато видях сина ти, разбрах, че само той е лика-прилика на онази девойка. Образът му ми напомни за нея, в сърцето ми пламна отново огън. Ето поради това се разплаках…

* * *

Разплакал се дервишът още по-горчиво и добавил:

— Господине, заклевам те, отвори ми вратата и ме пусни да си ходя!

Отворил търговецът вратата и дервишът си отишъл…

Когато Камр аз-Заман чул думите на дервиша, страстно заобичал тази девойка, обхванала го безкрайна любов към нея, развълнувало го желание. На сутринта той казал на баща си:

— Татко, всички търговски синове пътуват по чужди градове. Няма нито един, на когото баща му да е отказал да пътува! Защо не ми приготвиш малко стока за продан, да тръгна с нея на път и да си опитам късмета?

— Синко! — казал бащата. — Само търговците с по-малко пари изпращат децата си в далечни земи. Аз имам много пари и не искам повече! Боя се за тебе, че ти си толкова рядка хубост, с невиждана красота!

— Татко! — рекъл синът. — Искам само да ми приготвиш стока, за да замина! Ако ли не — ще избягам дори без пари и без стока!

Когато видял, че синът му е твърдо решен да отпътува на всяка цена, бащата казал на жена си:

— Синът ти иска да му приготвя стока и да тръгне по чужди земи!

— А какво ти пречи да го сториш? — запитала жена му. — Такъв е обичаят у търговските синове!

— Но повечето търговци са бедни! — възразил той. — Те търсят повече пари, а аз пари си имам много!

— Повече хаир не вреди! — рекла тя. — Ако ти не му разрешиш, аз ще му приготвя стока с мои пари!

— Боя се за него! — пак възразил той. — Гурбетът е мъка!

— Не се бой от гурбет, който носи печалба! — рекла тя. — Иначе детето ще замине, ще го търсим и няма да го намерим!

Съгласил се накрая търговецът, приготвил стока за деветдесет хиляди динара за сина си, майка му пък му дала кесия с четирийсет скъпоценни камъка, най-малкият от които струвал поне петстотин динара, и му рекла:

— Синко, пази тези скъпоценности — ще са ти от полза!

Взел Камр аз-Заман всичко това и потеглил за Басра…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман скрил майчините си скъпоценности в пояса и го затегнал на кръста си. Пътувал, що пътувал, до Басра останало само ден път. Там го нападнали разбойници, ограбили го, избили хората му и слугите му. Той се скрил между избитите, като напръскал лицето си в кръв. Разбойниците го помислили за умрял, взели стоката му и си отишли. Камр аз-Заман се изправил и тръгнал. Нямал нищо освен скъпоценните камъни в пояса си. Стигнал до Басра. Случило се да стигне в петък. Както му бил разказал дервишът, в града нямало хора. Видял той празните пазари и отворените дюкяни, пълни със стока. Хапнал, пийнал и се заоглеждал. В този миг чул отмерен тропот. Скрил се в един дюкян. Загледал се скришом и като зърнал онази девойка, обхванали го обич и страст, желание и любов. Когато девойките си отишли, хората се върнали на пазара. Той спрял при един златар, извадил един от четирийсетте камъка, който струвал хиляда динара, и му го продал. Пренощувал в един хан, на сутринта се преоблякъл, отишъл в хамама и излязъл от него като пълна месечина. Продал още четири камъка за четири хиляди дирхама, облякъл най-богати дрехи и тръгнал из улиците на Басра. Върнал се на пазара, влязъл при някакъв бръснар и обръснал главата си. Двамата се сприятелили и той го запитал:

— Чичо, аз съм от чужди краища! Вчера влязох в града и го заварих празен, без хора в него, жив човек нямаше, нито джин! — и му разказал какво бил видял.

— Синко! — казал бръснарят. — Не разказвай на друг за това! Не всички хора крият тайни! Млад си и се боя, че ако думите ти тръгнат от човек на човек, ще стигнат до онези, които засягат, и те ще те погубят! Хората в Басра умират от тази мъка! Всеки петък преди пладне те крият кучетата и котките си, всички се прибират и затварят вратите след себе си! Никой не може да минава из пазара, нито през прозорец да надзърта. И никой не знае откъде е това нещастие! Но тази вечер, синко, ще поразпитам жена си, тя ходи из къщите на големците! Ела утре и ще ти разкажа каквото съм научил от нея!

Момъкът извадил шепа злато и рекъл:

— Чичо, на ти това злато, дай го на жена си! — извадил втора шепа и рекъл: — А това е за тебе!

— Тогава, синко, постой тука! — казал бръснарят. — Аз ей сега ще отида при нея и ще се върна с верния отговор! — оставил го в бръснарницата, отишъл при жена си, разказал й за момъка и й рекъл: — Каква е тази тайна в този град, че да я споделя с момъка! На него толкова му се иска да узнае защо на хора и животни им е забранено да бродят из пазарите петък по пладне! Кажем ли му — голям хаир ще имаме от него!

— Иди го доведи! — отговорила тя. — Предопределеното вече е дошло!

Върнал се бръснарят в дюкяна, видял Камр аз-Заман да го чака, казал му какво е станало, и се разпоредил:

— Синко, да вървим при моята съпруга! Тя каза, че всичко било предопределено!

Повел го. Влезли при жена му, тя го поканила да седне. Камр аз-Заман й подал сто динара и рекъл:

— Майко, разкажи ми за това момиче! Коя е тя?

И жената на бръснаря заразказвала:

* * *

Синко, знай, че на султана на Басра донесли скъпоценен камък от царя на Индия. Пожелал да го шлифова, извикал всички шлифовачи и им казал:

— Който го шлифова, ще получи каквото поиска, но счупи ли го — ще му отсека главата!

— Царю честити! — изплашено заговорили те. — Скъпоценният камък лесно се поврежда. Не ни карай нещо, което не можем! Не можем да обработим и продупчим този камък, ала старейшината на гилдията ни е по майстор от нас!

— А кой е старейшина на златарската задруга? — запитал царят.

— Майстор Обейд! — отговорили те. — Той е опитен, има много пари и огромни знания! Нареди му да продупчи този камък!

Пратил царят да извикат майстор Обейд и му повторил условието. Майсторът нищо не отговорил, заел се с работата, шлифовал и продупчил камъка. Царят огледал изработката, останал доволен и му рекъл:

— Какво ще пожелаеш, майсторе?

— Царю честити, дай ми срок да си помисля до утре! — помолил Обейд.

Молбата си той отложил, защото искал да се посъветва с жена си. А жена му е същата тази девойка, която ти си видял на коня. Той много я обичал и не правел нищо, без да се посъветва с нея. Отишъл при нея и й казал:

— Пробих един скъпоценен камък за царя и той ще ми даде това, което поискам! Отложих пожеланието си, за да се посъветвам с тебе! Какво искаш да пожелая?

— Ние имаме злато и него огън не може да го изяде! — рекла тя. — Но ако наистина ме обичаш, пожелай от царя глашатаи да разгласят по улиците на Басра всички нейни граждани да се събират в джамиите два часа преди петъчната молитва! Нито мало, нито голямо не бива да остава по улиците на града! Нека затворят вратите на джамии и къщи, като оставят дюкяните си отворени! Аз ще яхвам кон и заедно с неволниците си ще пресичам града! Никой не бива да ме вижда — нито от прозорец, нито от дупка! Ще погубвам всеки, когото срещна!

Върнал се майстор Обейд при царя и повторил пред царя какво искала жена му. Владетелят се съгласил да му даде исканото, глашатаите обявили из града царската воля, но търговците се възпротивили:

— Боим се кучета и котки да не ни изядат стоката!

Царят наредил тогава да затварят и животните в петъчния ден.

Оттогава тя излиза всеки петък два часа преди молитва, язди по улиците с неволниците си и никой не смее да мине през пазара, да надзърне през прозорец или дупка, защото ще се прости с главата си…

* * *

— Ето, това е всичко! — завършила жената. — Но, синко, ти само историята ли искаше да знаеш, или и да се срещнеш някак с жената на майстор Обейд?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момъкът отвърнал на жената:

— Майко, искам да се срещна с нея!

— Кажи ми, синко, какви скъпи съкровища имаш? — запитала тя.

— Майко, имам скъпоценни камъни от четири вида! — рекъл той. — Всяко парче от първия вид струва по петстотин динара, от втория — по седемстотин, от третия — по осемстотин и всяко парче от четвъртия вид струва по хиляда!

— Стани, синко, начаса! — рекла тя. — Вземи едно парче от по петстотин динара и потърси дюкяна на майстор Обейд. Поздрави го, поседни, извади онова парче и му кажи: „Майсторе, искам ей този камък да го сложиш в златен пръстен! Нека пръстенът не е голям, около един мискал да бъде, не повече, но да бъде добре изработен!“ После му дай двайсет динара, дай и на всеки работник по динар! Поговорете си, а влезе ли просяк — подхвърли му динар! Покажи, че си щедър! После си иди у дома, пренощувай, а щом се съмне, вземи сто динара и ги дай на мъжа ми — той е беден човек!

Излязъл момъкът от къщата, отишъл в хана, взел камък за петстотин динара, занесъл го на майстор Обейд. Старейшината на златарската задруга бил намръщен и мълчалив, облечен в богати дрехи. До него работели четирима работници.

— Мир вам! — поздравил момъкът. Шейхът отговорил на поздрава, сам го приветствал, поканил го да седне. Камр аз-Заман извадил камъка и рекъл: — Майсторе, искам да ми вградиш този камък в златен пръстен, колкото мискал да тежи, не повече! И хубав да го направиш! — извадил двайсет динара и добавил. — Това е за вграждането, останалото — като свършиш работата!

Раздал и по един динар на всеки работник. Двамата седнали да си поговорят и момъкът раздавал по динар на всеки просяк, който се отбивал в дюкяна. А майстор Обейд имал навик, когато правел нещо по-завъртяно, да работи у дома си, за да не научат работниците тайната на изработката на по-изисканите неща. Работел, а жена му — същото онова момиче — седяла при него. Той я гледал, вдъхновявал се и правел всичко в ръцете си от хубаво по-хубаво. Решил да направи и този пръстен у дома си.

— Какво искаш да направиш от този камък? — запитала го жена му.

— Да го вградя в златен пръстен! — отговорил той. — Този камък струва цели петстотин динара!

— А за кого е? — запитала тя.

— За един млад търговец хубавец! — отговорил той и започнал да й описва цялата хубост на момъка. Разказал й колко изискан и щедър е, колко сладко говори, какви благородни обноски има. И докато й говорел, неволно събудил у нея любов към него — много са красноречиви онези мъже, които описват на жените си хубостите на човек, който е щедър откъм парите! И когато в нея запламтяла страстта, тя запитала:

— А прилича ли той на мене по хубост? Може ли да се сравнява с мен по прелест?

— Той прилича на тебе по лице, пък и възрастта му е около твоята! — отговорил той. — Ако не се боях да не те обидя, щях да река, че е хиляда пъти по-хубав от тебе!

Тя премълчала, но огънят на страстта вече горял в сърцето й. А майстор Обейд продължил да разказва за прелестите на момъка, докато свършил работата си с пръстена. Подал й го и той станал точно по мярката на нейния пръст.

— Господарю! — рекла тя. — Много харесах този пръстен! Искам да е мой и да не го снемам от пръста си!

— Почакай, стопанинът му е щедър! — отговорил мъжът й. — Ще поискам да го купя! Ще ти го донеса, ако ми го продаде! Ако има друг такъв камък — ще купя камъка и ще ти направя същия!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ПЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман се върнал при жената на бръснаря, занесъл й сто динара.

— Дай ги на мъжа ми! — рекла тя и когато той ги дал, го запитала: — Направи ли, както ти казах?

— Да! — отговорил Камр аз-Заман.

— Върни се сега при шейха на златарите! — рекла тя. — Когато ти даде пръстена, ти го надени на крайчеца на пръста си, после бързо го свали и му кажи: „Майсторе, нещо си сбъркал — пръстенът е станал тесен! Вземи го и го дай на някоя от неволниците си!“ После извади друг камък, който струва седемстотин динара, и му кажи: „Вземи този камък! Вгради ми го в друг пръстен!“ Дай му трийсет динара, раздай и на работниците по два и кажи: „Тези пари са за вграждането, останалото — после!“ На сутринта ела тук с двеста динара, за да продължим започнатата хитрост!

Отишъл момъкът при златаря, поздравил го и запитал:

— Свърши ли работата?

— Разбира се! — отговорил златарят.

Извадил му пръстена. Момъкът го взел, сложил го на крайчеца на пръста си, после бързо го извадил, подхвърлил му го и казал:

— Нещо си сбъркал, майсторе! Тесен ми е на пръста!

— Да го разширя ли, търговецо? — запитал майстор Обейд.

— Не, няма нужда! Вземи го като дар и го дай на някоя от неволниците си! Той нищо не струва, някакви си петстотин динара, няма нужда да се мъчиш с него повторно! — извадил друг камък, който струвал седемстотин динара и казал: — Направи ми този! — подал трийсет динара, харизал и на всеки работник по два, а златарят възразил:

— Господине, ще го платиш, като свърша работата?

— Това е за вграждането, останалото — после! — рекъл момъкът. Оставил го и си тръгнал. Смаял се златарят от неговата щедрост, смаяли се и работниците. Върнал се той при жена си и й казал:

— Слушай, очите ми не са виждали по-щедър момък! Имаш късмет — той ми даде пръстена без пари, за да съм го подарял на някоя от неволниците си! — разказал й за станалото и продължил: — Мисля, че той не е търговски, а царски или султански син!

Колкото повече възхвалявал момъка, толкова растяла страстта на жена му към него. Тя си сложила радостно пръстена, а златарят отлял друг, малко по-широк от първия. Когато свършил, тя го сложила на пръста си до първия и възкликнала:

— Господарю, виж колко са хубави и двата на пръстите ми! Искам и двата да са мои!

— Потърпи, може да купя пък втория! — казал златарят.

А през това време Камр аз-Заман отишъл при жената на бръснаря, дал двеста динара, а тя му рекла:

— Сега пак иди при златаря. Щом ти даде пръстена, ти го сложи на пръста си, после бързо го снеми и кажи: „Майсторе, пак го сбърка — станал е твърде широк!“ Извади му друг камък за осемстотин динара и му кажи: „Вземи и направи този, пък онзи го дай на някоя от слугините си!“ Дай му още четирийсет динара, раздай и на работниците по три. После ела при мене с триста динара и ги дай на мъжа ми да си помогне при нужда, че е беден човек!

Отишъл той при златаря, поздравил го, оня го поканил да седне и му дал пръстена. Момъкът го сложил на пръста си, бързо го снел и възкликнал:

— Пак си сбъркал, майсторе, широк е! Абе, когато човек като мене донесе работа на майстор като тебе, трябва да му се вземе мярка! Но нищо! Вземи го и халал да е на някоя от неволниците ти! — после извадил камък, който струвал осемстотин динара и рекъл: — Вземи това и ми направи пръстен по мярката на моя пръст!

— Прав си, така трябваше! — казал майсторът и му взел мярка.

Извадил момъкът четирийсет динара и казал:

— Вземи това за вграждането, останалото — после!

Златарят отишъл у дома си и рекъл на жена си:

— По-щедър търговец от този няма! — и започнал да описва и раздува прелестите му, а жена му рекла:

— Абе ти си човек без възпитание! Знаеш го, дари ти два прескъпи пръстена — нали трябва да го поканиш, да види, че си му приятел! Когато види колко си любезен, ще получиш голям хаир! Пък ако не желаеш, пак го покани — аз ще му покажа гостоприемството си!

— Ти да не ме мислиш за скъперник? — възразил той.

— Може и да не си скъперник, но си невъзпитан! — рекла тя. — Покани го за утре вечер! Не го ли направиш, ще се разведа с тебе!

Направил той пръстена и на третия ден отишъл в дюкяна си.

По същото време Камр аз-Заман взел триста динара, отишъл при жената на бръснаря, дал й ги и тя рекла:

— Днес направи същото, както преди. И той сигурно ще те покани на гости! Пренощувай у него! Ще ми разкажеш сутринта какво ти се е случило. Вземи още четиристотин динара да ги дадеш на мъжа ми!

Всеки път, когато му се свършвали парите, момъкът продавал по някой камък. Сега направил същото, отишъл при златаря, а той скочил на крака и му подал третия пръстен. Момъкът казал:

— Аллах да те благослови, майстор на майсторите! Хубава ти е изработката, но камъкът не е, както ми се искаше! Имам още по-хубав! Вземи пръстена и го харижи на някоя от неволниците си! — измъкнал друг камък, дал му сто динара и рекъл: — Плащам ти го в предплата, защото те изморих!

— Ти вече си плати за цялата умора! — казал златарят. — Даде ми толкова много! За бога, не ми скършвай хатъра, бъди ми гост тази вечер!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че момъкът казал на златаря:

— Добре, приемам поканата ти, но трябва непременно да се върна в хана, да дам някои наставления на хората си и да им кажа да не ме чакат, че няма да нощувам с тях!

— Ще дойда там да те взема!

— Съгласен съм!

Златарят отишъл в хана още преди залез-слънце — било го страх от гнева на жена му, ако се върне без госта. Забрал Камр аз-Заман, завел го в дома си, поканил го в стаята с най-хубавата подредба. Жената го видяла още при влизането и му се възхитила. Двамата си поговорили, дошло време за вечеря, яли, пили, после донесли кафе и други напитки. Влязла при тях неволница, подала им чаши с някакво питие пред сън, те го изпили и заспали.

Влязла съпругата на златаря и видяла, че спят. Огледала Камр аз-Заман, объркал се умът й от хубостта му и си помислила: „Как може да спи жена, влюбена в такъв хубавец!“ Обърнала го по гръб и седнала на корема му. Дала воля на страстта си, засмукала бузите му в гореща целувка така, че по тях останали следи. Засмукала и устните му така, че в устата й потекла кръв. Но всичко това не угасило огъня й. Тя продължила да го целува, да го прегръща, да търка бедра в бедрата му, докато зората изгряла и утрото засияло. После пуснала в джоба му четири аметиста, излязла, изпратила неволницата с някаква билка за мирисане, тя я сложила в ноздрите им, те кихнали и се събудили.

— Майсторе — казал Камр аз-Заман. — Спахме повече от нужно, а времето минава!

— Приятелю! — казал златарят. — В тази стая се спи малко тежко! Колкото пъти заспя тук — все ми е така!

Неволницата им донесла закуска, двамата хапнали и излезли. Момъкът отишъл при жената на бръснаря и тя възкликнала:

— Виждам по лицето ти следа от късмета, който си преживял!

— Нищо не съм видял и усетил! — рекъл момъкът. — Вечеряхме със стопанина, вечерта се помолихме, спахме и се събудихме чак сутринта!

— А какви са тези смучки по шията ти, белези по бузите ти, рани по устните ти?

— Сигурно някой комар е направил всичко това!

— Така ще да е… — поусмихнала се жената на бръснаря. — А стопанинът има ли нещо подобно?

— Не, но съм чувал да се казва, че в някои стаи комарите не докосват брадатите, а хапят само голобрадите и чуждите!

— Така ще да е… — засмяла се пак стопанката. — А нещо друго не видя ли?

— Намерих в джоба си тези четири аметиста! Дал й ги момъкът, тя ги взела и се засмяла:

— Твоята възлюблена е сложила тези камъни в джоба ти! Тя ти дава знак: „Ако си влюбен, не заспивай! Който е влюбен, той не спи! Но ти си малък, подхожда ти само да играеш на ашици! Не те е обхванала сладката страст!“ Тя е дошла при тебе през нощта, видяла те е да спиш, захапала е бузата ти, с целувка е оставила белези по шията ти, дала ти е този знак! Но това няма да й стигне! Няма как тя да не те покани пак на вечеря! Отидеш ли — не заспивай! Пък после вземи петстотин динара и ела да ми разкажеш какво се случи. Тогава ще ти кажа как да продължим хитростта ни!

А в това време жената на майстор Обейд рекла на мъжа си:

— Отиде ли си гостът ни?

— Да! — отговорил той. — Но, жено, някакъв комар е изпохапал бузите и устните му! Засрамих се пред него!

— Този комар в стаята ни все така прави! — рекла тя. — Хапе само голобради! Но, мъжо, ти го покани отново довечера!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят отишъл в хана, където живеел момъкът, и пак го довел у дома си. Яли, пили, казали си вечерната молитва. После влязла неволницата и подала чаша на всеки. Двамата пили и заспали. Влязла жената при тях и възкликнала:

— Абе, непрокопсанико! Как може да спиш? Влюбеният не спи!

Възседнала го отново тя, целувала го безспир, хапала го, смукала го до сутринта. После оставила в джоба му нож, а на сутринта пратила неволницата да го събуди. Бузите на Камр аз-Заман пламтели като от огън, толкова били зачервени, а устните му били като корали, разпукани от целувките и ухапванията. Огледал го златарят и рекъл:

— Май този комар доста те е безпокоил!

— А, не! — отговорил момъкът, който, знаейки вече каква е работата, повече не се оплакал, но като усетил ножа в джоба си, премълчал.

Двамата закусили, пили кафе и той отишъл в хана, взел още петстотин динара, върнал се при жената на бръснаря, разказал й какво е станало, и казал:

— Заспах въпреки желанието си, а като се събудих, намерих този нож в джоба си!

— Аллах да те пази от нея довечера! — възкликнала тя. — Ако пак заспиш, тя ще те заколи! — а после го запитала: — Я ми разкажи какво яде преди сън?

— Вечеряхме като всички хора, след вечеря дойде една неволница, даде на всеки по чаша, ние си я изпихме и заспахме.

— Цялата магия е в чашата! — рекла тя. — Ти я вземи, но не я изпивай преди стопанина! Когато неволницата ти подаде чашата, ти й кажи: „Налей ми и чаша вода!“ Тя ще отиде за стомната, а ти през това време излей чашата зад възглавницата и се престори на заспал! Тя ще се върне, ще помисли, че си заспал, и ще си излезе! Пък след това ти сам ще решаваш какво да правиш! Само внимавай и изпълни съвета ми!

А през това време съпругата на златаря Обейд казала на мъжа си:

— Три пъти се оказва уважение към госта! Покани го за трети път!

Отишъл златарят при момъка, поканил го отново, въвел го в стаята. Когато се навечеряли и произнесли вечерната си молитва, влязла неволницата и дала всекиму по чаша. Изпил я стопанинът, отпуснал се и заспал. Камр аз-Заман не изпил своята и помолил:

— Донеси ми и стомната с вода!

Излязла неволницата за стомната, а той излял чашата зад възглавницата и се отпуснал като заспал. Върнала се неволницата, видяла го, че спи, излязла и рекла на господарката си:

— И двамата спят като заклани!

„Тогава е по-добре да умре!“ — помислила си жената на златаря, взела нож, влязла при него и рекла:

— Три пъти вече не забелязваш знака! Глупак такъв, ей сега ще разпоря корема ти!

Когато я видял да идва с ножа, момъкът отворил очи и се разсмял. Тогава тя се сепнала и възкликнала:

— Не може сам да си се досетил! Кой ти помогна? Как разбра какво трябва да сториш?

— От една старица… — отговорил той. — Стана това и това…

Разказал й каква била работата, а тя рекла:

— Утре иди при нея и я запитай: „Имаме ли да правим още хитрости?“ Ако ти отговори, че има, ти й речи: „Кажи ми ги, че отивам вече открито при нея!“ Ако пък ти рече: „Нямам повече, тази беше последната!“, я остави на мира! Утре вечер при тебе ще дойде мъжът ми и ще те покани! Ела, пък аз вече ще знам какво да правя!

Останалата част от нощта те прекарали оплетени като букви в дума, допълвали се като съществително и прилагателно, сливали се като местоимения, разделяли се и пак се събирали като предлози, а през това време мъжът й лежал откъснат като непряко допълнение. Така продължило до сутринта.

— Не ми стига нощ или ден, месец или година! — рекла тя. — Искам да остана с тебе през остатъка от живота си! Но почакай — такава хитрост ще измислим на мъжа ми, която ще замае главите и на най-умните! Ще го накарам да се съмнява в мене, за да ме остави, а после ще се омъжа за тебе, ще замина в страната ти, като отнеса всичките му богатства! Заради тебе ще се изхитря да разоря дома му и да залича спомена от него! Иди сега в хана! Когато мъжът ми дойде, ти му кажи: „Братко, от Адамово време, когато човек прекалява, и щедър, и скъперник се от него отвращава. Как може всяка вечер да ти идвам на гости и да спим в една стая! Ако ти не ми се гневиш, ще ми се гневи харемът ти, че не те оставям да любиш жените си! Щом искаш да сме близко — вземи ми къща до твоята! Така един път ти ще идваш да си побъбрим преди сън, друг път аз ще идвам! Но накрая аз ще спя в дома си, а ти — при харема си!“ Той ще дойде при мене да се посъветва! Аз ще му кажа да извади съседа от къщата — тя е наша и той я наема. Преместиш ли се — Аллах ще ни помогне да завършим хитрината си!

Тя го оставила, а той се престорил, че спи. След малко дошла неволницата и ги събудила. Надигнал се златарят и запитал:

— Търговецо, не ти ли пречеше комарът?

— А, не! — отговорил момъкът.

— Сигурно вече си му свикнал!

Закусили, пили кафе и всеки тръгнал по работата си…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман отишъл при жената на бръснаря и й разказал за станалото:

— Тя ми рече това и това, аз й казах това и това… Ти измисли начин да се срещаме с нея открито!

— Синко! — рекла тя. — Моето беше дотук и хитрините ми се свършиха!

Момъкът се сбогувал с нея и се върнал в хана. Привечер отново дошъл златарят да го покани на гости.

— Не мога да дойда! — рекъл Камр аз-Заман.

— Защо? — възкликнал златарят. — За бога, върви с мене!

— Щом искаш да сме заедно и да си останем приятели, намери ми някоя къща до твоята! Ти ще идваш при мене, аз ще идвам при тебе, а дойде ли време за сън — всеки ще се прибира в дома си!

— Имам още една къща, точно до моята, дал съм я под наем! — рекъл златарят. — Утре ще я опразня заради тебе!

Момъкът отишъл с него, двамата вечеряли, казали си молитвата, съпругът изпил чашата със сънотворното и заспал, а в чашата на Камр аз-Заман нямало такава работа и той не заспал. Жената дошла при него, двамата се забавлявали до сутринта, а мъжът й спал като мъртвец. После както обикновено се събудил, пратил да викнат наемателя и му рекъл да опразни къщата, че вече имал нужда от нея. Човекът я опразнил. Камр аз-Заман се преселил в нея. Нея вечер златарят му гостувал и после се прибрал у дома си.

На другия ден жената извикала един изкусен зидар, засипала го с пари, за да изкопае подземен проход от нейната къща до дома на Камр аз-Заман, направила и подземна стая. Дори Камр аз-Заман после не усетил как тя се промъкнала при него и донесла две кесии с пари.

— Откъде дойде? — запитал той.

Тя му показала прохода и рекла:

— Вземи тези кесии! — останала с него, позабавлявали се до сутринта, а после рекла: — Изчакай ме!

Той останал да чака, а тя отишла при мъжа си, събудила го, той се измил, помолил се и отишъл в дюкяна. Когато си излязъл, взела четири кесии с пари, минала през прохода и рекла на Камр аз-Заман:

— Вземи и тези пари!

Неволницата започнала да пренася все по-скъпи неща. Всяка сутрин двамата мъже пиели заедно кафето си и всеки си тръгвал по работата. Един ден тя извадила нож. Той бил на мъжа й, бил го направил сам и струвал петстотин динара. Нямало друг с такава хубава изработка, много хора му го били искали, но той го сложил в някакъв сандък и никому не искал да го продаде.

— Вземи този нож! — рекла тя на момъка. — Иди при мъжа ми, извади го и му кажи: „Майсторе, я виж този нож! Купих го днес! Дали съм спечелил, или съм загубил!“ Той ще си го познае, но ще го е срам да си каже, и ще те запита: „Откъде го купи и за колко?“ Ти му кажи, че си видял двама билкари да се карат и единият викнал: „Ти откъде се появи?“, а другият отговорил: „Бях при възлюблената си! Всеки път тя ми дава пари, но днес ми рече: «Прости ми, любими! Днес ръката ми се протегна до парите, но не ги стигна. Вземи този нож — той е на мъжа ми!» Сега искам да го продам!“ Та този нож ми хареса. Взех го за триста динара! Как мислиш — евтино ли е, или е скъпо? Изслушай какво ще ти каже, поговорете си, после бързо ела при мене — аз ще те чакам на прохода! Там ще ми върнеш ножа!

Взел той ножа, окачил го на пояса си, отишъл в дюкяна на златаря. Майстор Обейд веднага забелязал ножа на пояса му, учудил се и си помислил: „Та това е моят нож! Кой ли му го е дал?“ А Камр аз-Заман го извадил и запитал:

— Абе, майсторе, я поразгледай този нож!

Златарят взел ножа, познал, че наистина е неговият, но се засрамил да го признае и само запитал:

— Откъде си го взел? — момъкът разказал онова, което го била посъветвала съпругата, а шейхът казал: — Евтино си го взел — струва петстотин динара! — огън пламнал в сърцето му, ръцете му не искали да работят. Момъкът му говорел, а Обейд бил потънал в море от мисли, на всеки петдесет негови думи отговарял с една.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман казал:

— Май си доста зает? Е, хайде, няма да ти преча! — станал, бързо се прибрал у дома си и намерил жената на майстора да го чака при прохода.

Щом го зърнала, тя го запитала:

— Направи ли каквото ти повелих? Какво ти каза той?

— Каза ми, че евтино съм го взел, защото струвал петстотин динара! Настроението му се смени и не знам какво ще направи по-нататък!

— Дай ножа! — рекла тя. — Нямаш повече нужда от него!

Сложила тя ножа на мястото му и седнала да чака…

Когато Камр аз-Заман си тръгнал, златарят се усъмнил още повече и си казал: „Трябва непременно да се прибера и да видя вкъщи ли е моят нож!“ Върнал се и влязъл при жена си, като съскал като змия.

— Какво ти е, господарю? — запитала тя.

— Къде ми е ножът? — викнал той.

— В сандъка си е! — отговорила тя, после заплакала: — Да не би да си се скарал с някого и си дошъл за ножа, за да го заколиш?

— Дай ми ножа! — закрещял той. — Покажи ми го!

Тя отворила сандъка и му извадила от там ножа. Заобръщал го той в ръцете си, замърморил:

— Ама че работа! — върнал й го и рекъл: — Прибери го!

— Ама защо е всичко това? — запитала най-невинно тя.

— Видях подобен нож у нашия приятел! — отговорил той, разказал й за станалото и завършил: — Сега отсякох истинското от съмнителното!

— И ти си си помислил, че съм станала възлюблена на някакъв билкар, че съм му дала ножа ти, така ли? — викнала тя.

— Да, усъмних се! — отговорил той. — Но сега всички съмнения излетяха!

— Човече! — креснала му тя. — Никакво добро в душата ти не е останало!

Той й се извинявал, успокоявал я, а после се върнал в дюкяна си.

На другия ден жената дала на Камр аз-Заман часовника на мъжа си. Той го сложил на ръката си.

— Иди в дюкяна! — съветвала го тя. — Седни там и му кажи: „Онзи, когото видях вчера, видях го и днес! Той ме запита: «Ще купиш ли този часовник?» Аз пък го запитах: «Откъде го имаш?» Пък той ми отговори: «Бях при възлюблената си, тя ми го даде!» Купих го за петдесет и осем динара! Кажи ми евтино ли съм го взел, или съм се минал?“ После се върни, за да ми върнеш часовника!

Отишъл момъкът при златаря, направил каквото тя му заръчала. Щом видял часовника, майстор Обейд възкликнал:

— Че това струва цели седемстотин динара!

И пак го обхванали съмненията. А момъкът се върнал при жената и й дал часовника. Мъжът й дошъл, като пъхтял тежко, и се развикал:

— Къде е часовникът ми? Покажи ми го!

Тя го донесла, а той възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах!“

— Мъжо, защо не ми кажеш какво се е случило? — запитала тя.

— Какво да ти кажа? — рекъл той. — И аз така се обърках от всичките тези неща! — и произнесъл следните стихове:

Обърках се — Всевишният не се съмнява само!

И мъки ме налегнаха, но откъде — не зная!

Но ще търпя — и нека знае моето търпение,

че аз търпя, макар и да стопявам се в съмнения!

Търпение ще свърши — те пак ще са у мене,

защото са в основата на корена родени!

Не съм си аз виновен, а силната ми обич!

Пак липсва ми търпение — и пак съм си виновник!

После рекъл:

— Жено, видях отначало у нашия приятел моя нож. Познах го, защото друг такъв няма! Той ми каза нещо, което ми разби сърцето! Върнах се и намерих ножа тук! Втория път видях у него часовника — и него сам съм си го измислил, друг такъв по света няма! Той пак ми разказа нещо, което ми разби сърцето! Загубих ума и дума, не знам какво ми става!

— И какво излиза? Че аз съм му дала нещата ти, така ли? Че съм допуснала да ти изменя, това ли искаш да ми кажеш? — креснала тя. — Дошъл си да ги търсиш и ако не ги бе намерил, щеше да си сигурен, че ти изменям! Е, мъжо, щом си помислил такова нещо, от мене нито храна ще видиш, нито вода! Повече не искам да ме докосваш!

Той й заговорил мили думи, докато я поуспокои…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът оставил жена си, съжалил за думите си и се прибрал в дюкяна си. Бил много разтревожен. Привечер се върнал вкъщи, но не довел Камр аз-Заман със себе си.

— Къде е търговецът? — запитала жена му.

— У дома си! — отговорил той.

— Ставай! — викнала тя. — Иди го доведи за мой хатър!

Отишъл той и видял пръснати свои вещи, които жената била оставила там. Огън пламнал в сърцето му, задишал тежко, но го досрамяло да му каже: „Тези вещи са мои! Кой ти ги донесе?“, а рекъл:

— Абе стана ми нещо, сви ми се душата! Я ела у дома да се поразтушим!

Златарят го отвел у дома си, двамата се навечеряли, после се заприказвали. Момъкът говорел, а той тънел в море от мисли. После дошла неволницата с двете чаши. Изпили ги, златарят заспал, а момъкът си останал буден, защото в чашата му нямало сънотворно. Влязла жената и му заговорила:

— Как ти се вижда този рогоносец! Той не познава женските капани! Трябва да го мамя, докато ме остави! Утре ще се престоря на неволница, ще дойда с тебе до дюкяна, а ти му кажи: „Майсторе, днес отидох в хана на роботърговците, видях тази неволница и я купих за хиляда динара! Я погледни — скъпо ли съм я взел, или е на сметка?“ После ме покажи, върни ме вкъщи, а аз бързо ще се прибера през прохода, пък да видим какво ще стане в края на краищата!

Прекарали нощта кой отгоре, кой отдолу, ту спокойно си приказвали, ту буйствали. Тя се прибрала в стаята си и пратила неволницата да ги събуди. Двамата станали, казали си утринната молитва, закусили, пили кафе и златарят отишъл в дюкяна си, а Камр аз-Заман — у дома си. Жената се промъкнала през прохода в дрехи на неволница. Тръгнали към златаря, влезли в дюкяна, той поздравил майстора и рекъл:

— Майсторе, днес влязох в хана на роботърговците. Видях тази неволница, хареса ми и я купих за хиляда динара! Ще ми се да я поогледаш и да ми кажеш дали съм я купил изгодно!

Открил лицето й и онзи видял жена си в най-хубавите й дрехи, изписана с най-красни мазила, с очи почернени, с устни червени — точно както се изписвала у дома му. Той я познал и по накитите — нали сам ги бил отливал, видял и пръстените, които последните дни бил направил за Камр аз-Заман, и съвсем се уверил, че откъдето и да я погледнел, това си била неговата съпруга!

— Как се казваш? — запитал я той.

— Халима! — отговорила тя.

И неговата жена се казвала Халима, замаял се той и запитал момъка:

— За колко я взе?

— За хиляда динара!

— Взел си я без пари, защото за хиляда динара няма да й купиш само дрехите и накитите!

— Щом я одобряваш, ще си я отведа у дома! — рекъл момъкът.

Отвел я у дома си, тя минала през прохода и се прибрала…

А златарят? Пламък лумнал в гърдите му и той си помислил: „Я да видя жена си! Ако си е у дома — значи тази неволница просто прилича на нея! Ама чак пък такава прилика! Ако пък не е у дома — значи е тя, няма съмнение!“ Прибрал се вкъщи и заварил жена си да седи в същите дрехи и накити, с които била в дюкяна. Плеснал с ръце и възкликнал:

— „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах!“

— Мъжо, ти да не си полудял? — запитала тя. — Нямаш навик да си идваш по това време — значи нещо ти се е случило?

— Щом искаш — ще ти кажа, но обещай, че няма да припадаш! — рекъл той. — Нашият приятел си е купил неволница. Снагата й като твоята, ръстът й — колкото твоя, името й — като твоето, дрехите й — като твоите, на ръцете и — пръстени като твоите, накитите й — като твоите! Помислих, че си ти! Обърках се! Ах, да не бях виждал никога този търговец! Той разстрои живота ми, вкара мъка в сърцето ми!

— Я се вгледай в лицето ми! — викнала тя. — Да не би аз да съм била онази, която е с него! Аз да съм се преоблякла като неволница и да съм се договорила да ме покаже на тебе, за да те измами!

— Що за приказки! — възкликнал златарят. — Ти не би могла да сториш подобно нещо!

Ах, този златар, той не знаел какви хитрости могат да изиграят жените на мъжете! Не бил чувал и думите на поета:

Веселието е хубост се вселява

и отминава, щом косата побелява…

Във младост нощ една не стига само,

а после — само думи тихи и измами…

Но вие питате ме за жените…

О, аз познавам тайните им скрити!

Пари щом свършат и косите побелеят,

те вместо обич ще ти се присмеят!

Или както е казано на друго място:

Не стой под женски чехъл и жени не слушай —

не е прокопсал мъж от женска воля воден!

Той няма сила, мощ — остава само пушек,

пък даже да се смята умник най-благороден!

Или също както е казано:

Жените — те са дяволи, създадени за нас!

Аллах, о, запази ни от дяволски капани!

Че който поболее се към тях от страст,

той губи този свят и рая за избрани!

А жената рекла на мъжа си:

— Ето, аз съм в дома ти! Иди при него, изхитри се бързо да влезеш при него! Когато видиш там неволницата му, значи тя наистина прилича на мене по един безпримерен начин! Ако не е при него — значи аз съм била тази, която си видял!

— Така е! — съгласил се мъжът й и я оставил.

Тя го изпреварила през подземния проход, седнала при Камр аз-Заман, казала му с две думи за станалото и рекла:

— Сега ме покажи на златаря да ме види!

И докато си приказвали, на вратата се почукало.

— Кой е? — запитал момъкът.

— Аз съм, твоят приятел! — отговорил златарят. — Ти ми показа неволницата и си тръгна, без да съм я доразгледал! Отвори ми и ми я покажи!

Камр аз-Заман отворил вратата и златарят видял жена си да седи до него. Тя се изправила, той я разгледал и се убедил, че по всичко си прилича с жена му.

— „Аллах сътворява каквото си поиска!“ — възкликнал златарят.

Излязъл, но съмненията в душата му станали още по-големи…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят се върнал у дома си и заварил там жена си — тя го чакала.

— Е, и какво видя? — запитала тя.

— Видях я! — отговорил той. — Прилича досущ на тебе!

— Лошите мисли са те изяли! — рекла тя. — Вече няма да мислиш лошо за мене!

Той я целунал по бузите и си отишъл в дюкяна. А тя минала при Камр аз-Заман, като носела четири кесии и рекла:

— Бързо се приготви за път! Събери парите, пък аз ще направя следващата си хитрина!

Излязъл той, купил муле, събрал си нещата, приготвил паланкин, купил няколко мамелюци и роби, извел всички извън града, върнал се при нея и рекъл:

— Аз си свърших работата!

— И аз! — рекла тя. — Пренесох всичките му богатства при тебе, не оставих ни много, ни малко, за да се изхранва! Направих това от обич към тебе! За тебе хиляда пъти бих жертвала мъжа си! Сега трябва да се сбогуваш с него и да му кажеш: „Ще отпътувам след три дни! Сметни какво ти дължа за наема, че да е чиста съвестта ми!“ Виж какво ще ти каже, а аз така ще го разгневя, че ще се разведе! Но каквото и да стане, той ще си остане привързан към мене и затова трябва да отидем за твоята страна!

— Колко е хубаво, когато сънищата се сбъдват! — възкликнал момъкът, отишъл при златаря и му рекъл: — Майсторе, потеглям след три дни! Дойдох да се сбогуваме! Колко ти дължа за наема, че да ти го платя и да ми е чиста съвестта?

— Що за приказки! — възкликнал златарят. — Удоволствието си е мое! За бога, няма да взема нищо, защото ти ми донесе благодат! Но ако имах власт, щях да ти попреча да отпътуваш!

Двамата се сбогували, златарят начаса затворил дюкяна си. И когато тръгвал да свърши някоя работа, все водел Камр аз-Заман със себе си. Влезел ли в къщата му, намирал там жена си. Върнел ли се у дома, пак я заварвал там. Така я срещал постоянно ту у дома си, ту у Камр аз-Заман. И това продължило цели три дни. Накрая тя рекла на момъка:

— Пренесох всичко! Остана само неволницата, която ви носеше питието! Не искам да се разделя с нея, защото ми е скъпа и пази тайните ми! Когато дойде мъжът ми, ще я ударя и ще му кажа: „Повече не мога да търпя тази неволница! Вземи я и я продай!“ Той ще я вземе да я продаде, а ти я купи!

— Добре! — съгласил се Камр аз-Заман.

След малко тя ударила неволницата. Влязъл мъжът й и я видял да плаче. Запитал я защо плаче, тя отговорила, че господарката я ударила. Той запитал жена си:

— Какво ти стори тази проклетница, че си я ударила?

— Ще ти кажа с една дума, мъжо! — рекла тя. — Не мога повече да я гледам! Или я продай, или се разведи с мене!

Взел той неволницата със себе си и я повел към дюкяна. А жена му се шмугнала при Камр аз-Заман и той я вкарал под паланкина. А когато златарят минал с неволницата, момъкът запитал кого води.

— Неволницата на жена ми! — отвърнал златарят. — Девойката се скара с господарката си и сега я водя да я продам!

— Щом господарката й я е намразила, тя не може да остане при нея! — рекъл момъкът. — Продай ми я на мен! Ще я направя неволница на моята Халима!

— Добре, вземай я! — съгласил се златарят. — От тебе нищо няма да взема, защото ти бе толкова щедър към нас!

Момъкът приел дара и се обърнал към скритата Халима:

— Целувай ръка на господаря си! — тя се показала изпод паланкина и му целунала ръка, а после пак се скрила под него, а той не откъсвал погледа си от нея. — Да те пази Аллах, майстор Обейд! — рекъл на сбогуване момъкът.

— Нека Аллах да те отведе жив и здрав при близките ти!

Златарят се прибрал в дюкяна си. Тежко му станало от раздялата, за него това другарство било истинско. Но пък се и радвал, че се стопила тревогата, която се била породила поради жена му.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато Камр аз-Заман тръгнал на път, Халима му рекла:

— Ако искаш да останеш жив и здрав, води ме не по път, който е известен на всички!

И тръгнали по път, различен от този, по който хората били свикнали да отпътуват за Багдад. Стигнали до границата на Египет. Тогава момъкът написал писмо и го пратил по бързоходец на баща си.

А баща му, търговецът Абдул Рахман, по това време седял на пазара сред търговците и в сърцето му горял огън — от деня, в който синът му бил заминал, не бил получавал вест от него. Дошъл бързоходецът, който запитал:

— Ей, търговци, кой между вас е Абдул Рахман? Нося писмо от сина му Камр аз-Заман! Разделих се с него при Ариш!

Зарадвал се бащата, търговците го поздравили с благата вест. Взел писмото, отворил го, зачел се, а в него се казвало: „Изпращам моето «Мир вам» на теб и на всички търговци — хвала и благоговение пред Аллаха! Продадохме, купихме, спечелихме и се връщаме здрави, мирни и доволни!“

Вдигнал бащата голяма веселба, опънал трапези, поканил гости от близо и далече, довел музиканти с инструменти. Излязъл да посрещне сина си заедно с всички търговци. Дочакали го, прегърнали се баща и син, притиснали се един о друг и Абдул Рахман рекъл:

— Благословен е този ден, синко! Най-после Аллах ни събра пак заедно! Пристъпили и търговците към него, поздравили го, видели многото му стоки, слугите и паланкина. Внесли го на ръце в къщата. Когато жената излязла от него и бащата я видял, усетил, че тя е изкушение за всеки, който я зърне. Когато пък майката я видяла, сторило й се, че това е царска съпруга, заразпитвала я коя е, а Халима отвърнала:

— Аз съм снаха ти, майко!

— Ами щом той се е оженил, трябва да устроим голямо веселие! — рекла жената на Абдул Рахман.

Така и сторили, а когато гостите се разотишли, търговецът извикал сина си и го запитал:

— Синко, коя е тази неволница? За колко я купи?

— Тя не е неволница робиня, татко! — отговорил синът. — Тя беше причината за моя гурбет! Тя е същата, която ни описа дервишът онази нощ, когато преспа у нас, помниш ли? — и той разказал на баща си всичко от начало до край.

— Ти, синко, ожени ли се за нея? — запитал го бащата.

— Не, но съм й обещал да я взема за жена! — отвърнал синът.

— Значи искаш да те оженя за нея, така ли?

— Ако ми наредиш да се оженя — ще го направя, иначе няма да престъпя волята ти!

— Няма да нося вината ти нито на този, нито на онзи свят, ако се ожениш! — рекъл бащата. — Как можеш да я вземеш, след като е направила такива неща на мъжа си! Та тя ще направи същото и на теб заради друг мъж! Тя е изменница, а вяра у изменника няма! Чуй какво ще ти кажа! Нека ти потърся по-добро момиче! Ще те оженя за него, дори това да струва всичките ми пари, ще ти устроя сватба, каквато светът не е виждал! По-добре е хората да рекат: „Еди-кой си ожени сина си за дъщерята на еди-кого си!“, отколкото да кажат: „Синът му се ожени за жена без род и сой!“

Започнал той да моли сина си да не се жени, разказал му случки, примери, пословици, стихове и намеци, каквито се казват в подобни случаи, докато Камр аз-Заман накрая се съгласил:

— Щом е такава работата, татко, никаква женитба!

Бащата целунал сина си между очите и рекъл:

— Ти наистина си мой достоен син! Заклевам ти се, синко, непременно ще те оженя за най-хубавото момиче!

Той настанил жената на златаря Обейд и нейната прислужница във висока къща и заключил портите. Оставил при тях една черна слугиня да им носи храна и вода и рекъл:

— Ти и слугинята ти ще останете затворени, докато ви продам! Ако не слушате — ще ви погубя! Вие сте изменници и хаир от вас няма!

— Прави каквото си решил! — отвърнала Халима. — Заслужила съм си всичко!

Заключил ги той и посъветвал жените в къщата си:

— Никоя от вас да не е влязла при тях! С тях ще общува само абисинката, която ще им носи храна и вода!

Седнала Халима с прислужницата си, заплакала и заридала за всичко, което била сторила на мъжа си…

А Абдул Рахман изпратил сгледници да намерят момиче от род и сой за сина му. Търсили, що търсили и всеки път, щом намирали някоя, после виждали още по-хубава от нея. Накрая стигнали до щерката на шейх ул-исляма — била девойка, на която равна в Египет нямало — по-хубава, красива, кръшна и игрива, хиляда пъти по-красива от жената на златаря Обейд. Абдул Рахман я сгодил за сина си. После направили сватбата, устроили голяма веселба с богати трапези…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че празненствата продължили четирийсет дни. Всеки ден търговецът посрещал гости. Било сватба незапомнена, каквато никой никога не бил виждал. Последния ден бащата поканил бедняци от близо и далеч. И изведнъж сред останалите бедняци синът видял шейх Обейд, съпруга на Халима. Бил опърпан и уморен, по лицето му — следи от дългия път. Камр аз-Заман го познал и казал на баща си:

— Виж, татко, този бедняк, който влиза сега през вратата!

Огледал го бащата — а той бил в окърпени дрехи, в стара джалбаба, лицето му — бледно и покрито с прах, сякаш бил изостанал от кервана си хаджия, който се люшкал наляво-надясно. В него било въплътено казаното от поета:

Не знае младостта какво е бедността —

а тя е бледна като слънцето при залез…

От хората се крие тя дори в пръстта,

горчиви сълзи на бедняка във очите парят…

Ако го няма — никой и не пита

къде е… Ако дойде — няма за какво —

че на бедняка всяка хапчица с просия е добита

и той е чужд и гнил листец в човешкото дърво…

Или казано с други думи:

Върви беднякът — всичко срещу него е!

Пред него всеки дом затваря си вратите

и без вина за всички той противен е,

вражда навсякъде — а няма ги причините!

Дори и кучета — щом зърнат богаташа,

към него тичат, махат му с опашка,

а видят ли бедняк, се втурват злобно

и лаят го, оголват зъбите си страшно!

А колко хубаво е казал един друг поет:

И най-щастливият младеж заплашен е

от бедност и коварство, и беди!

Те идват злобни, страшни и неканени

и го удавят в мътните води…

— Кой е този, синко? — запитал бащата.

— Това е златарят майстор Обейд, мъжът на онази жена, която е затворена при нас! — отговорил синът.

А причината за появата на златаря в Кайро била следната:

Когато се сбогувал с Камр аз-Заман, той отишъл в дюкяна си, там му донесли някаква работа и той работил до края на деня. Привечер затворил дюкяна и се прибрал у дома си. Не видял вътре нито жена си, нито слугите, а самият дом бил в безобразно състояние, както го е описал поетът:

С живот кипяха пчелните килийки,

а днес са празни дупки без пчели,

живяха като хора в тях щастливи,

ала смъртта от този свят ги отдели…

Златарят се огледал насам-натам, затичал се от стая в стая, но никого не намерил. Отворил вратата на хазната си и видял, че е опразнена. Тогава се събудил от опиянението си. Разбрал, че жена му го е оплела в измамите си и му е изменила. Но той скрил всичко, за да не злорадстват враговете му. Знаел, че ако разкрие тази тайна, ще спечели само безчестие и тъга. Затуй си рекъл: „Слушай, скрий всичко, иначе ще полудееш! Трябва да направиш тъй, както е казано:

Сърцето не приема тайни — от тях то тясно става,

а вмъкне ли се там жената, се повече стеснява!…“

Затворил къщата си, отишъл в дюкяна, викнал най-доверения си работник и му казал:

— Моят приятел, младият търговец, ме покани да се поразходя до Египет! Ти оставаш мой довереник в този дюкян! Ако царят те запита за мене, кажи му, че с харема си съм тръгнал на хаджилък в Мека!

Разпродал някои вещи, купил камили, мулета и мамелюци, купил и една неволница, която скрил в паланкин, и след десет дни напуснал Басра. Всички мислели, че е взел и жена си на хаджилък. Хората се зарадвали, че Аллах ги е отървал от мъката да седят затворени всеки петък, и си говорели:

— Дано Аллах не го върне пак в Басра!

— Да се върнат, ама с краката напред! — казвали други.

Но дошъл петък и глашатаят излязъл както обикновено и викнал всички да се приберат в джамиите два часа преди петъчната молитва или да се затворят по къщите заедно с кучетата и котките. Хората се събрали, отишли при царя и рекли:

— Царю честити, златарят взе харема си и отиде на хаджилък! Защо сега ще ни затваряш?

— Как може този измамник да отпътува, без да ми каже! — възкликнал царят. — Ама щом се върне, няма да му се размине! Идете по дюкяните си, аз премахвам досегашното ви задължение!

А майстор Обейд го било стигнало същото, което се случило на Камр аз-Заман, преди да влезе в Басра — край Багдад го нападнали разбойници, ограбили го, взели всичко, което имал, а той се престорил на умрял, за да се спаси. Останал гол и бос. Влязъл в някакво градче. Аллах вдъхновил жителите му за хаир и те покрили голотата му с парцалива стара дреха. Той започнал да проси и така да си изкарва прехраната от град в град, докато стигнал в богопомазания град Кайро. Стомахът му се присвивал от глад, той се завъртял по пазарите да си изпроси нещо, а един човек му казал:

— Защо не отидеш на това и това място, сега там има сватба, ще се наядеш до насита! Сложили са богата трапеза само за бедняци и скитници! Влез и не се бой! На сватбата няма скрито-покрито!

Когато златарят отишъл на посоченото място и Камр аз-Заман го познал, търговецът Абдул Рахман му казал:

— Остави го засега, синко! Сигурно е гладен — нека си хапне и да се поуспокои, пък после ще го викнеш!

Изчакали, докато златарят се нахранил, после му дали да си измие ръцете, поднесли му прохладни и подсладени напитки с аромати на мускус и амбра. Тръгнал да си ходи Обейд, но търговецът изпратил след него един от слугите си, който му казал:

— Чужденецо, ела да поговориш с търговеца Абдул Рахман, хазаина на тази сватба!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че златарят се върнал, защото си помислил, че търговецът ще му даде нещо. А когато видял приятеля си Камр аз-Заман, едва не паднал в несвяст от срам. А момъкът го взел в прегръдките си, поздравил го и двамата се разприказвали. Поканил го да седне до себе си, но баща му рекъл:

— Абе, глупак такъв, така ли се посрещат достойни хора? Първо го изпрати в хамама, прати му дрехи по сан, пък после си поговорете!

Викнал той един слуга, наредил му да отведе златаря в хамама, изкъпали го, облекли го и той станал като шах на търговски град. А докато бил в хамама, хората разпитвали Камр аз-Заман:

— Кой е този? Откъде го познаваш?

— Той ми е приятел! — отговорил момъкът. — Много добрини ми направи! По професия е златар — няма втори като него! Царят на Басра го обича много, всички в града го почитат! Той направи за мен толкова неща, че даже ме е срам пред него! Не знам как да му се отплатя за уважението, което ми оказа!

Така превъзнасял заслугите на златаря пред всички, че хората почнали да го уважават и тачат, макар и да не го познавали.

— Ние всички ще му окажем уважение заради тебе! — рекли хората. — Но искаме да знаем защо е дошъл в Кайро, какво му е сторил Аллах, че е изпаднал на този хал!

— Не се чудете, хора! — рекъл момъкът. — Човек се намира винаги под висшата воля и съдбата! Докато е жив, никой не може да избегне нещастията! Вярно е казано в следните стихове:

Погубва, не прощава на никого съдбата!

И сан висок не дава голям ум на глупака!

И затова, човече, предпазвай се от грешки —

тогава тя ще клекне пред твоя ум човешки!

Блага огромни чезнат от най-дребнави злоби!

Причина има всяка промяна най-съдбовна!

Преди време той ми помогна, сега е мой ред да му върна добрините, или както е казано:

Прави добро, каквото да се случи —

и все едно че дълг незнаен връщаш!

Но към злините мисли не обръщай,

от тях не чакай нищо да получиш!

И докато разговаряли така, ето го и майстор Обейд. Всички се изправили, поздравили го, сложили го да седне по средата, а Камр аз-Заман рекъл:

— Благословен и благодатен да е този ден в живота ти, приятелю! Ще сторя за тебе повече от онова, което ти стори за мене! Успокой се, избърши очите си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ШЕЙСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Камр аз-Заман говорел и успокоявал златаря Обейд, за да му попречи да пита за жена си или да разказва какво му била сторила тя. Златарят се досетил, че момъкът му подсказва да скрие станалото, поуспокоил се и отвърнал с думите на поета:

Съдбата ред един записа — щом някой прочете го,

ще го разплаче той горчиво със кървави сълзи!

Съдбата силна не дарява с богатство никой грешен,

но пък със грозна смърт всесилно душите ни коси!

Камр аз-Заман и Абдул Рахман повели златаря Обейд в тайна стая на харема и там бащата рекъл:

— Попречихме ти да говориш, защото се бояхме да не опозориш и себе си, и нас! Сега сме сами! Чия по твоему е вината — на жена ти или на сина ми?

— За бога, синът ти е невинен! — отвърнал златарят. — Мъжете имат естествен стремеж към жените и затова жените трябва да се въздържат да виждат мъже! Позорът е у жена ми — тя ми изневери!

Търговецът издърпал сина си встрани и му пошепнал:

— Синко, ние от опит вече знаем, че жена му не му е била вярна! Сега искам да проверя него, дали наистина е порядъчен мъж, или е бил сводник! Ще се опитам да го убедя да се помири с нея! Ако й прости, ще го съсека с меча си, а после ще погубя и нея с неволницата й, защото светът няма полза нито от един сводник, нито от една развратница! Ако пък я отблъсне — ще го оженя за сестра ти и ще му дам повече пари, отколкото си взел от него! — после се върнал при златаря и му казал: — Майсторе, към жените трябва да се отнасяме с търпение! Който обича една жена, трябва да има широко сърце! Жените се смятат за нещо отгоре и мразят мъжете! Щом съпрузите им показват прекомерна обич, те започват да се държат надменно, кокетно и понякога непристойно! Пък когато мъжът се гневи, когато вижда у жена си нещо неприятно, между тях не може да има дружба! Хората с широк ум и голямо търпение се примиряват! Казано е: „В небесата те ще се спуснат в прегръдките на мъжете си, а който е могъл да прости, Аллах ще му въздаде стократно!“ Тази жена е твоя съпруга! Тя трябва да получи прошка! На жените не им достигат вяра и ум! Злините им отминават и ако е пожелал Аллах, няма да се повторят! Ако заживеете с нас — ще ни бъдете желани гости и ще можете само да се радвате! Ако пък искаш да се върнеш в страната ти, ще ти дам от всичко предоволно! Ето, паланкинът е готов — качвай жена си и слугинята й и тръгвай! Трябва да ти е леко, а не да вървиш по трудния път!

— Къде е жена ми, господине? — запитал златарят.

— Ей в онази къща! — отговорил търговецът. — Направих така, че да не ми се сърди! Когато синът ми я доведе и пожела да се ожени за нея, аз му забраних и я заключих в тази къща! Тогава си казах: „Може пък да се появи мъжът й — ще му я предам!“ Каквото мислех — това и стана! Избрах за сина ми друга жена, а ти можеш да си вземеш твоята! Тази вечер Камр аз-Заман ще влезе при съпругата си, ето ти ключа от къщата, вземи го, влез и ти при своята жена, порадвай й се!

— Аллах да ти се отплати с всички блага вместо мен! — рекъл златарят, взел ключа и тръгнал към къщата.

Търговецът си помислил, че златарят е доволен от съвета. Взел меча си, тръгнал след него и поспрял да види какво ще направи с жена си.

А златарят влязъл при жена си Халима и я заварил горчиво да плаче, задето Камр аз-Заман се жени за друга. Чул и слугинята да й говори:

— Колко пъти те съветвах, господарке! Казах ти, че няма да видиш хаир от този момък! Ти не ме чу, ограби всичките пари на мъжа си и ги даде на него! После изостави дома си и го последва! А ето че той те изхвърли от ума си и сега се жени за друга! И последното, което спечели от него, е това затворничество!

— Мълчи, нещастнице! — викнала Халима. — Дори да се ожени за друга, един ден той ще си спомни за мене! За всеки случай ще се утеша с думите на оня, който е казал:

Нима не ти се мярка във ума

жената, що за тебе само мисли?

Пази се на жените от гнева!

Забравиш ли ги — зло те ще ти мислят!

Не може той да не ме потърси! Дори да умра в този затвор — той пак ще си бъде мой възлюблен и лечител на болката ми! Надеждата ми е пак да се слеем един в друг!

Като чул какви думи приказва, мъжът и влязъл при нея и викнал:

— Изменница! Желанието ти за него е все едно желанието на дявола да влезе в рая! Ти си събрала всички пороци у себе си! Ако знаех, че имаш макар и един от тях, нямаше нито за миг да те държа при себе си! Сега ще те погубя, пък дори после да ме погубят заради тебе, изменница такава!

Той сграбчил шията й с две ръце и произнесъл следните стихове:

Не отвърна ти честно на моята обич

и изцапа обета с престъпна зараза!

Боже, как те обичах безкрай, безусловно,

а след всичко безкрай обичта си намразих!

Стиснал гръкляна й, пречупил го и викнал на неволницата:

— Разпътнице! Вината е и твоя, ти си знаела за целия този грях и не си ми казала! — хванал и неволницата и я удушил.

Всичко това станало пред очите на Абдул Рахман, който стискал меча си зад вратата. Когато златарят удушил двете жени, обхванал го страх, уплашил се да не би да има възмездие срещу него. Объркал се, не знаел какво да предприеме. Точно тогава търговецът влязъл и рекъл:

— Успокой се, ти заслужи живота си! Виж този меч в ръката ми! Ако бе проявил слаба воля, щях да те погубя! Не мога да ти се отплатя с друго, освен да те оженя за дъщеря си, сестрата на Камр аз-Заман!

Повел го навън и наредил да се почисти всичко. После пръснал слух, че Камр аз-Заман си довел две неволници от Басра, но те умрели. Издърпали двете жени, покрили ги в савани и ги погребали. Така никой и не узнал истината за тях.

След това извикал свата си шейх ул-исляма и всички големци в града и рекъл:

— О, шейх ул-ислям, обяви брака на дъщеря ми Каукаб ас-Сабах със златаря Обейд! Получил съм изцяло целия откуп!

Сключил той брака между двамата и започнала нова голяма веселба. Въвели тържествено дъщерята на шейх ул-исляма като жена на Камр аз-Заман, а неговата сестра Каукаб ас-Сабах — като жена на майстор Обейд. После Камр аз-Заман влязъл в стаята на дъщерята на шейх ул-исляма, а майстор Обейд — при дъщерята на търговеца Абдул Рахман. Когато златарят видял жена си, разбрал, че е хиляда пъти по-хубава от някогашната му невярна съпруга. Той й отнел моминството и поживял у свата си известно време радостно и доволно. Но после му домъчняло за родината, отишъл при тъста си и му рекъл:

— Домъчня ми за родината! Оставил съм там за наместник един от работниците си! Реших да отпътувам, да разпродам имотите си и после да се върна тук!

— Майсторе — отговорил търговецът, — не виждам в думите ти нищо, за което да те укоря! Любовта към родината ни е завещана от вярата! Който няма хаир в родината си, няма да намери хаир и в други страни! Но ако отпътуваш без жена си, по-добре ще е да си останеш там! Правилно ще бъде да я вземеш, пък после, ако пожелаеш, върни се, но пак заедно с нея! Ние сме хора, които не знаят какво е развод, никоя наша жена не се е омъжвала два пъти и към никого не сме високомерни!

— Готов съм да я взема! — казал златарят. — Ала се боя да не би тя да не пожелае да дойде в страната ми!

— Синко, при нас няма жени, които да не слушат съпрузите си!

— Аллах да благослови и вас, и жените ви! — рекъл златарят, отишъл при жена си и й казал: — Искам да отида в страната си! Ти какво ще кажеш?

— Баща ми имаше власт над мен, докато бях мома! — отговорила тя. — Откакто съм се омъжила, цялата тази власт премина в ръцете на господаря ми и аз съм длъжна да го слушам!

— Аллах да възнагради и тебе, и баща ти! — рекъл той. — Нека той благослови и онова, което носиш в утробата си!

Събрал нещата си, приготвил си всичко нужно за път, тъстът му дал всичко, от което се нуждаел. Сбогувал се, взел жена си и потеглили…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че майстор Обейд пътувал, що пътувал заедно с жена си и стигнал до Басра. Излезли да го посрещнат близки и приятели, които си мислели, че е ходил в Мека. Едни се радвали на идването му, други се затъжили. Хората си говорели:

— Сега пак всеки петък ще ни притеснява, ще ни затваря по къщи и джамии, ще запира дори кучетата и котките ни!…

А когато царят на града чул за завръщането му, много се разгневил и пратил да му го доведат. Довели го, той го наругал гневно, викнал му:

— Как си могъл да тръгнеш, без да ми се обадиш! Толкова ли не се сети да вземеш нещичко и от мен, та да го дариш по време на хаджилъка си!

— Извинявай, господарю! — отговорил златарят. — Не съм бил на хаджилък, с мене се случи това и това… — и той му разказал надълго и нашироко какво му се било случило с жена му и с египетския търговец Абдул Рахман, който го оженил за дъщеря си. Накрая завършил с думите: — И аз я доведох, владетелю, в Басра!

— За бога! — възкликнал царят. — Ако не се боях от Аллаха, щях да те погубя и сам да се оженя за тази пречиста девойка, защото тя е достойна само за царе! Но Аллах я е създал за твой късмет, затова нека Аллах да те благослови с нея!

Той я оставил на златаря, който живял с нея после още пет години, след което всевишният Аллах го приел в лоното си. Тогава царят й пратил сгледници, но тя не се съгласила да се омъжи за него, като рекла:

— Царю, в моя род няма жена, която да се е омъжила повторно след смъртта на господаря си! И аз няма да се омъжа за тебе, дори да ме погубиш!

Тогава царят изпратил при нея човек да я запита дали иска да се върне в родината си, а тя отговорила:

— Ако ми направиш това добро, ще получиш отплата от бога!

Той събрал за нея наедно всички пари, които имал златарят, добавил от себе си толкова, колкото позволявал санът му, и я изпратил при баща й. Тя заживяла при него и до смъртта си не се омъжила повторно. В края на краищата всички измрели…

Тази жена не пожелала да замени съпруга си след смъртта му дори за един султан! Тогава какво да кажем за онази, която го сменя, докато е още жив, с момък от неизвестен род, при това с прелюбодеяние, а не както повелява законът. Това показва, че не всички жени са еднакви и че лудост с нищо не се лекува! Благословен е онзи, който е владетел на царе и поданиците им, който е вечно жив и не умира!…

Приказка за Ибрахим бен Хасиб и Джамила — дъщерята на Абул Лейс, управителя на Басра

Разправят също, царю честити, че господарят на Египет Хасиб имал син. Нямало по-хубав от него на времето си. От страх баща му го пущал да излиза в града само за петъчна молитва. Веднъж, като излязъл за молитва, момъкът минал пред възрастен мъж, пред който имало много книги. Слязъл той от носилката си, заразгръщал, заразглеждал книгите и видял в една от тях изображение на жена, която сякаш ей сега ще проговори. Не бил виждал той по-хубава от нея, тя приковала ума му, извисила духа му и той казал:

— Шейх, продай ми книгата с тази картина!

Шейхът целунал земята пред него и рекъл:

— За тебе тя няма цена, господарю!

Оставил момъкът сто динара и взел книгата с картината. Започнал да я гледа денем и нощем, нито ядял, нито пиел, нито спял, само си говорел:

— Дали, ако запитам продавача кой е създал тази картина, той няма да ми каже кой е стопанинът й, дали живее с нея, дали е образ на разведена или на жена, изоставила някой страстно влюбен в нея?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на следващия петък момъкът минал отново край продавача на книги и го запитал:

— Кажи ми, чичо, кой е създал онази картина в книгата?

— Синко! — отговорил шейхът. — Тя е създадена от човек, който живее в Багдад, на име Абул Касим Сандалани. Той е от махалата Карах, но коя е изобразена там — не знам!

Момъкът се върнал у дома си, взел торба, напълнил я със злато и скъпоценности за осемдесет хиляди динара, изчакал до сутринта, измъкнал се, без да го усети никой, настигнал някакъв керван, видял един бедуин и го запитал:

— Чичо, колко път има от тук до Багдад?

— Къде си ти, синко, а къде е Багдад! — възкликнал бедуинът. — От тук до там има два месеца път!

— Ако ме заведеш до Багдад, чичо — казал момъкът, — ще ти дам сто динара и този кон под мене, който струва хиляда динара!

— Аллах да е свидетел на обета ти! — възкликнал бедуинът. — Но тази нощ трябва да пренощуваме заедно тук!

Момъкът се съгласил и останал при него. Когато сипнала зората, бедуинът потеглил бързо по един прав път, защото душата му горяла за обещания жребец. Стигнали до Багдад. Там бедуинът казал:

— Остани със здраве, господарю! Ето, това е Багдад!

Много се зарадвал момъкът, слязъл от коня, дал го на бедуина, дал му и сто динара. После метнал торбата на гръб, влязъл в града и заразпитвал къде е махалата Карах. Съдбата го отвела в сокак с десет стаи от двете страни — пет срещу пет. В дъното на сокака имало порта с две крила и сребърни халки. Пред нея — две мраморни скамейки, застлани с най-хубави килими. На едната седял намръщен мъж с благородно лице, облечен в пищни дрехи. Момъкът разбрал, че е в махалата, която му бил казал книжарят. Той поздравил човека. Оня отвърнал на поздрава му, поканил го да седне до него, запитал за хала му.

— Аз съм чуждоземец! — признал момъкът. — Моля, покажи ми тук някъде дом, в който да се заселя!

— Ей, Газаля! — викнал човекът.

Показала се неволница и рекла:

— На твоите услуги, господарю!

— Вземи няколко слуги! — рекъл той. — Идете в една от стаите, почистете я, подредете я, оставете в нея всичко, от което човек има нужда, и я дайте на този момък!

Неволницата направила каквото й наредили. Повел го шейхът, показал му дома и момъкът запитал:

— А колко ще ми бъде наемът?

— Докато живееш тук, хубавецо, наем няма да ти вземам!

Момъкът му благодарил. Шейхът извикал друга неволница и й наредил:

— Донеси шах! — донесла го тя и един мамелюк подредил фигурите. — Ще играеш ли шах с мене? — запитал шейхът.

— Разбира се! — отговорил момъкът.

Изиграли няколко игри и момъкът все побеждавал.

— Добър играч си, момко! — рекъл шейхът. — За бога, в Багдад няма човек, който да ме победи — а ти ме победи!

Когато домът бил подреден, шейхът му предал ключовете и запитал:

— Господине, няма ли да влезеш в дома ми и да споделиш залъка ми?

Съгласил се момъкът и влязъл в къщата. Видял, че това е прекрасен дом, орнаментиран със злато, в него имало много картини. Шейхът наредил да сложат трапеза. Донесли маса, изработена в йеменския град Сана, подредили на нея най-различни гозби, каквито той не познавал, но били пищни и вкусни. Ял момъкът до насита, измил се, погледнал за торбата до себе си и не я видял. Казал си: „Няма сила и воля освен у всевишния Аллах! Изядох парче за един-два дирхама, а изгубих торба с осемдесет хиляди динара!“

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато момъкът се затъжил, замълчал. Шейхът побутнал шаха към него и казал:

— Е, ще поиграем ли пак на шах?

— Добре! — отговорил той.

Този път шейхът победил и момъкът рекъл:

— Добре играеш, шейх! — оставил шаха и се изправил.

— Какво ти става, момко? — запитал шейхът.

— Искам си торбата! — рекъл момъкът.

Шейхът му донесъл торбата и рекъл:

— Ето я! Ще играеш ли пак с мене?

— Добре! — съгласил се момъкът.

Двамата пак се заиграли и момъкът победил!

— Когато умът ти бе в торбата, те победих, а щом ти я донесох, ти ме надви! — засмял се шейхът и продължил: — Ти от коя страна си, синко?

— От Египет съм! — отговорил момъкът.

— И защо си дошъл чак в Багдад?

Момъкът извадил книгата с картината и казал:

— Чичо, казвам се Ибрахим и съм син на Хасиб, господаря на Египет! Видях тази картина у един продавач на книги и тя прикова ума ми! Запитах го кой я е създал. Той ми отговори, че я е създал човек от Багдад, който живее в махалата Карах и се казва Абул Касим Сандалани! Взех малко пари и стигнах дотук! Щом си започнал да ми правиш добро — направи го изцяло! Покажи ми този човек, за да го запитам защо е създал тази картина и коя е неволницата, изобразена на нея!

— Синко — рекъл шейхът, — аз съм същият този Абул Касим Сандалани! Странното е, че съдбата те е довела точно при мене!

Момъкът скочил от мястото си, прегърнал го, целунал му главата и ръцете и възкликнал:

— Заклевам те в Аллаха, кажи ми чий е този образ!

Шейхът се изправил, отворил шкафа, извадил няколко хартии, върху които бил изобразен същият образ, и казал:

— Момко, на тази картина е моята братовчедка, чичовата ми дъщеря! Тя живее в Басра! Баща й е управител на града и се казва Абул Лейс. Тя се казва Джамила и няма по-голяма хубавица от нея! Но тя не търпи пред нея да се говори за мъже! Отидох в Басра при чичо ми да ми я даде за жена, много пари хвърлих за това, но отговор не получих! Разбрах, че когато дъщеря му узнала целта на идването ми, много се разгневила. Предала да ми кажат: „Ако имаш ум, не стой повече в този град! Иначе ще загинеш и сам ще си виновен, че си загубил главата си!“ Толкова властна е! Напуснах Басра с прекършен хатър! Направих тези картини по разни книги и ги пуснах да бродят по света — дано някоя попадне в ръцете на момък като тебе, пък той да се изхитри да се ожени за нея! — Ибрахим Хасиб свел поглед и се замислил, а Сандалани продължил: — Синко, в цял Багдад не съм виждал момък, по-хубав от тебе! Ако те зърне — ще те обикне! Но обещаваш ли ми, когато се съберете двамата, да й хвърля поглед, макар и отдалече?

— Добре! — съгласил се момъкът.

— Щом е така, живей при мене, докато дойде време за отпътуване! — казал шейхът. — Аз за три дни ще ти приготвя кораб да отидеш до Басра!

Изчакал момъкът шейхът да му приготви кораб. След три дни той го извикал и му казал:

— Готви се за път! Приготвих ти царски кораб и моряците са мои хора! Наредих им да ти служат, за да те доведат тук жив и здрав!

Качил се момъкът на кораба, сбогувал се с шейха и тръгнал на път. Стигнали до Басра. Той извадил сто динара да плати на моряците, но те му рекли:

— Ние получаваме платата си от господаря!

— Вземете ги като дар, няма да му кажа!

Те взели парите и се сбогували с него. Влязъл момъкът в Басра. Много очи го загледали, много погледи го затърсили — толкова бил хубав и строен! С него тръгнал един моряк — той запитал за привратника на хана и му го показали — бил висок и силен шейх. Поздравил го момъкът и той отговорил на поздрава му.

— Чичо, имаш ли една хубава стая? — запитал Ибрахим.

— Разбира се! — отговорил привратникът, отворил му една хубава стая със златни орнаменти и рекъл: — Тази стая ще ти подхожда, синко!

Извадил момъкът два динара и му ги подал:

— Това ти е дар за ключа!

Взел привратникът парите и го възхвалил. Момъкът влязъл в стаята и наредил на моряка да се върне на кораба. Подал на привратника един динар и се разпоредил:

— Донеси ми хляб, месо, някакви сладкиши, нещо за пиене! — човекът отишъл на пазара, върнал се с цялата поръчка, която бил купил само за десет дирхама, върнал му остатъка, но момъкът не го приел: — Похарчи ги за себе си! — зарадвал се привратникът. Момъкът хапнал само хапка-две и му рекъл: — Занеси това на домочадието си!

Взел го привратникът, занесъл го на семейството си и рекъл:

— Едва ли на земята има по-щедър и по-хубав от момъка, който днес се установи при нас! Остане ли по-дълго — по-голям хаир ще ни донесе! — върнал се при Ибрахим бен Хасиб и го заварил да плаче, стиснал коленете си. — Господине, защо плачеш? — запитал го той.

— Чичо, искам да пиеш с мене тази нощ! — рекъл момъкът, извадил пет динара и му ги подал: — Купи с това ядене и пиене! — а после му извадил още десет динара и рекъл: — А с тези купи ядки, благовония и още пет яребици! Донеси ми и уд!

Излязъл привратникът, купил каквото му наредили, и казал на жена си:

— Сготви това ядене! Прецеди това вино! Този момък ни заля с хаир!

Жената направила, каквото й поръчал, и привратникът го занесъл на султанския син Ибрахим…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ибрахим и привратникът известно време яли, пили и се веселили, но по едно време момъкът заплакал и произнесъл този куплет:

Приятелю, не си губи душата!

Богатствата в света да събера,

на рая да прибавя красотата —

за миг един със нея ще ти ги подаря!

Изпуснал дълбока въздишка. Стъписал се привратникът и го запитал:

— Какво те разплака, господарю? Коя е тази, която пожела? Тя не може да е само пръст под нозете ти!

Момъкът извадил вързоп с най-хубави женски дрехи, подал му го и рекъл:

— Вземи това за жените си!

Привратникът ги занесъл на жена си. Тя се върнала с него и влязла при момъка, който плачел.

— Нямам думи да изразя благодарността си! — рекла му тя. — Кажи ни коя красавица желаеш, и тя ще бъде твоя неволница!

— Лельо! — заговорил момъкът. — Аз съм син на Хасиб, господаря на Египет, и съм влюбен в Джамила, дъщерята на войскаря Лейс!

— За бога, братко! — възкликнала жената на привратника. — Забрави тези думи, че чуе ли те някой — ще погинеш! Няма по-горделива от нея, никой не смее да спомене пред нея мъжко име — тя ненавижда мъжете! Избери си някоя друга!

Заплакал отново момъкът горчиво, а привратникът рекъл:

— Аз пък една душа само имам, но и нея ще заложа заради тебе! Ще наглася нещичко, пък дано постигнем желанието ти!

Двамата си отишли. Когато се съмнало, дошли отново и му рекли:

— Господарю, тук има един гърбав шивач! Той шие дрехите на господарката Джамила! Иди при него — дано пък той ти подскаже как да постигнеш целта си!

Момъкът отишъл в работилницата на гърбавия шивач. Заварил вътре десет мамелюци. Поздравил ги, всички отговорили на поздрава му, поканили го да седне. Видял го и гърбавият.

— Искам да ми зашиеш джоба! — рекъл момъкът.

Посегнал шивачът, взел топ коприна, ушил му джоба — а момъкът преди това бил скъсал нарочно джоба си! Той Извадил пет динара, дал му ги и се прибрал в хана.

— Какво съм му направил толкова, че ми даде цели пет динара! — възкликнал гърбавият шивач.

А момъкът, щом се съмнало, отишъл пак в работилницата му и рекъл:

— Чичо, я ми заший джоба, че пак се скъса!

Взел го шивачът, пак го ушил, а Ибрахим му платил десет динара. Взел ги шивачът, объркан от хубостта и щедростта на момъка, и рекъл:

— За бога, синко, не си дошъл ти само да си шиеш джоба, ама я ми разкажи истината!

— Тук не е място за разговори, чичо! — отвърнал Ибрахим.

— Ами щом е такава работата, ела да поседнем ей там! — хванал го майсторът за ръка, въвел го в една вътрешна стая. Разказал му Ибрахим всичко и той рекъл: — Аллах да пази живота ти, синко! Онази, за която говориш, ненавижда мъжете! Сдържай езика си, за да не изгубиш живота си!

Ибрахим се уловил за полите на дрехата му и го замолил:

— Заведи ме при нея, чичо, че аз така или иначе ще умра! Оставих царството си, царството на баща ми и дядо ми, и съм тръгнал сам по чужди страни само заради това!

Шивачът го съжалил и рекъл:

— Синко, и аз само една душа имам, но ще я заложа заради тебе! Утре ще измисля нещо, което да те зарадва!

Момъкът се върнал в хана. Когато се съмнало облякъл най-хубавите си дрехи, взел кесия с динари, отишъл при шивача и рекъл:

— Чичо, ако си изпълнил обещанието си, ще преброиш колко има в кесията!

— Иди веднага! — разпоредил се гърбавият. — Вземи три тлъсти кокошки, три окии тръстикова захар, напълни с пиене две големи кошници, вземи чаша, вържи всичко това в един вързоп, а след петъчната молитва се качи в лодката на някой лодкар и му кажи: „Искам да ме отведеш под Басра!“ Ако ти каже, че не смее да гребе на разстояние повече от един фарсах, ти му отговори: „Както искаш!“ Но почне ли да гребе, ти му дай още пари, докато не те отведе, докъдето искаш! Първата градина отдясно е на господарката Джамила! Спри при портата й! Ще видиш две високи стъпала, на горното има копринена постеля, а на нея седи човек, гърбав като мене! Помоли го, пък дано той те съжали и те заведе да я видиш скришом, макар и отдалече! Но не те ли съжали — и ти, и аз сме загинали! Тъй мисля аз, пък цялата работа е в ръцете на всевишния Аллах!

Момъкът се разделил с гърбавия шивач, върнал се в стаята си, взел всичко, което му наредил гърбавият, и го сгънал в хубав вързоп. Сутринта отишъл на брега на Тигър и видял там да спи лодкар. Събудил го, дал му десет динара и рекъл:

— Греби до под Басра!

— Само че няма да греба повече от един фарсах, господарю! — рекъл лодкарят. — Една педя повече — и ти, и аз ще загинем!

— Както желаеш! — рекъл момъкът.

Качили се, тръгнали, лодкарят загребал, но когато наближили градината, рекъл:

— Синко, оттук нататък не мога да греба! Преминем ли тази граница — и двамата ще загинем!

Момъкът извадил още десет динара и рекъл:

— Вземи тези пари — ще са ти в помощ!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че лодкарят взел парите и отново потеглил. Стигнали градината, Ибрахим бен Хасиб скокнал от лодката като изхвърлено копие, а рибарят обърнал назад и избягал.

Момъкът видял, че всичко е, както го бил описал шивачът: градината, отворената й порта, двете високи стъпала и на горното — постеля, върху която седял гърбав мъж с приятно лице, в дрехи, обшити със злато, а в ръцете му — сребърен жезъл в позлата. Момъкът паднал на колене пред ръката му и я целунал.

— Кой си ти? Кой те доведе до тук, синко? — запитал гърбавият.

— Аз съм страдащ чужденец! — отговорил той.

Смилил се гърбавият, сложил го да седне на леглото и му рекъл:

— Не бой се! Ако си задлъжнял — Аллах ще върне дълга ти, ако си се побоял — Аллах ще те запази от страха ти!

— Нито страх ме гони, нито дълг имам, чичо! — отвърнал момъкът. — Хвала на Аллаха, с негова помощ много пари имам!

— Кажи ми какво те накара да донесеш душата си и красотата си на това място, където ги чака гибел? — запитал гърбавият.

Разказал му Ибрахим бен Хасиб каква е работата. Гърбавият го изслушал, забил оглед в земята и запитал:

— Гърбавият шивач ли те прати при мене?

— Да! — отвърнал момъкът.

— Това е брат ми! Той е благороден човек! Обаче, синко, ако сърцето ми не се бе изпълнило с обич към тебе, всички щяхме да загинем — и ти, и той, и привратникът на хана, и жена му! На тази земя друга подобна градина няма. През целия ми живот освен мене тук са влизали само султанът и дъщеря му Джамила! Не съм виждал никой, който да се промъкне насам! На всеки четирийсет дни девойката идва с кораб и с десет неволници! Никога не съм я виждал! Но съм готов душата си да жертвам за тебе! Върви с мене, пък дано измисля нещо!

Въвел той момъка в градината. Когато Ибрахим я видял, помислил, че е райска — сплетени на гъсто дървета и високи палми, буйни потоци, птици, които се надпяват на разни гласове. Гърбавият го довел до един портик и казал:

— Ето тук присяда господарката Джамила!

Момъкът се загледал — това бил един от най-хубавите строежи, които бил виждал, по него имало изображения от злато и лазурит, с четири портала от четирите страни, до тях се стигало по пет стъпала, по средата — водоем, до който извеждало позлатено стълбище, гравирано със скъпоценни камъни, около фонтана били наредени големи и малки статуи, от чиито уста шуртяла вода, а когато водата изскачала навън, статуите издавали различни гласове и на човек му се струвало, че е в рая. Зад портика имало езеро с лодки с посребрени лопати, дръжките им — от коприна. Отляво се откривал изглед към зелена сграда, пълна с различни животни. Отляво се откривал изглед към поляна, по която тичали разни птици. Замаял се момъкът и седнал при портата на градината, градинарят отишъл някъде и се върнал с тепсия, препълнена с пилета, яребици, други богати гозби, захаросани сладки, сложил всичко пред момъка.

— Сит съм докрай! — рекъл Ибрахим. — Радостта ме нахрани!

— Така е с царете и царските синове! — рекъл гърбавият градинар. — А какво има в тази кесия, която мачкаш в ръцете си?

— Нося я за тебе! — отвърнал момъкът. — Тя ще ти стигне за цял живот, ако ме заведеш при господарката Джамила!

Надигнал се шейхът, отвел го на едно място пред портика, направил му между дърветата заслон като скривалище и рекъл:

— Тук ще седиш! Щом дойде — ще я видиш, а тя няма да те усети! Това е най-многото, което мога да измисля, останалото е от Аллаха! Като си отиде — връщай се, откъдето си дошъл, ще ти кажа тогава сбогом, ако е пожелал Аллах!

Благодарил му Ибрахим, оставил кесията в скривалището, което градинарят му направил, а той му рекъл:

— Утре е денят, когато ще дойде господарката на сърцето ти!

Разхождал се Ибрахим из градината, хапнал от плодовете й, пренощувал, а когато се сипнала зората, произнесъл утринната си молитва. При него притичал пребледнял градинарят и казал:

— Ставай и отивай в скривалището! Дойдоха неволници да претърсят местата — тя идва след тях! Пази се да не плюеш, да не се секнеш, да не кихаш, че и двамата ще загинем!

Момъкът се скрил в скривалището. Появили се пет неволници, влезли в портика, измили пода му, напръскали го с розова вода, напръскали с алое и амбра, подредили копринени възглавници. След тях дошли петдесет неволници с музикални инструменти, дошла и Джамила в паланкин от червена коприна. Неволниците повдигнали полите на паланкина със златни ченгели, тя излязла от него и всички седнали. Но момъкът не можел да я види. Неволниците поднесли ядене и пиене, всички се нахранили, измили ръцете си, после сложили кресло и Джамила седнала в него. Всички дружно ударили инструментите и запели. Ето че се обърнала и Джамила. Видял я Ибрахим, видял и накитите на главата й — златна коронка с вградени в нея бисери. Тя се смеела, а той си казал: „Видях я! Умът ми е удивен, разумът ми — замъглен, от хубостта й съм пленен, че няма земята по-хубава от нея!“ После с разплакани очи прошепнал следния куплет:

Видях те, но не срещнах твоя поглед,

а устните ти скрива покривало…

Попивам образа, стопен съм и безволев,

а хубостта ме просто подлудява!

— Нека десет от вас потанцуват и попеят! — рекла тя.

След танца на десетте девойки всички заобиколили Джамила и се замолили:

— Господарке, искаме и ти да потанцуваш!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че неволниците продължавали да настояват и тя да играе, докато накрая Джамила съблякла горната си дреха и останала по риза от златно платно, обшита със скъпоценности. Изпъчили се гърдите й като нарове, блеснало лицето й като луна при пълнолуние. Тя танцувала по непознат за Ибрахим начин, ръцете й се извивали така, че напомняли поклащането на стройни тополи при хладен вятър. Тя била, както е казал поетът:

Във мярката за хубост да я сложат —

тя ще й бъде нито дълга, нито къса,

а всяка друга хубавица безподобна

от хубостта й само късче носи!

Или както е казал друг:

Танцува — клонка от топола права!

Дъхът ми спира и се задушавам!

А стъпките й леки ме прехласват

и огън във сърцето ми разпалват!

Гледал я Ибрахим и така си мислел, когато тя изведнъж метнала поглед към него, зърнала го, променил се цветът на лицето й и тя казала на неволниците:

— Вие пейте, аз ей сега ще дойда!

Грабнала някакъв дълъг нож и пристъпила към скривалището. Но когато се приближила, Ибрахим загубил свяст. Тя се навела над него, лицето й се доближило до красния му лик, мигом изпуснала ножа и си рекла: „Всемилостивият преобръща сърцата!“ И когато момъкът дошъл на себе си, го заговорила:

— Не бой се, момко! Няма от какво да се боиш! Кажи ми кой си? Какво те е довело до това място? — той целунал земята пред нея и долепил лицето до полите й. — Остави това, за бога! — възкликнала тя. — Аз друг мъж не съм виждала, а сега само ти оставаш в спомена ми! Кой си?

Ибрахим й разказал историята си. Тя се смаяла от думите му и рекла:

— Господине, моля те, кажи ми, ти ли си наистина Ибрахим бен Хасиб?

— Аз съм! — отговорил момъкът.

— Значи ти се тоя — заговорила тя, — който ме накара да не погледна друг мъж! От мига, когато чух, че в Египет имало момък с такава красота, каквато никой друг мъж не носи по света, и узнах, че тоя момък се казвал Ибрахим бен Хасиб, аз си представях твоя лик и в сърцето ми пламна обич към тебе. С мене стана онова, което е казано от поета:

Аз само чух за тебе —

без да те видя, влюбих се с охота,

понякога ухото

при влюбването изпреварва и окото!

За бога, ако бе някой друг, щях да обеся и него, и градинаря, пък и привратника на хана, и шивача, и онези, които са крили истината от мене! Но сега трябва да донеса да хапнеш, без да забележат неволниците!

— Аз имам за хапване и пийване! — рекъл момъкът.

Отворил торбата си, измъкнал някакво пиле, тя започнала да къса късчета и да ги слага в устата му, той правел същото с нея, а на двамата им се струвало, че ядат манна небесна! После си пийнали. През цялото време неволниците пеели. Така продължило от сутринта до пладне. Тогава девойката рекла:

— Сега си иди и приготви кораб! Изчакай ме на еди-кое си място и аз ще дойда там! Не мога да живея занапред, разделена от тебе!

— Господарке! — рекъл момъкът. — Имам кораб, готов е и плащам на моряците му! Те ме чакат!

— Така го исках и аз! — рекла тя и се върнала при неволниците.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Джамила казала на неволниците:

— Хайде, ставайте! Време е да се връщаме!

— Как така да ставаме! — възпротивили се те. — Нали прекарваме тук три дни!

— Стана ми много тежко! — рекла тя. — Сякаш съм болна! Боя се да не ми стане още по-зле!

Облекли се, качили се на кораба. Градинарят дошъл при Ибрахим, без да подозира какво му се е случило.

— Е, Ибрахиме! — казал той. — Нямаш късмет да й се порадваш по-задълго! Обикновено стоят тук по три дни! Да не те е забелязала?

— Нито тя ме е видяла, нито аз нея! — отговорил момъкът. — Че тя въобще не излезе от портика!

— Ако те беше забелязала, и двамата вече да сме мъртъвци! Но ти постой при мене, тя ще дойде пак някой ден, пак ще я видиш!

— Не мога! — отвърнал Ибрахим. — Имам доста пари и се боя за тях! Имам и слуги — страх ме е да не ме забравят!

— Ще ми тежи раздялата с тебе! — рекъл гърбавият, прегърнал го и се сбогувал с него.

Ибрахим се върнал в хана, прибрал си парите и нещата.

— Хаир, хаир те е достигнал! — възкликнал привратникът.

— Не можах да постигна целта си! — рекъл Ибрахим. — Реших да се върна при своите!

Привратникът се сбогувал с него, натоварил се с вещите му и ги донесъл до кораба. После Ибрахим наредил да подведат кораба на посоченото място. Когато се мръкнало, Джамила дошла при тях преоблечена като мъж, със залепена брада, с пристегната с пояс снага, в едната ръка — с лък и стрела, в другата — оголен меч. Никой не я познал.

— Ти ли си синът на Хасиб, господаря на Египет? — запитала тя.

— Да, аз съм! — отвърнал той.

— Че кой си ти да идваш и да позориш царски дъщери! — креснала тя. — Изправи се, за да отговаряш пред султана!

Ибрахим паднал в несвяст от уплаха, моряците изтръпнали от страх. Като видяла какво му е сторила, тя смъкнала брадата си, прибрала меча и той видял, че това е възлюблената му Джамила.

— За бога, сърцето ми изтръгна! — възкликнал Ибрахим и се обърнал към моряците: — Бързо потегляйте!

Вдигнали те платната и корабът бързо потеглил. Само за няколко дни били в Багдад. Корабът спрял на пристана и моряците, които били на сушата, викнали на новопристигналите:

— Ей, вие! Привет! Добре сте дошли! — и наобиколили пристигналия кораб. Ибрахим ги огледал и видял, че начело е Абул Касим Сандалани, който възкликнал:

— Хвала на Аллаха, че дойдохте здрави и читави! Стана, което исках! — и се обърнал към събралите се: — Разпръснете се и си вървете! Аз имам тук още работа! — и запитал Ибрахим: — Намери ли, което търсеше?

— Да, намерих го! — отвърнал той.

Сандалани протегнал ръка със свещ, за да ги огледа. Когато го видяла, Джамила побледняла и потъмняла. А Сандалани, когато се убедил, че са те, рекъл:

— Аллах да ви пази! Аз заминавам за Басра да служа на тамошния султан, но имам и дар за тези, които са дошли от там!

Измъкнал кутия със сладкиши и им я подал — а в тях имало омайно биле.

— Светлина на очите ми, какъв ти е този? — запитал Ибрахим.

— Той ми е братовчед, чичов син ми е! — казала тя. — Той ме поиска преди време от баща ми, но аз не го пожелах! Тръгва за Басра и сигурно ще разкаже на баща ми за нас!

— Ами! Докато той стигне до Басра, ние ще сме в Мосул! — възразил момъкът, хапнал малко от сладкиша и още когато устните му го докоснали, главата му клюмнала до земята.

Чак когато се съмнало, той кихнал и омайното биле изскочило от носа му. Отворил очи и видял, че е гол и захвърлен на градския боклук.

— Значи Абул Касим Сандалани ми устрои капан, измами ме! — възкликнал той.

Бил само по долни шалвари, не знаел накъде да тръгне. Изправил се и направил няколко бавни крачки.

И ето че точно тогава се появил градският валия начело на дружина с оголени мечове и боздугани. Изплашил се момъкът, видял наблизо някакъв хамам и се вмъкнал в него. Кракът му се спънал в нещо, той го пипнал и ръката му се изцапала с кръв. Избърсал я о шалварите си, без да разбере какво е това. Напипал убит човек — главата му останала в пръстите му. Пуснал я, скрил се в някакъв ъгъл на хамама. Точно тогава валията се изправил пред входа и наредил:

— Претърсете това място!

Влезли десетина души със свещи. От страх момъкът се скрил зад стената, но в светлината на свещите забелязал кой е убитият — девойка с лице на месечина, главата й била на една страна, тялото — на друга, облечена в скъпи дрехи. Разтреперило се сърцето му. Стражът го видял и скочил към него с оголен нож в ръката. Пристъпил към него и възкликнал:

— Хвала на Аллаха, създал този хубав лик! Откъде си, момко? — а после го хванал за ръката и креснал: — И защо си убил това момиче?

— За бога, нито съм я убивал, нито знам кой я е убил! — възкликнал момъкът. — Вмъкнах се на това място, защото съм гол и ме беше страх от вас! — разказал му с две думи историята си и добавил: — За бога, не ми правете зло, че моето си ми стига!

Човекът го отвел при валията. Когато той зърнал кървавите следи по ръката и дрехите му, викнал:

— Тук няма нужда от доказателства! Отсечете му главата!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Ибрахим бен Хасиб горчиво заплакал и произнесъл следния куплет:

Вървим по следите си предначертани,

съдбата ни стига, кой — късно, кой — рано!

Щом Аллах ни е предписал съдбата,

значи дошъл е ред да гнием в земята!

Въздъхнал дълбоко. Смилило се сърцето на палача и той възкликнал:

— За бога, това не е лице на убиец!

— Отсечи му главата! — повторил валията.

Поставили го на пъна, завързали му очите с кърпа. Палачът извадил меча си, а момъкът викнал:

— Невинен съм!

И точно тогава долетял конник и креснал:

— Спрете! Свали ръката си, палачо!

Случило се било чудо невиждано. А то било, че господарят на Египет Хасиб изпратил своя най-верен сановник при халифа Харун ар-Рашид с дарове и одежди, а също и с писмо, в което пишело: „Синът ми изчезна от една година. Чух, че бил в Багдад! Моля благоволението на халифа да узнае нещо за него, нека се потрудят да го намерят и да ми го върнат по този мой сановник!“

Когато халифът прочел писмото, наредил на валията да узнае какво е станало с момъка. Разбрали, че Ибрахим е заминал за Басра. Халифът съобщил за това на египетския сановник, написал писмо, предал му го и му наредил да отпътува за Басра. Когато сановникът излязъл от двореца, видял валията и запитал:

— Кой е този красавец? Какво е сторил? — разказали му за станалото. Сановникът не познал султанския син в този му хал, но рекъл: — Лицето на този момък не е на убиец! — разпоредил се да развържат момъка. Довели му го, но след толкова мъки цялата му хубост била потъмняла. — Разкажи ми патилата си, синко! — рекъл сановникът. — Какво общо има с тебе убитото момиче?

Ибрахим погледнал сановника, познал го и възкликнал:

— Горко ти! Не ме ли позна? Аз съм Ибрахим, синът на твоя господар! Сигурно си тук, за да ме търсиш!

Втренчил сановникът погледа си, познал сина на господаря си и му се поклонил. Валията побледнял, а сановникът му креснал:

— Горко ти, нещастнико! Нима искаше да погубиш сина на моя господар, владетеля на Египет Хасиб!

Целунал валията полите на наметката му и се замолил:

— Че откъде да го позная, господарю? Като го видяхме в този му вид, пък и убитото момиче беше до него…

— Горко ти! — креснал сановникът. — Та този момък е едва петнайсетгодишен! Той птичка не е убивал — как може човек да убие! А ти разпита ли го кой е, какъв е?

— Търсете убиеца на девойката! — викнал валията на хората си.

Те се разтършували в хамама и след малко открили там скрития убиец. Довели го пред валията. Той го отвел в дома на халифа, като му разказал кое как се е случило. Халифът заповядал да отсекат главата на убиеца, после наредил да му доведат сина на Хасиб. Когато Ибрахим се изправил пред него, халифът се усмихнал и казал:

— Разкажи ми патилата си!

Разказал му Ибрахим историята си. Разгневил се халифът, пратил да извикат палача Масрур и му наредил:

— Иди веднага в дома на Абул Касим Сандалани и ми го доведи заедно с девойката Джамила!

Втурнал се Масрур, влязъл в дома на Сандалани и видял, че девойката е завързана за косите й, изгубила всякаква сила. Освободил я и заедно със Сандалани я довел при халифа. Щом я зърнал, той се възхитил на хубостта й, а после се обърнал към Сандалани:

— Вземете този и отсечете ръцете, с които е удрял тази красавица! Обесете го, а парите и имотите му предайте на Ибрахим!

Така и направили. Но докато всичко това ставало, ето че дошъл Абул Лейс, управителят на Басра и баща на Джамила. Той поискал подкрепата на халифа срещу Ибрахим, сина на владетеля на Египет Хасиб, като му се оплакал, че е отвлякъл дъщеря му.

— Но благодарение на него тя бе спасена от мъчения и смърт! — рекъл халифът. Той наредил да доведат сина на Хасиб и когато това било сторено, се обърнал към Абул Лейс: — Съгласен ли си този момък, син на султана на Египет, да стане твой зет, като се ожени за дъщеря ти?

— Слушам и се подчинявам на Аллаха и на тебе, емир на правоверните! — отговорил той.

Извикал халифът кадия и свидетели, омъжил девойката за Ибрахим бен Хасиб, дарил му всичките богатства на Сандалани и му приготвил всичко за път и завръщане в родината му. Там той живял в голяма радост и огромно щастие, докато и при него не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на Всевишния, който е вечно жив и не умира!…

Приказка за сарафина Абдул Хасан от Хорасан и Шаджарат ад-Дур

Разправят също, царю честити, че халиф Муатадид би-л-Лях бил човек, който работел много и имал благородна душа. В Багдад той имал шестстотин везири и нищо от хорските дела не оставало скрито за него. Веднъж той излязъл с Ибн Хамдун да види какво става в града. Горещината и зноят го поизморили и двамата спрели в една красива пресечка. Насреща си видели прекрасна, високо извисена сграда, която показвала, че стопанинът й има изискан вкус. Седнали на скамейка пред портата й да си починат. Точно тогава от къщата излезли двама слуги и единият рекъл на другия:

— Дано днес ни дойде някой гост, че господарят ни сяда на маса само ако има поне двама гости! Все търсим, но никого не виждаме!

Учудил се халифът на тези думи и казал на Ибн Хамдун:

— Това показва, че стопанинът на този дом е благороден мъж! Трябва да посетим дома му! — после се обърнал към слугата: — Предупреди господаря си, че ще му гостуват двама чуждоземци!

Да не забравим да отбележим, че когато халифът се разхождал между поданиците си, той се обличал като търговец.

Затичал се слугата при господаря си да му съобщи новината. Той се зарадвал и излязъл лично да ги посрещне. Бил мъж с хубаво лице и благородни черти, в бяла ленена риза и позлатен плащ, от него лъхал хубав аромат, а на ръката си носел пръстен с рубин. Той поздравил двамата и рекъл:

— Добре дошли на гостите, които ме възнаграждават толкова щедро с присъствието си!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ШЕЙСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че халиф Муатадид и Ибн Хамдун влезли в къщата и видели в нея стройни слуги и омайни кътчета, подобни на късчета от рая. По-късно Ибн Хамдун разказвал за тази среща следното:

Погледнах към халифа и забелязах, че лицето му се промени. Познавах по изражението му кога е доволен и кога — ядосан. Помислих си: „Защо ли се ядоса?“ Донесоха златен леген, измихме си ръцете. Разстлаха копринена покривка, сложиха върху нея трапеза от бамбук.

— В името на Аллаха! — заговори стопанинът. — За бога, гладът ме изгриза отвътре! Бъдете добри, хапнете си от скромните ми ястия, както повеляват добрите нрави!

Той започна да разкъсва кокошките, да реди месата им пред нас, да се смее, да произнася стихове. Хапнахме, преместихме се в друга стая. Там сложиха трапеза с райски плодове и вкусни сладкиши. Но халифът продължаваше да се мръщи, не се усмихваше, а уж душата трябва да се радва в такива мигове, пък и по навик той обичаше веселбата и песните. Знаех, че не е човек злоблив или завиждащ, и пак си помислих: „Защо ли е намръщен?“ Донесоха прибори за пиене и прозрачно вино с кани от злато, сребро и кристал. Стопанинът чукна по вратата на съседната стай с бамбуковия си бастун, тя се отвори и от там излязоха три неволници с девствени снаги и с лица като слънце по пладне. Едната свиреше на уд, другата удряше джанак, третата танцуваше. Подадоха ядки и плодове.

— Ти благородник ли си? — запита халифът.

— Не, господине, от търговския еснаф съм! — отговори стопанинът. — Хората ме знаят като Абул Хасан Али, син на Ахмед от Хорасан!

— Ти знаеш ли кой съм аз, човече?

— За бога, не познавам нито тебе, нито благородния ти спътник!

— Стопанино! — заговорих аз. — Пред тебе е емирът на правоверните Муатадид би-л-Лях, внук на Мутауаккил аля-л-Лах!

Скочи човекът, целуна земята пред халифа, разтреперан от страх, и промълви:

— О, емир на правоверните! Ако си намерил при мен нещо да не достига или ако съм показал неуважение към твоя светлост, прости ми!

— Не може да има по-голямо уважение от това, което ни оказа! — рече халифът. — Но онова, което си скрил, трябва да го допълниш с разказа си! Ако ти повярвам, ще се спасиш от гнева ми, но ако не ми кажеш истината — ще те затворя, защото имам ясни доказателства срещу тебе, и ще те измъчвам, както никой никога не е измъчвал!

— С помощта на Аллаха ще ти разкажа всичко! — възкликна човекът. — Какво съм скрил в душата си, емир на правоверните?

— Когато влязох в дома ти — каза халифът, — видях колко е хубав и светъл, как е уреден и украсен, но тук върху всичко, дори върху дрехите ти, е името на дядо ми Мутауаккил аля-л-Лах!

— Така е! — отговорил човекът. — Нека Аллах ти помага винаги справедливостта да бъде твой спътник, а истината — твоя дреха! Пред милостта ти никой не може да говори друго освен истината!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И СЕДЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Халифът наредил на Абул Хасан да седне и да разкаже историята си. Човекът заговорил:

— О, емир на правоверните, Аллах да ти помогне да побеждаваш в негово име и да те дари с благата си! Аз ще ти разкажа всичко!

И той заразказвал:

* * *

Баща ми, о, емир на правоверните, работеше на пазара на сарафите, продавачите на благовония и търговците на платове. Във всеки пазар той имаше сергия за различни стоки. Беше наел една стая в пазара на сарафите, за да се преоблича в нея, после отвори и дюкян. Скоро парите му нямаха брой и чет. Бях негов единствен син, той ме обичаше. Когато усети, че смъртта тропа и на неговата врата, той ме извика, повери ме на майка ми и се прибра в лоното на Аллаха. Останах сам и се отдадох на удоволствия — ядях и пиех заедно с дружина приятели. Майка ми ми забраняваше, ругаеше ме, но аз не я слушах. Но ето че парите се свършиха. Разпродадох всички имоти, остана ни само къщата. Тя бе хубава къща, о, емир на правоверните!

— Искам да продам и къщата! — казах на майка си.

— Синко, ако я продадеш, ще бъдеш опозорен, защото няма да има къде глава да подслониш! — възрази тя.

— Тя струва пет хиляди динара! — отговорих аз. — Ще купя по-малка за хиляда, а с останалите ще завъртя търговия!

Тя пожела сама да купи къщата от мене. Отвори долапа и извади порцеланово гърне, в което имаше пет хиляди динара. Стори ми се, че покривът рухна върху главата ми.

— Синко — каза тя, — не си мисли, че това са пари от баща ти! Това са пари от моя баща! Спестих ги за времето, когато ще има нужда! Докато баща ти беше жив, бях богата и нямах нужда от тях!

Грабнах парите от нея и пак се върнах към старото — ядене, пиене, веселби, — докато похарчих и тези пет хиляди! Не приемах от майка нито дума, нито съвет. После й казах:

— Искам да продам къщата!

— Синко! — възрази тя. — Аз вече те спрях да я продаваш! Как може да я продадеш повторно?

— Не дрънкай много — трябва да я продам! — креснах аз.

— Аз я купувам за пет хиляди динара! — рече тя. — Но няма да ти ги дам, а сама ще поема делата ти в ръцете си!

Продадох й я отново за същата цена и тя пое делата ни в ръцете си. Извика посредниците на баща ми и даде на всекиго по хиляда динара да търгуват. Така парите останаха в ръцете й, тя следеше какво се дава и какво се взема. Даде и на мене да завъртя търговия и ми викна:

— Сядай в дюкяна на баща си!

Послушах я, о, емир на правоверните! Влязох в дюкяна на пазара на сарафите! Появиха се приятели, които купуваха от мене. Споходи ме печалба, парите ми станаха повече! Когато видя, че вече съм по-добре, майка ми ми показа всичките скъпоценности, които бе пазила у себе си, върна ми и онези имоти, над които беше наложен запор. Парите ми станаха колкото преди. Живях така известно време. В дюкяна си отделих втора стая за почивка. Седях си веднъж в нея, когато влезе неволница — по-хубава очите ми не бяха виждали!

— Това ли е дюкянът на Абул Хасан Али, сина на Ахмед от Хорасан? — запита тя.

— Да! — отговорих.

— А къде е той самият?

— Аз съм!

Загубих ума и дума от хубостта й, а тя седна и каза:

— Кажи на чирака да ми отмери триста динара!

Наредих на чирака да й отмери колкото поиска[28]. Претегли ги той, а тя ги взе и си излезе. Бях съвсем объркан.

— Познаваш ли я? — запита чиракът.

— Не, за бога!

— Защо тогава ми нареди да й претегля златото?

— За бога, не знаех какво говоря — тя ме заслепи със своята хубост!

Надигна се момчето и излезе навън — тръгнало след нея, без аз да знам. После се върна разплакано от болката на плесника й и ми разказа:

— Тръгнах след онази неволница да видя къде отива! Когато ме забеляза, се извърнах, но тя ме удари така, че едва не ме уби, без малко да остана едноок!

Мина месец, без да я видя. Бях си загубил ума по нея, о, емир на правоверните! Но ето че тя се появи в края на един ден. Едва не полетях от радост! Запита ме за хала ми, а после рече:

— Сигурно се чудиш — коя ли е тази измамница? Взе ми парите и избяга!

— За бога, господарке, и парите ми, и душата ми са твои! — отговорих.

Тя сне покривалото от лицето си, приседна да си почине, а накитите и нанизите блестяха по шията и гърдите й. После каза:

— Отмери ми триста динара!

Претеглих й златото, тя го взе и си тръгна.

— Тръгни подире й! — наредих на чирака.

Той тръгна след нея, но скоро се върна порязан от нож!

Нямаше я пак известно време. Веднъж бях сам, когато тя влезе. Поседнахме, обменихме си някоя дума и тя каза:

— Отмери ми петстотин динара, имам нужда от тях!

Исках да я запитам: „За какво ли пък и ти давам парите си?“, но лудостта на любовта замрази езика ми. Всеки път, щом я видех, побледнявах, забравях какво искам да кажа — както го е казал поетът:

Щом зърна я — внезапно онемявам

и поразен, си думите забравям!

Претеглих й петстотин динара, тя ги взе и си тръгна. Сам тръгнах подире й. Стигнахме до златарския пазар. Тя спря при един човек, взе от него една огърлица, започнаха да се пазарят, той не отстъпваше и тя се обърна към мене с думите:

— Дай ми още петстотин динара!

Онзи с огърлицата ме видя, пристъпи към мене и ме поздрави.

— Дай й огърлицата за моя сметка! — казах.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абул Хасан от Хорасан:

* * *

Девойката взе огърлицата и си тръгна. Проследих я до река Тигър. Там тя се качи на една гемия. Целунах стъпките й. Тя ме зърна и се разсмя. Седях прав и я гледах, докато се скри в един дворец. Разбрах, че е дворецът на халифа Мутауаккил. Върнах се, о, емир на правоверните, и в душата ми се събра цялата мъка на света — та тя бе взела вече от мене толкова много пари! Казах си: „Взе ми парите, открадна ми ума, май и душата си ще загубя заради нея!“ Върнах се у дома и разказах на майка си всичко, което ми се бе случило.

— Синко! — рече ми тя. — Отсега нататък не бива да я слушаш — иначе ще погинеш!

Върнах се в дюкяна си. Дойде при мене посредникът ми от пазара на благовонията — бе възрастен шейх.

— Господарю! — каза той. — Защо ми се виждаш променен? Какво е станало? — разказах му за всичко и той каза: — Синко, това ще е някоя от неволниците в двореца на емира на правоверните! Забрави парите — те са на всевишния Аллах! Ако се появи при тебе — пази се, но не й се противопоставяй! Помни това, докато не измисля нещо, което да те спаси от гибел!

Остави ме, отиде си, а в сърцето ми — огън пламък! Дойде краят на месеца и ето че тя се появи отново и запита:

— Какво те накара да ме преследваш?

— Страстта в сърцето ми! — отговорих и заплаках.

Тя също се разплака, прости ми и рече:

— За бога! В сърцето ти гори страст, но в моето сърце тя е още по-голяма! Не знам какво да правя! — бутна в ръката ми някаква хартийка и рече: — Отнеси това на еди-кой си, той е моят пълномощник и вземи каквото е записано в нея!

— Нямам нужда от пари! — отговорих. — И парите, и душата си вече съм жертвал за тебе!

— Ще измисля нещо, за да ме притежаваш! — рече тя. — Само че ще е много мъчна работа!

Сбогувах се и тя си тръгна. Отидох при шейха на пазара за благовония и му разказах какво ми се случи. Той дойде с мене към дома на Мутауаккил, за да види откъде бе влязла неволницата. Мъчеше се да измисли някоя хитрост, огледа се и видя работилницата на един шивач — неговият прозорец гледаше към реката.

— Скъсай джоба си, иди при него и го помоли да ти го ушие! — рече той. — Плати му десет динара!

Не направих това, а взех два отрязъка гръцка коприна и казах на шивача:

— Скрой ми и ми уший от това четири наметала — две с ръкави и две без ръкави! — когато той свърши наметалата, му платих много повече, отколкото се полагаше. Подаде ми ги и аз му рекох: — Вземи ги за себе си или ги продай на някой желаещ!

Започнах да го посещавам и да присядам при него все по-дълго. Уших и други дрехи и му казах:

— Закачи ги пред работилницата! Който ги хареса, нека си ги вземе!

Той последва съвета ми. Хората, които излизаха от двореца на халифа, си харесваха по някоя дреха, която аз бях поръчал, и аз им я дарявах. Веднъж шивачът ми каза:

— От дълго време, синко, чакам да ми разкажеш историята си! Ти уши при мене сто скъпи дрехи, всяка дреха струваше много пари, а ти ги изподари на хората! Това не е работа на търговец — търговецът държи сметка за всеки дирхам! Разкажи ми истината, че да ти помогна с каквото мога!

— Искам да се оженя за една от неволниците в двореца на халифа! — отговорих аз.

— Аллах да ги порази! — възкликна той. — Как може така да съблазняват хората! Знаеш ли я как се казва?

— Не! — отвърнах, но после му я описах и той рече:

— Горко ти! Та това е свирачката на уд при халиф Мутауаккил! Но нея винаги я пази един мамелюк! Сприятели се с него, пък дано той ти помогне!

И докато разговаряхме, ето че същият този мамелюк се появи пред портата. Държах в ръцете си една дреха, която току-що ми бе ушил шивачът — бе от разноцветна коприна. Той се загледа в нея, после пристъпи към мене и ме запита:

— Кой си ти?

— Търговец съм! — отговорих.

— Продаваш ли тази дреха?

— Да!

Той си избра общо пет дрехи и запита:

— Колко струват петте?

— За теб — нищо! — отговорих аз.

Той се зарадва. Прибрах се у дома, взех от там една моя дреха, обсипана с якути и бисери — струваше пет хиляди динара! Занесох му я като дар. Той я прие, вкара ме в някаква стая в двореца и запита:

— Как те наричат търговците?

— Просто търговец! — отговорих.

— Ти ме развълнува! Дари ми толкова неща, че ми грабна сърцето! И това май вярно ми подсказва, че си Абул Хасан от Хорасан, известен с прякора си Сарафина! — аз се разплаках, а той продължи: — Защо плачеш? За бога, онази, заради която плачеш от страст, крие още по-голяма страст към тебе! Слухът за станалото между вас се е пръснал между всички неволници в двореца!

— Искам да ми помогнеш в бедата! — рекох.

Обеща ми да се срещнем следващия ден. Прибрах се у дома, а когато се съмна, се върнах при него и той ми каза:

— Вчера, когато тя свърши службата си при халифа, влязох в стаята й и й разказах всичко за тебе! Тя много иска да се срещнете! Стой в стаята ми, докато се мръкне!

Когато се мръкна, той се появи отново. Носеше златотъкана риза и халифска огърлица. Облече ме, накичи ме, обля ме с благовония и аз заприличах на халифа. Заведе ме до един коридор с два реда врати от двете страни…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абул Хасан от Хорасан:

* * *

Мамелюкът се спря и ми каза:

— Това са стаите на неволниците. Като минаваш пред вратата на всяка една, оставяй пред нея по едно зърно бакла — халифът има такъв навик! Ще стигнеш до втория коридор от дясната страна! Ще видиш стая със стъпало и мраморна врата. Бутни я! Но първом преброй вратите! Влез в тази стая! Там ще видиш познатата си и ще останеш при нея! И дано Аллах ми помогне после да те измъкна, па макар и в сандък!

Остави ме и се върна. Вървях и броях вратите, поставях по едно зърно бакла пред всяка една. Стигнах до средата на коридора, когато изведнъж дочух силен шум и видях светлина на свещи, която се движеше към мене! Скрих се в сянката на една врата и зърнах халифа. Около него вървяха неволници. Чух отвътре една неволница да казва:

— Абе, сестро, ние двама халифи ли имаме? Нали халифът вече мина — усетих дъха на неговото алое! По обичай той вече остави зърно бакла пред стаята ми! Сега виждам светлината на свещите — и пак той идва!

— Странно, онзи бе облечен в халифски дрехи! — рече другата. — Никой не би се осмелил на такава работа!

Светлината се приближи към мен, целият се разтреперих, стигнаха до стаята на моята позната. Чух халифът да пита:

— Тази стая на кого е?

— На Шаджарат ад-Дур! — бе отговорът.

— Повикайте я!

Извикаха я, тя излезе, целуна нозете на халифа и той каза:

— Искаш ли да пийнеш тази вечер?

— Ако твоя милост настоява и моят образ не те задява — не ми се ще да пия! — отговори тя.

— Кажете на хазнадаря да я дари с такава и такава огърлица! — разпореди се халифът и нареди всички да влязат при нея.

Оказах се между девойките, които носеха свещите. Една от тях ме забеляза и запита:

— Кой е този? — хвана ме, издърпа ме в някаква друга стая и ми викна: — Ти пък кой си?

Целунах земята пред нея и отговорих:

— Господарке, призовавам те в името на Аллаха, спести кръвта ми! Спасиш ли живота ми — ще бъдеш по-близо до Аллаха!

— Сигурно си крадец! — рече тя.

— Не, за бога, не съм крадец! Нима ти приличам на крадец?

— Кажи ми кой си, и ще бъдеш в безопасност!

— Аз съм един влюбен глупак! Страстта и глупостта ме доведоха тук и ето че попаднах в капан!

— Постой тук, докато се върна! — разпореди се тя. Излезе и ми донесе дрехи на неволница. Облякох ги и тя каза: — Излез след мене! — а като я последвах до стаята й, ми нареди: — Влез тук! — влязох. Тя ме доведе до леглото си в богата постилка и каза: — Седни! Ако ти си Абул Хасан Сарафина от Хорасан — няма от какво да се боиш!

— Аз съм! — признах си.

— Аллах ще запази кръвта ти, ако си искрен, но ще загинеш, ако си крадец! — рече тя. Облякъл си дрехи на халифа, дъхаш на неговите благовония! Ти си възлюбленият на Шаджарат ад-Дур, а аз съм сестра й! Тя постоянно ми разказва за тебе, казва, че е взела от тебе пари, без да ти ги връща, но ти въпреки всичко си останал същият, после как си я проследил до брега на реката и си целунал земята под стъпките й! Ти си запалил в сърцето й огън! Но как си се добрал до тук? Тя ли ти нареди? Животът ти е в опасност!

— За бога, господарке, сам се хвърлих в тази гибел! — отговорих й. — Искам само да я видя, да я срещна, Аллах ми е свидетел, никога не съм имал намерение да върша нещо грешно с нея!

— Аллах те спасява, щом е така! Вече съм ти простила! — тя викна слугинята си и й нареди: — Ей ти! Иди при Шаджарат ад-Дур и й кажи, че сестра й я кани при нея тази вечер, защото душата й е притеснена!

Слугинята излезе и след малко ни донесе отговор: „Аллах да ти даде дълъг живот, всичко съм готова да направя за тебе! За бога, сега ме тормози главоболието на халифа — а ти знаеш как той ме зачита!“ Тогава сестрата наредила:

— Върни се и й кажи непременно да дойде — има една тайна работа, дето двете си я знаем само!

Върна се слугинята и доведе моята възлюблена. Сестра й я посрещна, прегърна я и викна:

— Ей, Абул Хасан! Излез и целуни ръката й!

Бях се скрил. Излязох, о, емир на правоверните, и когато тя ме видя, възкликна:

— Как успя да се окажеш в дрехите, накитите и благовонията на халифа?

Разказах й за станалото и какъв страх съм брал, а тя рече:

— Много си си изпатил заради мене! Хвала на Аллаха, който е превърнал злото в добро! А най-голямото добро е, че си се добрал до моя дом и до дома на сестра ми!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдул Хасан от Хорасан:

* * *

Поведе ме тя, о, емир на правоверните, към стаята си и рече на сестра си:

— Бях се заклела да не се срещам с него в харема, но щом той е жертвал живота си и е претърпял тези ужаси, ще бъда пръст под стъпките на нозете му и прах от отпечатъците по тях! Ще видиш какво ще направя, за да се съберем според закона! Цялата си душа ще изстискам, но ще се изхитря да бъде така!

И докато си говорехме, о, емир на правоверните, отново чухме шум. Видяхме, че халифът се е върнал и пак иска да влезе при нея. Тя ме бутна и ме затвори в скрина си, заключи го и излезе да го посрещне. Покани го да седне, нареди да донесат вино. По онова време халифът обичаше Банджа, майката на Муатаз би-л-Лях, но двамата нещо се бяха скарали. Тя се славеше с невиждана хубост и поради това не се примиряваше с него, а той бе силен владетел и поради това не се примиряваше с нея и не даваше вид, че му е мъчно, преструваше се, че не й обръща внимание и че всички неволници са равни на нея, и поради това често наминаваше из стаите им. Обичаше песните на Шаджарат ад-Дур и й нареди да попее. Тя взе уда, опъна струните му и запя:

Как отлита леко времето, щом сме с нея двама,

как се спира и замръзва, щом я няма!…

Напуснах те — сякаш мъртва е любовта голяма,

съгреших пред тебе — просто търпение нямах!

Ала обичта към тебе всяка нощ ме буди,

виждам времето, когато тънех в страсти бурни, чудни!

Той е с весел нрав — коприна, с говор — нежни звуци,

пълни със чудесен смисъл, а не с намеци груби,

ангелски Аллах всесилен е създал очите,

тръпнат в страст две свежи пъпки там върху гърдите!

Халифът изпадна във възторг. И аз от скрина се възхитих, о, емир на правоверните! Ако не бе ме възпрял всевишният Аллах, щях да възкликна на глас и да се опозорим. После тя изпя следната песен:

Прегръщам го — така да го желая!

Прегръдката не бива да е краят!

Целувам го — да стихне топлината!

Безумна обич бликва в тъмнината!

Страстта лекува се, но никога не свършва

и трябва в брак душите да се свържат!

Възхити се отново халифът и каза:

— Пожелай си нещо от мене, Шаджарат ад-Дур!

— Желая да ми дариш свободата, о, емир на правоверните — и нека това да е наградата ми!

— Ти си свободна пред лицето на всевишния Аллах! — рече той. И когато тя целуна пред него земята, продължи: — Вземи уда и ми изпей нещо за неволницата, която толкова обичам! Хората искат да съм радостен, пък аз искам тя да е радостна!

Тя взе уда и изпя следния куплет:

Ти, красавице, мойто спокойствие грабна,

не мога без тебе, ти толкоз ми трябваш!

На страстта най подхожда всецяло отдаване,

а на царя пък — царското самозабравяне!…

Развесели се халифът и каза:

— Вземи уда и ми изпей песен за трите неволници, които отнеха покоя ми! Това си ти, онази, която ме изостави, и още една, която няма да назова!

Тя взе уда, поде нова мелодия и изпя следната песен:

Три красавици силната мъка ми снеха

и в сърцето ми място високо заеха!

А днес и на трите се аз подчинявам

и слушам — каквото ми кажат, го правя!

Всевластна към тях ме привлича страстта,

но с нея отнеха ми те и властта!

Много се учуди халифът — толкова тази песен подхождаше на неговия хал! Вълнението, породено от песента, го склони да се помири с жена си. Излезе и тръгна към стаята й. Една неволница избърза да й съобщи, че халифът идва при нея. Той й прости и тя му прости.

А Шаджарат ад-Дур се върна щастлива при мене и рече:

— С твоето благотворно идване аз съм вече свободна! Дано Аллах ми помогне да осъществя това, което съм измислила, за да се съберем заедно според закона!

Докато разговаряхме, при нас влезе и нейната слугиня. Разказахме й за станалото и тя възкликна:

— Хвала на Аллаха, който превърна злото в добро! Да се помолим на Всевишния сега да се измъкнеш от тук жив и здрав!

Ето че дойде и Фатир, сестрата на Шаджарат ад-Дур.

— Сестро! — рече моята възлюблена. — Какво да направим, за да го измъкнем жив и здрав? Всевишният Аллах ме дари със свобода — сега съм свободна благодарение на появата му!

— Няма друг начин, освен да го облечем в женски дрехи! — отговори сестрата.

Донесе тя женски дрехи, облякох ги и излязох от стаята. Стигнах до някое място в двореца и не щеш ли — там бе седнал халифът със слугите си. Той ме погледна, не разбра кой съм, и нареди на свитата си:

— Бързо ми доведете онази неволница, която излиза!

Доведоха ме при него, вдигнаха фереджето от лицето ми. Той разбра, че съм мъж, и започна да ме разпитва. Разказах му за станалото, без да се побоя. Той изслуша разказа ми, бързо се изправи и излезе. Подире разбрах, че отишъл в стаята на Шаджарат ад-Дур и я запитал:

— Как си могла да избереш някакъв търговски син?

Тя целунала земята пред него и му разказала най-искрено от начало до край всичко, което й се било случило. Халифът й простил, сърцето му се смилило над нея, той проумял как и защо се е влюбила в мене. Влязла слугинята й и казала:

— Успокой се, когато застана пред халифа, твоят възлюблен му разказа дума по дума онова, което и ти!

После халифът се върна при мен и рече:

— Какво ти даде смелост да влезеш в дома ми?

— О, емир на правоверните! — отговорих аз. — Дадоха ми я моята глупост, любовта ми и знанието, че ще получа прошка от благородното ти сърце.

Заплаках и целунах земята пред нозете му, а той каза:

— Прощавам ви и на двамата!

Нареди ми да седна. Извика кадията и ме ожени за Шаджарат ад-Дур. Тържествено ми я предадоха в нейната стая. След три дни излязох и отнесох всички дарове в моята къща. Всичко, което виждаш в дома ми, о, емир на правоверните, и го позна чие е, е от нейната прикя! Един ден тя ми рече:

— Халиф Мутауаккил е благороден мъж! Но се боя да не би един ден да му хрумне нещо лошо за нас!

И докато разговаряхме, дойде пратеник на халифа, който от негово име настояваше да върна жена си при него, защото много обичал песните й. Тя отиде, изпълнила му молбата и той й рекъл:

— Не ни забравяй!

Договорили се понякога да го посещава. Веднъж той я извика. Дори не усетих кога бързо се върна с разкъсани дрехи и разплакани очи. Разгневен се развиках, защото си помислих, че халифът е наредил да я отвлекат:

— Какво, да не би Мутауаккил да ти се е разгневил?

— Какъв ти Мутауаккил! — възкликна тя. — Няма я вече властта на Мутауаккил, зачеркнато е името му!

— Казвай какво е станало? — възкликнах аз.

— Той си седял зад завесата и си пиел кафето! Нападнал го синът му Мунтасир заедно с една турска дружина и го убили! Едва избягах със слугинята и се оставих в ръцете на Аллаха!…

Скочих начаса, о, емир на правоверните, и отпътувах за Басра! Там ме стигна вестта за войната между Мунтасир и Мустаин. Изплаших се и се пренесох с жена си, майка си и имането си в Басра.

Това е моята история, о, емир на правоверните, нито дума не съм добавил от себе си, нито дума не съм отнел! Всичко, което виждаш в дома ми и което носи името на дядо ти Мутауаккил, ми е дар от него!

* * *

Много се зарадвал халифът от разказа на Абул Хасан, който извел пред него жена си и децата, които тя му родила. Той се възхитил от хубостта им, взел дивит и наредил всичките имоти на Абул Хасан да бъдат освободени от данъци двайсет години напред. Взел го за свой сътрапезник и те живели така, докато съдбата не ги разделила и след дворци те се заселили в гробове! Хвала на всеопрощаващия Аллах!…

Приказка за Абдуллах бен Фадил, наместник в Басра, и неговите двама братя

Разказват също, царю честити, че един ден халиф Харун ар-Рашид преглеждал сметките от данъците в страната. Видял, че всички данъци са пристигнали в хазната, с изключение на Басра. Седнал той в дивана си и наредил да дойде везирът Джаафар. Когато везирът се изправил пред него, халифът му рекъл:

— От всички страни данъците дойдоха в хазната без данъка на Басра — оттам няма нищо!

— О, емир на правоверните, пък може на наместника ти в Басра да му се е случило нещо, което да му е попречило да изпрати данъка! — казал везирът.

— Данъкът би трябвало да пристигне преди двайсет дни! Този срок не може да бъде нарушаван! Дори да не е могъл да го изпрати, той би трябвало да поднесе някакво извинение! Изпрати при него нахлебника ни Абу Исхак от Мосул!

Прибрал се Джаафар у дома си, извикал Абу Исхак Мосулеца, написал заповедно писмо и му рекъл:

— Иди при Абдуллах бен Фадил, наместника на Басра, и виж какво му е попречило да изпрати данъка! Получи от него този данък и бързо го донеси! Ако видиш, че не е готов и той започва да ти се извинява, доведи го да поднесе лично извинението си на халифа!

Абу Исхак взел със себе си пет хиляди конници воини и тръгнал. Стигнал до Басра. Узнал Абдуллах бен Фадил за пристигането му, посрещнал го, въвел го в града, отишли в двореца му. Абу Исхак седнал в поднесеното му кресло, поканил Бен Фадил да седне до него и след обичайните поздравления Бен Фадил рекъл:

— Има ли специална причина за пристигането ти тук?

— Да, има! — отговорил Абу Исхак. — Идвам за данъка. Халифът си го иска, а срокът за изпращането му е изтекъл!

— Да не беше се морил, господине! — рекъл наместникът. — Данъкът е приготвен до последния грош и бях решил да го изпратя утре! Но щом си дошъл — ще го предам на тебе, след като ми погостуваш три дни! Наш дълг е да ти дам дар, който ще увеличи твоя хаир и хаира на емира на правоверните!

Съгласил се Абу Исхак. Разпуснал Бен Фадил дивана, настанил госта в един от дворците си. Сложил му трапеза, яли, пили и се веселили, когато вдигнали трапезата, ръцете си измили. Донесли кафе и през първата третина на нощта си говорили. После му постлали легло от слонова кост, инкрустирано с блестящо злато. Абу Исхак легнал в него, а Бен Фадил — в друго легло до него. Но Абу Исхак бил налегнат от безсъница и се замислил за различни стихове и рими — нали бил един от най-приближените поети на емира на правоверните! Имал той голям дар да съчинява разни истории — до посред нощ будувал и все стихове съчинявал. Още не бил заспал, когато Абдуллах бен Фадил станал, отворил един долап, взел от там един бич, взел и свещ и излязъл от двореца, като си мислел, че Абу Исхак спи…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абу Исхак много се зачудил на това нощно излизане и си помислил: „Накъде ли отиде Абдуллах бен Фадил с този бич? Сигурно е решил да измъчва някого! Трябва непременно да видя какво ще прави!“ Станал, тръгнал полека-лека след наместника. А Абдуллах отворил хазната си, измъкнал трапеза, на нея — четири сахана с ядене, хляб и стомна с вода. Натоварил се с всичко това и тръгнал. Абу Исхак го последвал. Наместникът спрял пред някаква стая, просторна и богато подредена. По средата имало широко легло от слонова кост, с орнаменти от блестящо злато. За него със златни синджири били вързани две кучета. Абдуллах оставил софрата встрани, засукал ръкави и отвързал едното. То се въртяло в ръцете му, заболо лице в земята, сякаш я целува, скимтяло и прилайвало със слаб глас. Абдуллах бен Фадил измъкнал камшика, замахнал и безмилостно го ударил. Кучето се увивало в ръцете му, молело за спасение, а наместникът продължил да го бие, докато то престанало да скимти и изгубило свяст. Тогава Абдуллах го взел на ръце, оставил го на мястото му, после отвързал второто и сторил с него същото. Накрая извадил кърпата си и започнал да бърше очите на двете кучета, да ги успокоява и да им говори:

— Не ме корете, за бога, не това искам аз и хич не ми е леко! Дано Аллах превърне това мъчение в радост и избавление!

Всичко това Абу Исхак виждал с очите си и чувал с ушите си и много се учудил. А Бен Фадил сложил пред кучетата софрата с ядене и започнал да ги храни от ръка, докато се наситили, галел муцуните им, донесъл стомната и ги напоил. Накрая взел софрата, стомната и свещта и се приготвил да си тръгне. Абу Исхак го изпреварил, дотичал до леглото си и си легнал. Бен Фадил въобще не разбрал, че гостът му е видял всичко, върнал софрата и стомната в килера, отворил долапа, оставил там бича, съблякъл се и си легнал да спи.

Цяла нощ си мислел Абу Исхак каква ще е тази работа, сън не му идвал. Чудил се до сутринта, когато двамата станали, произнесли утринната си молитва, подали им да закусят. Целия ден Абу Исхак си мислел за видяното, но не запитал Абдуллах за него.

На втората вечер се повторило същото. Така станало и през третата нощ. На четвъртия ден наместникът донесъл дължимия данък, Абу Исхак го взел и отпътувал. Стигнал до Багдад, предал данъка на халифа, който го запитал защо наместникът бил закъснял с изпращането.

— О, емир на правоверните! — отговорил Абу Исхак. — Наместникът ти в Басра бе приготвил данъка и искаше да го изпрати! Ако се бях задържал с един ден, щях да го пресрещна насред път! Но пък видях у него една чудесия, каквато през живота си не съм виждал!

— И каква беше тя, Абу Исхак? — запитал халифът.

— Ами видях това и това… — и Мосулеца му разказал какво правел наместникът с двете кучета.

— А запита ли го защо прави това? — запитал халифът.

— Не, кълна се в главата си, о, емир на правоверните!

— Слушай, Абу Исхак! — рекъл халифът. — Нареждам ти да се върнеш в Басра и да ми доведеш Абдуллах бен Фадил с двете кучета!

— О, емир на правоверните! — замолил се Абу Исхак. — Не ме карай да правя това! Абдуллах ми оказа такава чест! Видях това случайно и ти го разказах! Няма да мога да го погледна в лицето от притеснение! По-добре изпрати някой друг с писмо и той да го доведе заедно с двете кучета!

— Ако изпратя друг, той може да отрече всичко и да каже, че няма такива кучета! — възразил халифът. — Пък ако изпратя тебе, ти ще му речеш: „Аз видях всичко с очите си!“ Трябва непременно ти да отидеш и да го доведеш с кучетата, иначе ще те погубя!

— Добре, нека бъде волята ти! — отговорил Абу Исхак. — Право е рекъл някой си: „Бедата на човека идва от езика!“ Сам съм си виновен, че ти го разказах. Ти напиши височайше писмо, пък аз ще му го отнеса и ще ти го доведа с кучетата!

Написал халифът височайше писмо, Абу Исхак го отнесъл в Басра, влязъл при наместника и той възкликнал:

— Аллах да ни пази от зло, Абу Исхак! Защо така скоро се върна тук? Данъкът ли липсва, или халифът не го прие?

— Слушай, емир Абдуллах! — рекъл Абу Исхак. — Не съм се върнал, че данъкът ти липсва или халифът не го е приел! Моля те само да ме извиниш! Грях извърших пред тебе и което сторих, е подсъдно само на Аллах!

— Какво е станало с тебе, Абу Исхак! — запитал Абдуллах. — Ти си ми близък и аз ти прощавам!

— Ами когато бях при тебе, те следих три нощи подред. Всяка нощ ти отиваше да измъчваш двете кучета. Зачудих се, но ме досрамя да те питам. Случайно разказах за това на емира на правоверните и той ми нареди да се върна при тебе. Ако знаех, че работата ще стигне дотам, въобще нямаше да му го разказвам. Но май съдбата е решила така да бъде!

Така се извинявал той, а Абдуллах му рекъл:

— Щом вече си му го казал, ще потвърдя пред него думите ти, за да не те помисли за лъжец. Ако той бе изпратил някой друг, щях да отричам! Ще тръгна с тебе, ще взема и двете кучета, макар това да стане причина за края на земния ми път!

Взел наместникът дар, подходящ за халифа, повел и двете кучета със златни синджири, всяко върху камила, и потеглили на път. Стигнали в Багдад. Наместникът показал двете кучета на халифа. Те зацелували земята пред нозете му, замахали с опашки и заплакали, сякаш му се оплаквали. Зачудил се халифът.

— Разкажи ми що за кучета са това! — наредил той.

— О, емир на правоверните! — заговорил Абдуллах. — Това не са кучета, а моите двама братя, синове на баща ми и майка ми!

— А как може да са били хора, пък да са станали кучета?

— Ако разрешиш, о, емир на правоверните, ще ти разкажа цялата истина за тях!

— Разказвай, но гледай да не лъжеш — лъжата е черта на лицемерите! Истината е кораб на спасението и добродетел на праведните!

— О, емир на правоверните, нека ти разкажа историята, пък те ще ми бъда свидетели! Ако лъжа — те ще ме опровергават, ако казвам истината — ще я потвърждават!

— Но тези кучета не могат да говорят! Как ще бъдат свидетели?

— Братя! — обърнал се Абдуллах към кучетата. — Ако говоря нещо лъжливо, вдигнете глава нагоре и отворете широко очи! А когато говоря истината, отпуснете глава надолу и мигайте по-често! — после се обърнал към халифа:

* * *

Знай, наместник на Аллаха, че ние сме трима братя от един баща и една майка. Баща ни се казваше Фадил. Нямало да бъде наречен с това име, ако не е била мъката на баща му. Майката родила двама братя близнаци от една утроба, но единият умрял при раждането. Така вторият брат останал избраният — предпочитаният, и затова баща му го нарекъл Фадил. Възпитал го от добре по-добре, после го оженил за майка ми и умрял. Най-напред тя родила този мой брат и той го нарекъл Мансур, после родила този мой брат — той го нарекъл Насир. Третия път тя родила момче и той ме нарекъл Абдуллах. Той ни отгледа, а когато почина, остави ни дом и дюкян, пълен с разноцветни тъкани — индийски, гръцки, хорасански и какви ли не още. Когато умря, аз събрах търговците и всички видни люде, устроих им голяма трапеза и рекох:

— Търговци! Този свят е тленен, а отвъдният — вечен! Баща ни умря и остави известна сума пари! Боя се да не би приживе той да е останал длъжен някому с нещо — залог, заем или друго такова! Ако някой има да взема нещо от него — нека го каже! Аз ще върна всекиму дълга, за да се изправи баща ми с чиста съвест пред божия съд!

— Абдуллах! — рекоха търговците. — Ние не сме измамници! Боим се от всевишния Аллах и не желаем да ядем сирашки пари! Баща ти, Аллах да го прости, връщаше винаги навреме борчовете си на хората и на съвестта му не тежи никакво задължение. Имаше си той и такива нрави: ако някой му дължеше нещо, той никога не си го искаше, а ако дължеше някому нещо — плащаше си го, без да му го поискат!

— Аллах да ви благослови! — рекох, обърнах се към двамата ми братя и рекох: — Братя, баща ни никому нищо не е длъжен! Той ни остави тези пари, платове, къщата и дюкяна. Всеки от нас има право на една трета от всичко! Нека се договорим да не делим — парите ни ще бъдат общи! Ако пък искате — ще делим и всеки ще си вземе дяла.

— Ще делим и нека всеки си вземе дяла! — отговориха те…

* * *

Абдуллах се обърнал към двете кучета и ги запитал:

— Така ли беше, братя?

Те навели глава и замигали, сякаш искали да кажат „да“, и той продължил разказа си:

* * *

Доведох, о, емир на правоверните, човек на кадията, който да направи делбата. Той раздели помежду ни всичко, което бе оставил баща ни. Къщата и дюкянът съставляваха два от дяловете, всичко останало щеше да се изплати в пари. Аз си отворих дюкян, изложих в него платовете, които наследих, накупих нови с парите, които наследих от дела си от къщата и дюкяна. Завъртях алъш-вериш. Двамата ми братя пък купиха платове, наеха кораб и потеглиха за чужди страни.

— Аллах да ви помага! — пожелах им аз. — Моята печалба ще си дойде тук — нямам нужда от разходки!

Така живях цяла година. Започнах да печеля много — вече бях натрупал толкова, колкото бе оставил баща ни на всички ни. Веднъж си седях в дюкяна наметнат с две кожи — едната от самур, а другата от белки — бе зима, времето бе студено. Седях си така, когато се появиха двамата ми братя само по една риза на гърба, ушите им побелели, а зъбите им тракат от студ…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Като видях двамата си братя на този хал, стана ми мъчно, прегърнах ги, заплаках. Подарих на единия кожата от самур, а на другия — кожата от белка, отведох ги в хамама, изпратих им дрехи. Заведох ги у дома. Бяха много гладни и им сложих софра. Нахраниха се те, ядох и аз с тях…

— Какво ви се случи? Къде е имането ви? — запитах ги.

— Отпътувахме по море! — отговориха ми те. — Отидохме в град Куфа. Започнахме да продаваме платове, които при нас струват динар, а там — двайсет. Търгувахме, спечелихме, много пари натрупахме! Но който пътува, той не е сигурен. Като посъбрахме имане, натоварихме го на кораб и пак отплавахме. На четвъртия ден морето се надигна, раздвижи се и се разплиска, набърчи се във вълни сребристи, корабът ни се блъсна в някаква скала и се разтрошиш. Паднахме във водата, всички, които бяха с нас, изчезнаха от очите ни, само ние двамата се отървахме. Аллах ни изпрати друг кораб, моряците му ни качиха на борда, тръгнахме от страна в страна, просехме, огромни мъки преживяхме, докато стигнем до Басра. Ако бяхме успели да донесем онова, което бяхме спечелили, щяхме да сме по-богати и от царя, но така ни е било писано от Аллах!

— Братя! — рекох. — Тези пари са били дар за вечния свят, а печалбата ви е, че сте живи и здрави! Бедността и богатството са само призрачни видения! Аллах да възнагради онзи, който е рекъл:

Ако след гибел сигурна остават живи хората,

парите струват колкото парче от нокътя!

Братя, баща ни умря, но остави парите, които са у мене! Сега ще поделим пак така онова, което аз имам! — доведох човек на кадията, донесох всичките си пари и той ги раздели помежду ни и всеки взе по една трета. — Аллах благославя печалбата, спечелена в родината! — рекох аз. — Нека всеки отвори дюкян и да си гледа работата! Пък ако на някой нещо липсва — другите двама ще му го осигурят! — помогнах им да си отворят дюкяни, напълних ги със стока и казах: — Ето, продавайте, купувайте, пазете парите си! Яденето и пиенето ще бъдат от мене!

Направих така, че хората да ги уважават. През деня въртяха своя алъш-вериш, а през нощта спяха при мене. Не им позволявах да харчат от парите си. Обаче винаги когато си приказвахме, те възхваляваха гурбета, описваха какви печалби биха получили, убеждаваха ме да се съглася да тръгна с тях по далечни страни…

Така те продължиха да ме убеждават да тръгна с тях, докато един ден аз рекох:

— Абе май ще тръгна за ваш хатър!

Направихме съдружие. Накупихме платове, наехме кораб и потеглихме от Басра по морето разбушувано, от вълни развълнувано — който попадне в дълбините му, се е убил, който се измъкне, се е новородил. Пътувахме, що пътувахме от страна в страна, от град в град, въртяхме алъш-вериш, печелехме и натрупахме огромни богатства. Един ден стигнахме до някаква планина, там капитанът хвърли котва и рече:

— Излезте на сушата, пътници! Дано намерите някъде вода!

Всички слязоха от кораба, всеки търсеше вода. Аз тръгнах към върха на планината. И както вървях, видях бяла змия, която пълзеше забързана, след нея — грозен змей. Той я стигна, улови я, стисна главата й и тя изписка. Разбрах, че я насилва. Жално ми стана за нея, грабнах кремъчен камък, ударих змея по главата. Не усетих кога онази змия се претърколи и се превърна в млада девойка. Тя целуна ръката ми и каза:

— Аллах да те пази с две прегради, момко! Едната — от злините на този свят, а другата — от огъня на отвъдния. Ти спаси честта ми, стори ми добро и мой дълг е да ти се отплатя!

Насочи тя пръст към земята, която се разцепи, влезе в нея и почвата над главата й се затвори. Разбрах, че е от джиновете. По това време огън обхвана змея и той се превърна в пепел. Върнах се при братята си и им разказах какво съм видял. Намерихме вода и на сутринта капитанът вдигна котва, разпери платната, удариха по водата веслата. Пътувахме двайсет дни, без да видим суша или птица, и капитанът каза, че водата пак се е свършила.

— Да излезем на суша — може да намерим! — рекохме ние.

— За бога, объркахме пътя, не знам посоката, която ще ни изведе на суша! — възкликна той.

Обхвана ни голяма тревога, заплакахме и замолихме всевишния Аллах да се смили над нас. Пренощувахме зле. Когато зората освети наоколо, забелязахме висока планина. Зарадвахме се. Стигнахме до нея и капитанът каза:

— Хора, да излезем на сушата и да потърсим вода!

Всички излязохме да търсим вода, но никъде не намерихме. Тогава аз се изкачих на планината и видях зад нея висока стена. Извиках спътниците си и рекох:

— Вижте онази стена! Зад нея има град! Той не може да живее без вода! Да отидем там — ще намерим вода, ще купим нужните ни припаси и ще се върнем!

— Да не би жителите на този град да са съюзници на враговете на нашата вяра? — разтревожиха се хората. — Ако е тъй, ще станем техни пленници или ще ни избият! Няма помощ за излъгания, него винаги злини ще го гонят, както е казал един поет:

Земята е земя, небето е небе —

и няма избавление,

щом сам стремиш се ти към свойта гибел

със смирение…

— Нямам власт над вас, но ще взема братята си и ще отида в онзи град! — рекох аз.

— Няма да дойдем с тебе! — възразиха братята ми.

— Тогава ще отида сам! Почакайте ме да се върна!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Стигнах при градските порти. Видях, че това е град с чудесен градеж и красиви постройки: стените му — високи, кулите му — укрепени, дворците му — прекрасни, портите му — от китайско желязо, изковани и гравирани с изящни изображения. Видях каменна скамейка. На нея седеше мъж, в ръцете му — верига от жълта мед, а на нея — четиринайсет ключа. Разбрах, че това е привратникът на града, защото градът имаше четиринайсет порти. Пристъпих към човека и го поздравих:

— Мир вам!

Той не ми отговори. Поздравих повторно, потретих — никакъв отговор. Положих ръка на рамото му и рекох:

— Ей ти, защо не ми отговаряш? Спиш ли, ням ли си, или не си мюсюлманин?

Той дори не помръдна. Вгледах се и видях, че е от камък. Оставих го, влязох в града и видях човек край пътя — и той бе от камък. След туй съзрях възрастна жена, на главата й — кошница с дрехи за пране — не само тя бе от камък, но и кошницата, и дрехите в нея…

На пазара имаше продавач на зехтин — кантарът му бе готов за теглене, пред него — делви с най-различни видове олио и всичко — също каменно! Търговците седяха пред сергиите си, наоколо — жени, мъже и деца — и всичко от камък! Дюкяните бяха пълни със стоки, всички бяха каменни, а платовете сякаш бяха от нишки, плетени от паяци. Щом докоснех дреха или плат, те се пръскаха в ръцете ми на дребни прашинки. Видях множество сандъци — някои бяха пълни с кесии със злато. Взех една, тя се пръсна на прах в ръцете ми, но златото си остана, както си беше. Натоварих се, колкото можех да нося. Отидох на златарския пазар — и там хората седяха из дюкяните, някои от стоките им бяха из чекмеджетата, други — в ръцете им. Хвърлих всичкото злато, което носех, и се натоварих със златни предмети — колкото можех да нося! От златарския пазар излязох на пазара за скъпоценни камъни. Майсторите си седяха в дюкяните, пред всеки — масичка с най-различни камъни, по нея — рубини, елмази, изумруди, тюркоази и какво ли не още. Стопаните бяха също от камък. Хвърлих всички златни накити и се натоварих със скъпоценни камъни — колкото можех да нося! Съжалих, че братята ми не са с мене, за да си вземат от тези камъни, колкото искат. Излязох пред голяма порта, изографисана и украсена. Вътре имаше сграда. На скамейките пред нея седяха слуги, войници и велможи и всички — от камък! Влязох вътре и видях диван, препълнен с големци, везири и емири — всички бяха от камък. На трон от червено злато, обсипано с бисери и скъпоценни камъни, седеше цар с кесарска корона, обсипана със скъпоценни камъни, които бляскаха като малки слънца — и той бе от камък. След дивана се оказах във харема. Вътре имаше трон от червено злато, обсипан с бисери и скъпоценни камъни. На него седеше царица, на главата й — корона със скъпоценни камъни. Около нея бяха насядали жени. Един евнух се бе изправил с ръце, скръстени на гърдите, сякаш готов веднага да услужи с нещо. Диванът можеше да замае ума на всеки с чудесната си резба от дърво и злато, с прекрасните зографски изображения и великолепната си уредба. От тавана висяха прекрасни светилници от най-чист кристал, във всяка гънка на кристала блестеше скъпоценен камък. Хвърлих всичко, което носех, и започнах да обирам тези скъпоценности. Не знаех вече какво оставям и какво вземам.

Видях встрани малка отворена врата. Вътре имаше стълба. Слязох по нея и чух нежен човешки глас, който четеше стихове от Корана. Оказах се пред копринена завеса, обшита със златни ширити, по която блестяха бисери, корали, рубини, късове изумруди и други скъпоценни камъни. Повдигнах я и се озовах пред зала, изписана така, че умът ми се обърка. Вътре седеше девойка с лице като слънце, което грее в чистите небеса, в най-прекрасни одежди, в цветуща хубост и прелест, стройна и кръшна, мила и нежна, сякаш точно нея е имал предвид поетът, като е казал:

Да цъфти под богатите дрехи снагата,

да блестят тези рози по бузи богати!

На челото й сякаш Плеядите греят,

на гърдите — планети се светли люлеят!

Ако дрехата бе изтъкана от рози,

то снагата ще бъде клон тънък на роза!

Ако тя потопи си в морето снагата,

то мед сладък ще стане със блясък на злато!

Ако нейде я зърне стар шейх със тояга,

той за миг би подскочил като лъв кръвожаден!

Щом зърнах тази девойка, пламнах от обич към нея. Гласът й бе като звука от отварянето на райските порти от Ридуан, думите, които излизаха от устните й, звъняха като скъпоценни камъни, както е казал поетът:

Певецо, твойта песен, твойте думи,

усилват ми желанията бесни.

И две неща се сливат в образа й чуден:

на Юсуф хубостта с Даудовите песни!

Изведнъж тя сгреши, не произнесе добре някаква дума, а в мене се объркаха ум и взор — както е казал поетът:

Не ме разтърси мъката, че думите обърка!

Не наруши забраната — но само ги пречупи!

Не ме упрекна никой за грешната ми стъпка

и никой не поиска кръвта ми да откупи!

Замръзнах, обхванат от ужаса на страстта, и промълвих:

— Ас-саляму алейкум, господарке! Нека Аллах да удължи предначертаното ти щастие и укрепи твоята слава във вечността!

— Поздрави и уважение, о, Абдуллах, син на Фадил! — отговори тя. — Добре дошъл, скъпи мой, сълза на окото ми!

— Откъде знаеш името ми, господарке? — възкликнах аз. — И ти самата откъде си? Какво са направили жителите на този град, че са вкаменени? Аз съм объркан, сащисан, изненадан и изумен, че в този град няма жива душа освен тебе! Заклевам те в Аллаха, разкажи ми защо е всичко това!

— Седни, Абдуллах! — рече тя. — Ако е пожелал Аллах, ще ти разкажа всичко!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Приседнах при девойката и тя заразказва:

* * *

Аз съм дъщеря на царя на този град! Баща ми е онзи, когото си видял на високия трон в дивана. Той бе силен цар, водеше в бой хиляда хиляди и още сто и двайсет хиляди войници, броят на емирите в държавата му бе двайсет и четири хиляди. Под властта му освен градчетата, паланките, крепостите, калетата и селата имаше хиляда големи града! Нему се подчиняваха още хиляда емири бедуини, всеки от които водеше по двайсет хиляди конници. Имаше много съкровища, каквито око не е виждало, ухо не е чувало! Но той мразеше всички чужди царе! И най-силните се плашеха от него! А той бе езичник многобожник, кланяше се на идоли! И всичките му войници бяха неверници като него!

Случи се веднъж, когато той седял на царския си трон, не усетил кога при него влязъл човек, чието лице блестяло така, че осветило целия диван. Баща ми видял, че е в зелено одеяние, висок на ръст, от него лъхали достойнство и величие, блясъкът на лицето му заслепявал очите.

— Тиранино! Невернико! — викнал той. — Докога ще се кланяш на идоли? Закълни се, че няма бог освен Аллаха и че Мохамед е неговият раб и пратеник! Приеми исляма заедно с племето си! Откажи се да се кланяш на идоли! Почитай истински само Аллах!

— Кой си ти, човече? — викнал баща ми. — Защо така мразиш идолите? Не се ли боиш от гнева им?

— Идолите са просто камъни! — отговорил човекът. — Нито гневът им ще ми навреди, нито радостта им ще ми е от полза! Нареди на всеки от племето ти да ти донесе идола си! Аз ще ги призова да ми се разгневят и ще помоля моя бог да се разгневи на тях! Всички идоли са създадени, а моят бог е всесъздател и е всесилен! Ако видите истината — последвайте го, а ако видите лъжа — изоставете го!

Царят наредил всеки да донесе божеството идол, на което се кланял. Всички големци донесли идолите си в дивана.

През това време аз седях зад една завеса при бащиния ми диван. Имах идол от зелен изумруд с големината на човешко същество. Баща ми поиска и него и аз му го изпратих. Сложиха го до бащиния. Той бе от рубин, а на везирите му — от скъпоценен елмаз. Големците сред войниците и поданиците имаха също различни идоли. Всеки притежаваше такъв идол, какъвто можеше да си позволи. Сред народа някои от идолите бяха от раковини, други — от дърво, трети — от глина, четвърти — от кал. Бяха в различни цветове — жълти, черни, червени, зелени, бели.

— Накарай идолите да ми се разгневят! — рече човекът.

Подредиха всички идоли в кръг, сложиха бащиния ми идол върху златен трон по средата, а моя — до неговия. Баща ми се поклони на идола си и му каза:

— О, бог мой! Ти си най-щедрият бог и няма по-велик от тебе! Този човек дойде при мене със съмнение за твоята божественост, претендирайки, че имало бог, по-велик от тебе! Той ни разпорежда да се кланяме на неговия бог! Боже, разгневи му се! — идолът не само че не му отговаряше, но и дума не му проговори. — О, боже! — молеше го баща ми. — Защо не говориш? Спиш ли? Дай ми победа, говори!

Разтърси го, но идолът не помръдна.

— О, враг на Аллаха! — възкликна човекът. — Как може да се кланяш на бог, който нито говори, нито има сила да стори каквото и да е, а не желаеш да се кланяш на моя бог, който е близко и отговаря, присъства и е винаги с теб, внимава и не спи, не е измислен, сам вижда и сам не се вижда, способен е да направи всичко, за което твоят бог е безсилен, и не сторва никакво зло на душата ми! В идола се е вселил дяволът проклет, който те отклонява от правия път — сега той си е отишъл! Поклони се на Аллаха, закълни се, че няма друг бог освен него, че само той заслужава да му се кланят, че няма друго благо освен неговото! А виж с очите си колко е безсилен!

Той разклати горната част на идола и той падна на земята. Разгневи се царят и викна:

— Този неверник събори моя бог! Убийте го!

Всички понечиха да скочат и да го посекат, но никой не можа да се надигне. Човекът им предложи да приемат исляма, но те отказаха.

— Тогава ще ви покажа гнева на моя бог! — рече той, отпусна ръце и продължи: — Аллах, господарю мой, в теб е моето доверие и молба! Отговори на молитвата ми пред тези човешки твари, които се хранят от твоята щедрост, а се кланят на други богове! О, създател на нощта и деня, моля те да превърнеш тези същества в камъни! Ти си всемогъщ, можеш да направиш всичко!

И Аллах превърна жителите на този град в камъни. А аз, още като видях доказателствата, лицето ми се сведе пред Аллах и видях какво ги постигна. Тогава човекът се обърна към мене и каза:

— Аллах побърза да ти даде щастие! В това е неговото всемогъщество!

Аз положих пред него клетва и обет пред Аллаха. Бях седемгодишна, вече съм на трийсет.

— Господарю — казах му аз, — всичките жители се превърнаха в камъни! Аз се спасих, защото чрез тебе приех исляма! Как се казваш?

— Казвам се Абул Абас ал-Худр! — отговори той. Той ми посади едно нарово дръвче, което тутакси се разлисти, цъфна и върза един нар. — Изяж това, което ти дарява Аллах, и искрено му се моли! — напъти ме той.

Изядох нара. После той ме научи на основите на исляма, как да се моля. Научи ме и да пея Корана. И ето — оттогава всеки ден се кланям на Аллаха и всеки ден дръвчето ми дава по един нар. Изяждам го и се насищам по този начин. А Худр, мир нему, идва всеки петък. Той ми каза името ти, предупреди ме, че ще дойдеш, каза ми да се подчиня на волята ти и да вървя с тебе, където поискаш!

* * *

— После тя ми показа наровото дърво — продължил Абдуллах бен Фадил разказа си. — На него имаше един нар. Тя изяде половината и ме нахрани с другата половина. Не съм срещал по-сладък и по-вкусен от онзи нар. После запитах:

— А ти съгласна ли си да дойдеш с мене в страната ми и да заживееш с мене в Басра?

— Готова съм да слушам думите ти и да се подчинявам на волята ти! — отговори тя.

Тя ме заведе в хазната на баща си, взехме от там толкова, колкото можехме да носим, и напуснахме града. Срещнахме се с братята ми, които ме търсеха.

— Търговецо Абдуллах, подухна попътен вятър и ти задържаш потеглянето ни! — скара ми се капитанът.

— Това няма значение! — рекох. — Сигурно закъснението ми е било за добро! Получих онова, което желаех! Слушайте какво ми се случи! — разказах им какво съм видял, показах им какви богатства съм донесъл, и рекох: — Ако бяхте дошли с мене, щяхте да получите много такива неща! Но нищо! Което имам, е достатъчно за всички ни! Това ни е общ късмет!

Разделих донесеното с братята си и с капитана, сам взех колкото и те, дадох това-онова на слугите и моряците. Всички бяха доволни освен братята ми. Потъмняха очите им. Забелязах, че алчността ги е овладяла, и рекох:

— Братя, стори ми се, че онова, което ви дадох, не ви стига! Но аз съм ви брат, между нас разлика няма! Което е мое, то е и ваше! Ако умра — нали само вие ще ме наследите?

Качих и девойката на кораба, затворих я в трюма и започнах да й изпращам храна. Братята ме запитаха:

— Какво смяташ да правиш с тази хубавица?

— Ще се оженя за нея, когато стигнем Басра! — отговорих.

— Братко! — рече единият. — Тази девойка е великолепна, обич пламна в сърцето ми! Искам аз да се оженя за нея!

— Аз също! — рече вторият. — Дай ми я аз да се оженя за нея!

— Братя! — отговорих аз. — Тя взе от мене клетва, че само аз ще се оженя за нея! Ако я дам на някой от вас, ще наруша обета си! Когато стигнем живи и здрави в Басра, ще сгледам две от най-хубавите тамошни момичета, ще платя откупа им с мои пари, ще направим обща веселба! И тримата ще влезем при жените си в една и съща нощ! А тази девойка си е мой късмет!

Те замълчаха и аз си помислих, че са останали доволни. Пътувахме четирийсет дни, докато пред нас се появи Басра. Зарадвахме се, че сме пристигнали живи и здрави. Доверявах се на братята си, бях вече спокоен, но само Аллах знае онова, което ще стане. Легнах си последната вечер и докато бях потънал в сън, не усетих кога те са ме понесли — единият ме хванал за краката, другият — за ръцете, били се договорили да ме удавят в морето заради девойката.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Когато, о, емир на правоверните, братята ми ме хвърлиха в морето, аз стигнах до дъното, после водата ме издигна на повърхността. Изведнъж една голяма птица се спусна над мене, грабна ме и ме издигна във висините. Когато отворих очи, видях, че се намирам в дворец със здрави темели и висок градеж, с великолепни, издялани от камък орнаменти. Наоколо стояха неволници, скръстили ръце на гърди. Сред тях една жена седеше върху трон от червено злато, орнаментиран със скъпи камъни и едри бисери. Бе в одежди, които не се мерят с човешки ценности, защото човек не би могъл да отвори очи пред техния блясък. Птицата, която ме бе грабнала, се разтърси и се превърна в девойка като светло слънце. Внимателно я огледах — тя бе същата, която бях срещнал в планината в образа на змия, гонена от черен змей.

— Защо си довела този човек? — запита жената на трона.

— Майко! — отговори девойката. — Това е онзи, който защити честта ми на девойка сред джиновете! — а после се обърна към мене: — Ти помниш ли коя съм? Аз съм онази, заради която ти уби Черния змей!

— Но нали при онзи змей ти бе като бяла змия?

— Аз съм Бялата змия, дъщеря на Червения цар на джиновете! Казвам се Саида! Това е майка ми. Тя се казва Мубарака. Змеят, който се бореше с мен и искаше да отнеме честта ми, бе везирът на Черния цар. Той се казваше Дарфал и е от проклет род! Видя ме веднъж и ме харесал. Поиска ме от баща ми, но татко му каза: „Не е за твоята уста да се жениш за царски дъщери!“ Той се разгневи и се закле да надхитри баща ми! Постоянно ходеше след мене, все ме преследваше, искаше да ме погуби! Между него и баща ми се водеха войни с много жертви, но баща ми все не успяваше да го надвие — всеки път, когато го притискаше, везирът бягаше от боя. Когато приемах някакъв образ, той се превръщаше в същото животно от мъжки вид, а когато се криех някъде, той ме усещаше по мириса и ме настигаше. Превърнах се в змия и се скрих на онази планина, но той се превърна в змей и ме улови. Тогава се появи ти и го уби. Тогава се превърнах в девойка, показах ти лицето си и казах: „Ти направи добро, което не се заличава!“ Когато видях как братята ти те хвърлиха в морето, побързах да те спася от гибел! — после тя се обърна към майка си: — Майко, окажи му почит за това, че той спаси честта ми!

— Здравей, човече! — каза майката. — Ти си ни направил добро и заслужаваш уважението ни! — после тя ми подари цяло съкровище с много скъпоценни камъни и нареди: — Отведете го при царя!

Заведоха ме в дивана на царя. Той седеше на трон, около него — стражи великани и сановници. Той се изправи на крака, поздрави ме, оказа ми голяма почит, дари ме с всевъзможни блага, а после нареди на един от свитата си:

— Нека дъщеря ни го заведе там, откъдето го е взела!

Отведоха ме при Саида. Тя ме взе на гръб и литна заедно с всичките богатства, с които бях надарен.

А капитанът на кораба се стреснал от шума, когато братята ми ме хвърлили, и викнал:

— Какво падна в морето?

Заплакали братята ми, завикали:

— О, наивният ни брат! Отишъл да си свърши една работа край борда и цопна във водата!

Така те сложили ръка на имането ми, но се скарали заради девойката. Дори не си спомнили за брат си — толкова стигнала тъгата им! Точно тогава Саида кацна на гемията…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН СЕДЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила разказа на Абдуллах бен Фадил:

* * *

Щом ме видяха, братята ми ме запрегръщаха, радваха ми се и ми говореха:

— Как си, братко? Сърцата ни изгоряха по тебе!

— Ако сърцата ви толкова горяха за него, нямаше да го хвърлите в морето, докато спи! — кресна им Саида. — Сега изберете си сами смъртта, от която да умрете!

Грабна ги тя, понечи да ги убие, но те викнаха:

— Братко, пощади ни!

Намесих се аз, защитих ги, замолих я:

— Смили се, не убивай братята ми!

— Трябва да ги убия — те са предатели! — настоя тя.

Продължих да я увещавам, да я моля, накрая тя каза:

— Няма да ги убия само за твой хатър, но ще ги омагьосам! — измъкна тас, гребна с него морска вода, каза над нея някакви неразбираеми думи, поръси ги и каза: — Излезте от човешки образ и влезте в кучешки образ!

И те се превърнаха в кучета, както ги виждаш сега, о, емир на правоверните!…

* * *

Абдуллах се обърнал към кучетата и ги запитал:

— Истината ли говоря, братя?

Те закимали с глава, сякаш потвърждавали думите му, и той продължил:

* * *

О, емир на правоверните! След като омагьоса братята ми, Саида заговори на хората в кораба:

— Абдуллах бен Фадил стана мой брат! Ще наминавам към него един-два пъти на ден! Всеки, който не изпълнява повелите му или му посегне, ще му сторя онова, което направих с тези предатели! Няма да има за него спасение!

— Господарке! — заговориха всички. — Всички ние отсега насетне сме роби и слуги на Абдуллах и ще го слушаме!

— Когато се върнеш в Басра, преброй всичките си пари! — каза ми тя. — Ако ти липсва нещо, кажи ми — аз ще ти го донеса, който и човек да ти го е взел, където и да е той, и ще го превърна в куче! Прикрепи на врата на всяко от тези кучета верига, вържи ги за крака на леглото и ги остави затворени и сами! Всяка нощ в полунощ отивай при тях и бий всяко до смърт, докато загуби свяст! Ако мине някоя вечер, без да си ги бил, ще дойда и сама ще те набия до смърт, а после и тях! Завържи ги с въжета, когато влизат в Басра!

Вързах кучетата за мачтата и Саида си тръгна.

На другия ден стигнахме Басра. Наизлязоха търговците да ме посрещнат. Никой не ме запита за братята ми, но се загледаха в кучетата и ме заразпитваха:

— Какво ще правиш с тези кучета!?

— Опитомих ги при това пътуване и ги доведох с мене! — отговорих.

Те ми се присмиваха — не знаеха, че това са братята ми.

Затворих ги в един килер. Същата вечер започнах да подреждам товарите от платове и скъпоценности. Дойдоха търговци да ме поздравят. Увлякохме се в разговор и аз нито бих кучетата, нито ги завързах с вериги. Никакво зло не им сторих. Легнах си и не усетих кога се появила Саида.

— Не ти ли казах да ги вържеш с вериги и да ги набиеш до смърт? — кресна ми тя. Хвана ме, измъкна бич и така ме шибна, че паднах в несвяст. После отиде при братята ми и ги наби така жестоко, че те едва не умряха. Накрая каза: — Всяка вечер ще биеш всяко куче така, както направих аз! Мине ли вечер, без да го направиш — ще бия тебе!

Сложих вериги на шиите им. На втората вечер ги набих — нали трябваше да спасявам себе си…

Всичко това стана по време на халифството на Махди. Той ме назначи за наместник в Басра. Помислих си: „Пък може гневът й да се е уталожил!“ Една вечер ги оставих, без да ги бия. Тя дойде и жестоко ме удари — за цял живот не мога да забравя нейната ярост. Когато Махди умря и ти пое халифството, ти ми изпрати писмо да продължа да управлявам Басра. Ето, дванайсет години минаха, а аз все ги бия, за да отърва себе си от бой. А когато ги набия, галя ги, извинявам им се, храня ги и ги поя. Никой не узна за тях, докато не ми изпрати Абу Исхак за данъка — така тайната ми се разкри. Това е моята история!…

* * *

Учудил се Харун ар-Рашид на този разказ и рекъл:

— А ти би ли простил на братята си за това, което са ти сторили?

— Господарю! — отговорил наместникът. — Аллах е, който прощава! Аз само снемам вината от съвестта им на този и на онзи свят! Имам нужда да бъдат простени, защото ми е трудно вече толкова години да ги бия вечер до смърт!

— Абдуллах! — рекъл халифът. — Ако е пожелал всевишният Аллах, ще направя всичко, за да ги отърва и да ви помиря, за да прекарате остатъка от живота си като братя, обичащи се един друг!

— Господарю! — възкликнал Абдуллах. — Ако ги оставя една вечер без бой, Саида ще ме пребие!

— Не бой се! — казал халифът. — Ще ти дам писмо! Дойде ли Саида — ти й го предай лично! Ако прости — това ще бъде от нейна полза! Пък ако не се подчини на волята ми, която е повеля от Аллаха, остави я да те набие! Приеми, че си забравил да ги набиеш и затова си изял боя! Но не ме ли послуша тя, да не съм емир на правоверните, ако не я накажа! — после той написал писмо, запечатал го и продължил: — Щом Саида дойде при тебе, ти й кажи: „Халифът, царят на хората, ми нареди да не ги бия и ти написа това писмо!“

Абдуллах отвел кучетата у дома си и си помислил: „Какво ли би направил халифът срещу дъщерята на властителя на джиновете, ако тя ме набие? Но аз ще претърпя боя и тази нощ ще дам покой на братята си! Ако халифът нямаше зад себе си велика опора, той не би ми забранил да ги бия!“ Снел нашийниците и веригите и започнал да ги успокоява:

— Не се бойте! Халифът, шестият от рода Абас, обеща да ви отърве! Аз вече съм ви простил! През тази благословена нощ вие ще станете отново свободни хора!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ОСЕМДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че кучетата били обхванати от възбуда и радост. Те започнали да търкат бузи в нозете му, сякаш му се молели, а той ги галел по гърба. Когато дошло време за вечеря и сложили софрата, той им рекъл:

— Седнете с мене!

Те приседнали и заедно всички яли на софрата. Хората от свитата му го гледали и се чудили, че се храни заедно с кучета.

— Той луд ли е, или е изкуфял? — питали се те. — Как може наместникът на Басра да яде на една трапеза с кучата? Че той е по-горе дори от везир! Нима не знае, че кучето е нечиста твар! — така те гледали Абдуллах и кучетата, докато се хранели. После Абдуллах измил ръцете си. Кучетата протегнали също лапи и започнали да се мият. А всички, които стояли наоколо, започнали да се подхилкват и да говорят: — Цял живот не сме виждали кучета, които да ядат, а после да си мият лапите! — после двете кучета седнали на скамейката до Абдуллах бен Фадил. В полунощ той разпуснал слугите и всички отишли да си легнат. Всяко куче се настанило в отделно легло, а слугите си мърморели: — Той си легна, кучетата също си легнаха като него!

Посред нощ Абдуллах не усетил как земята се разцепила, от там изскочила Саида и му викнала:

— Ей, Абдуллах, защо не наби кучетата тази нощ? Защо си снел веригите от шиите им? Напротив ли ми правиш, или ми се присмиваш? Ей сега ще те набия и ще те омагьосам на куче като тях!

— Господарке! — рекъл той. — Заклевам те да почакаш, за да ти изясня защо го сторих, пък после ти прави каквото искаш с мене!

— Казвай! — наредила тя.

— Царят на простосмъртните, халифът и емир на правоверните Харун ар-Рашид, ми нареди да не ги бия тази нощ! — заговорил Абдуллах. — Той ти праща поздрави и ми даде писмо, за да ти го предам! Подчиних се на волята му — подчинението пред емира на правоверните е дълг на всеки мюсюлманин! Ето — прочети го, пък после прави каквото искаш!

Подал й писмото, тя го взела, прочела го, а в него било написано: „В името на Аллах, милостивия и милосърдния!

От царя на простосмъртните Харун ар-Рашид до Саида, дъщерята на Червения цар.

Този мъж прости на братята си и се отказа от властта си над тях. Аз отсъдих да се помирят, пък щом има помирение — отпада и наказанието! Отсъждам да не предприемаш повече нищо! Щом вярваш в Аллах и неговия пратеник, трябва да се подчиниш! Моята воля е да им простиш! Знак на твоето подчинение ще бъде снемането на магията от тези двама мъже, за да ги приема утре свободни! Ако не ги освободиш, утре аз сам ще ги освободя напук на тебе с помощта на всевишния Аллах!“

— Абдуллах — възкликнала Саида, — няма да предприема нищо, преди да отида при баща си — ще му покажа писмото и бързо ще се върна!

Земята се разтворила под нея и тя изчезнала. Отишла при баща си, разказала му за станалото и му показала писмото на халифа. Той го целунал, допрял го до главата си, прочел го и рекъл:

— Дъще! Повелята на халифа е изречена, длъжни сме да изпълним волята му! Не можем да не го послушаме! Ако той ни се разгневи, ще загинем до един! Не слагай върху гърба ни грях, който не можем да носим! Иди при онези мъже и ги освободи начаса!

— Татко, а какво ще направи царят на простосмъртните, ако ни се разгневи? — запитала Саида.

— Разни неща може да направи той с нас, дъще! — отговорил той. — Първо, той е човек и затова стои на по-предно място от нас пред Аллаха! Второ — той е наместник, халиф на Аллаха! Трето, неговата утринна и другите му молитви са много по-силни от нашата. Дори да съберем срещу нещо всички джинове, те не могат да му сторят зло! А той, ако ни се разгневи, ще направи два метана в утринната си молитва, ще ни повика с един-единствен вик и ние ще се съберем покорни пред него, ще бъдем като овце в ръцете на месар! Ако поиска, той ще ни нареди да напуснем родните си места и да се преместим в някоя дива земя, където няма да можем да преживеем. Ако иска да ни погуби — ще ни нареди да се погубим и ние сами ще се избием един друг. Не ставай причина заради двама мъже да изпогинем всички! Иди и ги освободи, преди върху нас да се е стоварил гневът на емира на правоверните!

Върнала се Саида при Абдуллах бен Фадил и му казала:

— Приемаме волята на емира на правоверните и се молим той да остане доволен от нас! — извадила тас, сипала в него вода, произнесла заклинанията, поръсила кучетата и промълвила: — Излезте от кучешкия си образ и се върнете в човешки образ!

Двете кучета тутакси се превърнали в хора, силата на магията паднала от тях.

— Свидетелствам, че няма бог освен Аллах и Мохамед е неговият пратеник! — възкликнали двамата, втурнали се да целуват ръцете и нозете на брат си и да го молят за прошка.

— Вие сами си изтърпяхте прошката! — казал им той.

Двамата се разкаяли най-сърдечно и рекли:

— Бог ни наказа каквото сме си заслужили!

Така те плакали и съжалявали за стореното, а той ги запитал:

— А какво направихте с девойката, която доведох от Каменния град?

— Когато дяволът ни съблазни и ние те хвърлихме в морето, се скарахме за нея! — отговорили те. — Всеки от нас искаше да я вземе за своя жена! Щом разбрала защо се караме и че сме те хвърлили в морето, тя излезе от трюма и ни каза: „Не спорете заради мене! Не съм на никого от вас! Мъжът ми отиде в морето и аз ще го последвам!“ После се хвърли в морето и се удави.

— Тя е умряла като мъченица! — възкликнал Абдуллах и горчиво заплакал, а после промълвил: — Не е било справедливо да се карате кой да вземе жена ми!

— Грешни сме! — отговорили двамата. — Бог ни наказа за стореното. Това ни е предопределил Аллах още преди да ни създаде!

Абдуллах приел смирението им, а Саида възкликнала:

— Нима им прощаваш?

— Сестро! — рекъл той. — Онова, което е предопределено, подлежи на прошка — такава е цената на всичко пред Аллаха!

— Пази се от тях! — предупредила го тя. — Те са предатели!

Сбогувала се с него и си отишла…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Абдуллах бен Фадил прекарал цялата нощ с братята си. Тримата яли, пили и се веселили. Когато слугите ги видели, разбрали, че той е бил с братята си. Поздравили ги и казали на емир Абдуллах:

— Владетелю, Аллах да те благослови, че си се срещнал със скъпите си братя! Но къде бяха те досега?

— Те са същите, които видяхте в образа на кучета! — отговорил той. — Хвала на Аллаха, който ги отърва от затвора им и от страшните мъчения!

Отвел ги при Харун ар-Рашид. Влезли при него, целунали земята пред нозете му.

— Добре дошъл, емир Абдуллах! — рекъл халифът. — Разкажи ми какво ти се случи през тази нощ!

— О, емир на правоверните! — заговорил Абдуллах. — Аллах да възвеличи мощта ти! — разказал му всичко, което му се било случило през нощта, и продължил: — И ето ги пред тебе, господарю!

Огледал халифът двамата момци и рекъл:

— Аллах да те възнагради от ръцете ми, Абдуллах! — после укорил двамата братя за онова, което били направили с брат си, те го помолили за прошка и той рекъл: — Абдуллах, назначи братята си за свои помощници и бъди техен учител! — тях пък посъветвал да се вслушват в съветите на брат си, надарил ги щедро и наредил да тръгнат за Басра. Тримата напуснали щастливи халифа, а той се зарадвал от полезните изводи, които си извлякъл, после рекъл: — Право е казано, че трудностите са наречени да са от полза за хората!

Абдуллах бен Фадил напуснал Багдад заедно с братята си. Пристигнал в своя град. Наизлезли големци и избраници да го посрещнат, хората възхвалявали емира, а той пръскал злато и сребро. Всички отправяли молитви за негово здраве, а никой не обръщал внимание на братята му. Ревност и завист обхванала сърцата им. Абдуллах забелязал това, но си затварял очите, а колкото повече им угаждал, толкова повече растели тяхната злоба и завист. За такива случаи е казано:

Угаждам аз на всички хора, но не и на завистник,

че щом му повече угаждам, той повече желае!

И как човек да угоди на тези зависти всесилни,

щом те ще са доволни само от гибелта му най-накрая!

На всеки от двамата той дал по един невиждан сарай, предоставил им свита, слуги и неволници, бели и черни роби — по четирийсет души. На всеки дал и по петдесет жребеца от най-отбраните коне. Имали си нахлебници и придружители. Упълномощил ги да събират данъците, дал им големи плати, направил ги свои първи помощници…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че веднъж Абдуллах казал на братята си:

— Братя, всички ние сме равни! Властта тук, след Аллаха и халифа, е дадена на мене и на вас! Управлявайте Басра и когато съм тук, и когато ме няма! Но щом съдите, трябва да се водите от думите на Аллах! Горко ви, ако станете потисници — щом има тирания, страната залинява, ако ли пък справедливостта процъфтява, какви ли не чудеса стават! Ако се провалите, това ще бъде и мой провал! Ако искате да вземете пари от хората — по-добре ще е да ги вземете от мене, ще ви дам повече, отколкото имате нужда! Аллах да е щедър към онзи, който е казал следните стихове:

Пред злото страшно във душата млада

безсилна ще е всякаква преграда!

Умникът само в нужда се показва

и камък не таи във чиста пазва!

Езикът на умника е в сърцето —

глупак е, който все с езика клепа!

Не можеш ли ума си да използваш,

по-глупавият ще те смачка бързо!

Добро и зло са скрити във сърцата,

покажат ли се — вижда се душата!

От корен щом си зъл — тя зло донася,

от теб добро човеците не чакат!

Дадеш ли власт ненужна на глупака,

ти по си глупав и добро не чакай!

Разкриеш ли си тайните пред хора,

знай — враговете ти ще те съборят!

Върши си твойто — то ти е облага

и нека другото не те засяга!…

Така поучавал той братята си и дори си мислел, че поради съветите те са го обикнали повече. Оказвал им все по-голяма почит, те правели същото към него, но завистта им растяла. Веднъж заговорили помежду си:

— Слушай, братко! — рекъл Насир. — Докога ще се подчиняваме на Абдуллах, който притежава толкова сила и власт? Беше търговец — стана емир! Беше дребосък — стана голям човек! А ние не растем — нямаме нито мощ, нито тежест! Все той е най-добрият, а ние сме си все на същото място! Нищо не остава от него за нас! Ще постигнем напредък само ако го убием! Направим ли го, ще станем господари на всичко, ще приберем всички скъпоценности от неговите хазни! После ще си ги разделим, ще приготвим дар на халифа, ти ще станеш наместник в Куфа, а аз — в Басра! Всеки ще си има свой сан!

— Право казваш! — съгласил се Мансур. — Но как да го погубим?

— Нека устроим пир у един от нас! — предложил Насир. — Ще го поканим, ще го забавляваме с приказки — накрая сърцето му ще се стопи от безсъница! Тогава ще му постелем, а щом заспи, ще се нахвърлим върху него, ще го удушим, ще го хвърлим в морето, а на сутринта ще кажем: „Сестра му, джинът, дойде при него и каза: «Ти, човешки разбойник, кой ти е позволил да се оплакваш от мене пред емира на правоверните? И той е цар като всички нас! Но първо ще убия тебе, пък после ще видя какво ще правя с емира на правоверните!» След това го грабна, земята се разцепи и тя се вмъкна в нея!“ После ще пратим вест на халифа и той ще ни назначи на неговото място! След време ще му пратим скъпоценен дар и ще му поискаме и властта в Куфа!

Така се договорили те да погубят брат си. Насир приготвил богат пир и рекъл на Абдуллах:

— Братко, молим те заедно с Мансур, не ми скършвай хатъра, бъди ми гост в дома ми! Така ще мога да се гордея! Хората ще кажат, че Абдуллах е пил и ял на трапезата на брат си Насир — а това ще ме възвиси в очите им!

— Добре, братко! — съгласил се Абдуллах. — Само скъперникът отказва гостоприемства! — после се обърнал към брат си Мансур: — Ще дойдеш ли с мен в дома на брат ни Насир — ще ядем и пием като негови гости и няма да му скършим хатъра!

— Братко! — заговорил Мансур. — Няма да тръгна с тебе, преди да ми се закълнеш, че след като излезеш от къщата на Насир, ще дойдеш и в моя дом, където ще ядем и пием и ти ще бъдеш мой гост! Нима Насир ти е брат, а аз не съм? Както не скършваш неговия хатър, така няма да скършиш и моя!

— Така да бъде! — съгласил се Абдуллах. — Изляза ли от дома на брат ни, ще вляза в твоя дом! Както той ми е брат, така си ми и ти!

На следващия ден Абдуллах възседнал коня си, извикал брат си Мансур и отишли в къщата на брат си Насир. Той ги поканил на трапезата, яли, пили и се веселили. Така цял ден изкарали в ядене и пиене, във веселби и игри до вечерта, когато седнали да си поприказват. Веднъж Мансур разказвал случка, втори път Насир разказвал случка, а Абдуллах слушал. Тримата останали сами, войниците се разотишли из стаите. Така продължили, докато от безсъницата сърцето на Абдуллах капнало и сънят го победил…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Насир приготвил на брат си постеля, той се съблякъл и заспал. Двамата го изчакали, скочили и се нахвърлили върху него. Събудил се той и като видял, че притискат гърдите му, викнал:

— Какво е това, братя?

— Не сме ти братя и не те познаваме! — викнали те. — По-добре ще е да умреш!

Притиснали гърлото му и го задушили. Той престанал да се движи и изгубил свяст. Те го помислили за умрял. Дворецът бил край морето и те набързо го хвърлили във водата. Но когато паднал сред вълните, Аллах му пратил един делфин, който бил свикнал да се навърта около двореца, защото шахтата за нечистотиите се изливала в морето през един отвор. Всеки път, когато готвачите колели някакво животно, те изхвърляли в морето вътрешностите му през този отвор, и делфинът идвал и поглъщал всичко, което плувало. През него ден заради пира в морето били хвърлени много остатъци и делфинът се бил наситил повече от всеки друг ден. Щом чул плясък в морето, той бързо доплувал, видял човешко същество и му хрумнало да го качи на гърба си. Пресякъл с него морето, стигнал до отсрещния бряг и там го хвърлил на сушата. Мястото било насред път. Минал керван, хората видели изхвърления човек край морето и рекли:

— Тук има удавник! Морето го е изхвърлило на брега!

Събрали се около Абдуллах, керванджията бил добросърдечен мъж с проникновен ум, който разбирал от различни науки, а особено сведущ бил в лечителството. Той поразгледал удавника и рекъл:

— Хора, душата не е напуснала този човек! Това е някой от избраниците големци! Ако е пожелал Аллах, има надежда да оживее!

Поел го на ръце, облякъл го, стоплил го, започнал да го лекува. Три дни път минали, докато Абдуллах се свести, но бил загубил памет и бил много слаб. Керванджията го лекувал с билките, които познавал. Трийсет дни пътували и толкова още, отдалечили се от Басра. Влезли в град на име Аудж, който се намирал в страната Персия. Спрели в хан, постлали му, а той цяла нощ лежал и охкал. От това охкане хората в хана не могли да заспят. Когато се съмнало, при керванджията дошъл привратникът на хана и рекъл:

— Какво му е на този болен, че не ни остави да спим?

— Намерихме го на пътя край морето удавен! — отвърнал керванджията. — Лекувах го, без сили останах, но той не се излекува!

— Ами покажи го на Раджиха! — рекъл привратникът.

— Коя е тази Раджиха?

— Тя е девица шейх! Викаме й шейха Раджиха! Когато някой се разболее, водят го при нея! Той остава там една нощ и излиза излекуван, сякаш нищо не му е било!

— Заведи ме при нея! — помолил керванджията.

— Вземи болния си! — понесъл керванджията болния си, привратникът на хана тръгнал пред него. Стигнали някакъв сокак с малка къщичка, където хората влизали с оплаквания, а излизали развеселени. Влязъл привратникът вътре и запитал: — Ще позволиш ли, шейха Раджиха, да приемеш този болен?

— Доведи го! — отговорила тя. — Нека дойде зад завесата!

Влязъл с мъка Абдуллах вътре, погледнал жената и що да види — това било жена му, която си бил взел от Каменния град! Познал я той, познала го и тя. Тя го поздравила, той също я поздравил и запитал:

— Кой те доведе дотук?

— Когато видях, че братята ти са те хвърлили в морето, за да запазя себе си от тях, се хвърлих след тебе! — отговорила тя. — Спаси ме моят шейх Абул Абас ал-Худр! Той ме доведе до това селище и ми разреши да лекувам болни. Тръгна из града и викна: „Който има болест — нека иде при шейха Раджиха!“ А на мен каза: „Живей тук, докато дойде времето, когато при теб ще дойде мъжът ти!“ Когато при мене идваше някой болен, аз го разтривах и той оздравяваше. Сега съм на почит и уважение, всички в тази страна търсят лек от мене!

Тя го разтрила и той със силата на всевишния Аллах се излекувал.

А Худр продължавал да се появява при нея всяка петъчна вечер. Пък вечерта, когато двамата се срещнали, било петък. Когато се мръкнало, те седнали и си похапнали, пък после почакали Худр. Той дошъл, взел ги от селото и ги отнесъл в Басра, в двореца на везира Абдуллах бен Фадл.

На сутринта Абдуллах огледал двореца и видял, че е неговият. Чул човешки глас. Надникнал през прозореца и видял братята си заковани на портите му…

А така било, защото, когато го хвърлили в морето, двамата братя заплакали, заридали:

— Онази мома джин отвлече брат ни в морето!

После приготвили дар и го пратили на халифа, като му съобщили онова, което уж било станало, и поискали поста на брат си в Басра за себе си. Халифът пратил да ги повикат. Довели ги пред него и те му разказали измислицата си. Разгневил се емирът на правоверните, призори извикал вождовете на джиновете и те послушно се появили пред него. Запитал ги за Абдуллах и те му се заклели, че нищо лошо не са му сторили. Дошла и Саида, която разказала на халифа какво се е случило. Той пуснал джиновете да си ходят, на другия ден наредил да набият жестоко Насир и Мансур и те всичко си признали. Разгневил се халифът, викнал:

— Отведете ги в Басра и ги заковете върху портата на Абдуллах!

Абдуллах наредил да погребат братята му, метнал се на коня и отишъл в Багдад, където разказал на халифа историята си. Халифът довел кадия и свидетели и го оженил за девойката, която си бил довел от Каменния град. Дълго живял най-малкият брат с нея в Басра, докато при тях не дошъл онзи, който сладости прекъсва и близък от близък откъсва! Хвала на Вечно живия, който не умира!…

Приказка за Мааруф обущаря

Разказват също, царю честити, че в град Кайро живял обущар, който кърпел стари обувки. Той се казвал Мааруф. Имал си жена на име Фатима, но я наричал Айра, защото била зла, малко се притеснявала и много приказвала. Тя управлявала мъжа си. Всеки ден по хиляда пъти го кълняла и ругаела. А той бил беден. Спечелел ли нещо отгоре — на нея го давал, но спечелел ли малко, тя си отмъщавала през нощта, като не му давала да докосне тялото й и превръщала вечерите му в кошмар. За такива като нея поетът е казал:

Колко нощи прекарах с жена си —

все нещастия идваха нови!

Що ли още първия път не донесох,

като легнах до нея — отрова!

Веднъж тя му рекла:

— Ей, Мааруф! Искам тази нощ да ми донесеш кунафа, полята с пчелен мед!

— До довечера ще ти я донеса! — рекъл Мааруф. — За бога, днес още нямам пари, но все някак ще я оправим!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че жената на Мааруф рекла:

— Хич не ме е еня имаш ли пари! Искам кунафа с пчелен мед, и толкоз! Върнеш ли се без кунафа, нощта ще ти се стори подобна на щастието, което спечели, когато се ожени за мене!

Излязъл си той от къщи, а мъката тежала в душата му. Отворил работилницата си и промълвил:

— Моля ти се, боже, дай ми поне толкова печалба, колкото струва тази проклета кунафа, за да ме отървеш от злобата на проклетата ми жена през нощта!

До пладне никой не му донесъл работа. Дострашало го още повече от жена му, затворил дюкяна и мислите му се объркали, разтревожил се, че нямал пари дори за хляб. Застанал пред дюкяна на сладкарина, очите му се налели със сълзи. Видял го сладкарят и запитал:

— Ей, майсторе! Какво ти е, та плачеш? — разказал му Мааруф за станалото, а сладкарят се засмял: — Не бой се! Колко ратла искаш?

— Ами пет ратла… — отговорил обущарят.

Отмерил му сладкарят пет ратла кунафа и рекъл:

— С масло е, но нямам пчелен мед! Имам петмез от тръстика — по-сладък е и от мед! Хич няма да е зле и с петмез!

Засрамил се Мааруф — все пак му давали нещо като заем, и измърморил:

— Ами давай я с петмез тогава!

Изпекъл му сладкарят кунафата с масло, натопил я в петмез и тя станала дар за царе!

— Искаш ли още хляб и сирене? — запитал сладкарят.

— Ами искам… — измърморил смутен Мааруф.

Дал му той четири питки, буца сирене за един полусребърник, а кунафата струвала още десет полусребърника. Рекъл му:

— Обущарю, ще запиша в сметката ти петнайсет полусребърника! Иди при жена си, зарадвай я! Два-три дни ще те изчакам — все Аллах ще ти прати печалба! Само не се притеснявай пред жена си!

Взел Мааруф кунафата, хляба и сиренето и си тръгнал с бодър дух, като си казвал: „Хвала на Аллаха за това, което ми даде!“ Влязъл при жена си и тя го запитала:

— Донесе ли ми кунафа?

— Да! — отговорил той и поставил кунафата пред нея.

Тя я погледнала, видяла, че е с петмез, и викнала:

— Не ти ли казах да ми я донесеш с пчелен мед? Винаги ми правиш напротив! Ти си я поръчал с петмез!

Извинил й се той и рекъл:

— Ама аз я взех с отсрочка в плащането!

— Глупости! — креснала тя. — Аз я ям само с пчелен мед! — ударила го през лицето с кунафата и завикала: — Отивай, нещастнико, донеси ми друга! — блъснала го по челюстите, счупила му един зъб, кръв потекла по гърдите му. В силен гняв той я бутнал лекичко по главата, но тя го сграбчила за брадата и завикала: — Помощ, мюсюлмани!

Влезли съседите, откъснали ръката й от брадата му, започнали да я корят, викнали й:

— Абе ние винаги ядем кунафа с петмез! Не те ли е срам!

Помирили ги, но когато си заминали, тя се заклела, че няма да хапне ни хапка от кунафата. А него вече глад го морял и си помислил: „Ти се закле да не ядеш, ама аз пък ще ям!“ Започнал да яде. А тя рекла:

— Ако е пожелал Аллах, отровна да е трапезата ти и да разкъса големия ти корем!

— Нищо няма да ми стане! — разсмял се той. — Ти се закле, че няма да хапнеш от тази кунафа! Аллах е щедър! Ако пък той е пожелал утре вечер да ти донеса кунафа с мед, ще си я изядеш сама!

Така започнал да я подкача, тя го ругала до сутринта, а накрая запретнала ръкави и силно го плеснала.

— Чакай де! — викнал той. — Друга ще ти донеса!

Отишъл в джамията, помолил се, отишъл в работилницата, отворил я, приседнал, но не успял да се огледа, когато се появили двама стражи на кадията.

— Стани да поговориш с кадията! — рекли те. — Жена ти му се оплака, че си бил такъв и онакъв!…

Надигнал се Мааруф и рекъл:

— Всевишният Аллах да я накаже!

Тръгнал с тях. Влязъл при кадията. Видял там жена си със скръстени ръце, шията й била зацапана с кръв, плаче и бърше сълзите си.

— Човече! — викнал кадията. — Как може да биеш тази жена, да й счупиш ръката, да й изкъртиш зъба и въобще да вършиш такива поразии?

— Ако я бях ударил, ако й бях откъртил зъб — съди както намериш за добре! — казал човекът. — Но историята е такава и такава и съседите едва ни помириха! — разказал му всичко от начало до край.

Кадията бил добър човек, извадил четвърт динар и му рекъл:

— Човече, приготви й кунафа с пчелен мед и се помирете!

— Дай го на нея! — рекъл обущарят.

Жената взела парите, двамата обявили помирението си и кадията рекъл:

— А ти, жено, се подчинявай на мъжа си! Ти пък, човече, отнасяй се добре с нея!

Двамата излезли помирени, но жената тръгнала по една улица, а мъжът — по друга, която водела към дюкяна му. Седнал си, но ето че при него пак дошли стражите и рекли:

— Дай сега нещо за услугата!

— Но кадията не взе нищо от мене, дори ми даде четвърт динар! — задърпал се обущарят.

— Нас не ни е еня дали кадията е взел от тебе, или ти е дал! — викнали те. — Ако не ни дадеш нищо за услугата, ще си го вземем насила!

Те го повлекли по пазара. Тогава той продал инструментите си и им дал половин динар. Оставили го на мира. Подпрял той лицето си с ръце и се замислил какво да прави, защото вече нямал инструменти, с които да работи. И както си седял, появили се двама души със зли лица и викнали:

— Ставай, човече, да говориш с кадията! Жена ти му се оплака!

— Но ние с нея вече се помирихме! — възразил той.

— Ние идваме от друг кадия! Жена ти се оплака на нашия кадия!

Тръгнал той с надежда да й търси сметка и щом я зърнал, рекъл й:

— Нали се помирихме, жено законна!

— Никакво помиряване не е имало! — викнала тя.

— Щом сте се помирили — какво ми се оплакваш още? — обърнал се кадията към нея.

— Той ме удари и след помирението! — възразила тя.

— Помирете се пак! — наредил кадията. — Ти повече не я удряй, а тя вече ще те слуша! — те се помирили и кадията наредил: — А сега плати на стражите за службата им!

Дал той по нещо на стражите, върнал се в работилницата си, отворил я и седнал. Бил като пиян от мъка. И както си седял, при него влязъл мъж, който му викнал:

— Ставай, Мааруф, спасявай се! Жена ти се е оплакала при Високата порта и при тебе идва най-главният страж!

Скочил Мааруф, заключил дюкяна и се измъкнал към портата Наср. От калъпите и инструментите му били останали само пет полусребърника. Купил за четири хляб и за половин — сирене и избягал. Било по пладне, но посред зима. Измъкнал се от града, но го плиснал дъжд като из ведро — сухо място не останало по него. Съзрял полуразрушена сграда, до нея — изоставен хамбар без врата. Вмъкнал се вътре, докато попремине дъждът. Дрехите му били вир-вода. Сълзи потекли по бузите му и той започнал да се вайка:

— Къде де избягам? Моля те, боже, прати ми някой, който да ме отведе в някоя далечна страна, ама проклетата ми жена да не знае пътя за натам!

И както си плачел, стената пред него се отворила, от там излязъл огромен мъж — от образа на такива всички треперят — и рекъл:

— Човече, ти защо ме събуждаш през нощта? Живея от сто години на това място, но нито веднъж не съм виждал някой да реве с глас като тебе! Ще изпълня каквото поискаш! Сърцето ми се изпълни с жалост към тебе!

— Кой си ти и какъв си? — запитал човекът.

— Аз съм създателят на това място! — отвърнал джинът.

Обущарят му разказал всичко, което му се било случило, и великанът предложил: — Искаш ли да те отведа в страна, до която жена ти няма да може да стигне? Качвай се на гърба ми!

Възседнал го Мааруф. Великанът го понесъл на гърба си и полетял, от където изгрява слънцето до където залязва. Снел го на върха на висока планина…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че великанът заговорил на Мааруф:

— Слез от тази планина, човече! Ще видиш пред себе си град! Влез в него! Жена ти не знае пътя дотук и никога няма да те стигне!

Оставил го и си тръгнал. Стреснат и объркан, Мааруф стоял на планината, а когато изгряло слънцето, си рекъл: „Я да сляза до града! Колкото и да стоя тук, полза няма!“ Слязъл от планината. Видял град с високи стени, укрепени дворци и изографисани сгради. Влязъл през портата, тръгнал към пазара. Загледали се жителите на града в него, чудели се на облеклото му, което не приличало на тяхното. Един го заговорил:

— Ти чужденец ли си, човече? От коя страна си?

— От прещастливия град Кайро!

— От дълго време ли си го напуснал?

— От вчера по пладне!

Разсмял се човекът, викнал:

— Ей, хора, елате и вижте тоя, чуйте го какво говори! Той твърди, че е от Кайро и е излязъл от там вчера по пладне!

Разсмели се хората, заговорили:

— Човече, да не си луд! Как може да твърдиш, че си напуснал Кайро вчера по пладне и си дошъл чак дотук? Не знаеш ли, че между нашия град и Кайро има цяла година път?

— Ако има някой луд тук, това сте вие! — възразил Мааруф. — Ето, това е хлябът от Кайро — той още не е изсъхнал!

Показал им хляба със себе си. Те го заразглеждали, чудели му се, защото не приличал на хляба в страната им, заговорили:

— Ама това наистина е хляб от Кайро! Ето, вижте го!

Така Мааруф станал известен в града. Някои му вярвали, други му се присмивали. Но ето че се появил някакъв търговец на муле, зад него вървели двама роби. Той разделил тълпата да мине и викнал:

— Хора! Не ви ли е срам да се нахвърляте така върху нещастния човек? Какво толкова имате да делите с него? — така ги ругал, докато изгонил всичките. После се обърнал към Мааруф: — Ела, братко! Не се бой от тези безсрамници!

Повел го със себе си, стигнали до широк, богато украсен дом. Там го сложил да седне на царски стол. Наредил нещо на слугите, те отворили ракла и извадили от нея дреха, каквато носят само сановници и търговци. Облекли го в нея и Мааруф заприличал на същински предводител на търговците. Разпънали пред него софра с най-вкусни ястия. Двамата яли, пили, а после търговецът запитал:

— Как се казваш, братко?…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Мааруф отговорил на въпроса на търговеца:

— Казвам се Мааруф, обущар съм — поправям стари обувки!

— От коя страна си?

— От Кайро!

— А от коя махала?

— Че ти познаваш ли Кайро? — зачудил се Мааруф.

— И аз съм от Кайро! — отговорил търговецът.

— Аз живеех на улица „Хамр“!

— А кого познаваш на улица „Хамр“?

— Еди-кой си… И еди-кой си…

Споменал му имената на много хора и търговецът запитал:

— А познаваш ли продавача на благовония шейх Ахмад Аттар?

— Съседи сме, стена до стена!

— Колко синове има?

— Трима: Мустафа, Мохамед и Али!

— И какво направи Аллах със синовете му?

— Мустафа е добър човек, изучи се и стана учител! Мохамед продава благовония, след като се ожени, отвори дюкян до бащиния си и му се роди син на име Хасан! Али беше мой другар! Като деца играехме заедно. Преобличахме се като християни, влизахме в църквата, крадяхме християнските книги, продавахме ги, а с парите си купувахме това-онова! Веднъж ни видяха християните, хванаха ни и се оплакаха на баща му: „Ако не забраниш на сина си да ни се меси в работите, ще се оплачем на царя!“ Ахмад Аттар удари шамар на сина си. Заради това Али избяга! Вече двайсет години го няма, от него ни вест, ни кост!

Тогава търговецът възкликнал:

— Аз съм Али, синът на Ахмад Аттар, а ти си моят приятел Мааруф! — двамата се прегърнали и Али запитал: — Кажи ми, Мааруф, защо си дошъл от Кайро?

Разказал му Мааруф за случилото се с него, а после запитал:

— А ти как и защо се оказа тук?

— Надви ме лекомислието още от малък! — отговорил Али. — Оттогава бродя от страна в страна, от град в град, докато стигнах до този град, който се казва Ихтиан ал-Хутан. Хората му са щедри и състрадателни, помагат на бедния, дават му заеми и вярват във всяка негова дума. Аз им рекох: „Търговец съм! Изпреварих кервана и търся място, където да стоваря стоката си!“ Повярваха ми, отделиха ми място и аз запитах: „Може ли да ми заемете хиляда динара, докато дойде стоката ми!“ Дадоха ми! Отидох на пазара, видях някаква стока, купих малко от нея, на втория ден я продадох и спечелих петдесет динара! После купих друга. Сприятелих се с хората, завъртях алъш-вериш, умножиха се парите ми. Един умен мъж е казал: „Свят голям, злините и хитрините са разни!“ В страна, където никой не те познава, можеш да правиш каквото си искаш! Ако кажеш на някой: „Аз съм обущар, бедняк съм, вчера оставих Кайро!“, никой няма да ти повярва. Ако ли пък кажеш: „Докара ме ифрит!“, те ще те отбягват, ще си казват: „Този е ифритясал, който го доближи — лошо го чака!“ И тая лоша мълва ще засегне не само тебе, но и мене, защото знаят, че и аз съм от Кайро!

— И какво трябва да правя? — запитал Мааруф.

— Ще те науча! — отвърнал търговецът. — Ако всевишният Аллах е пожелал, утре ще ти дам хиляда динара, муле, което да яздиш, и роб, който да върви пред тебе. Аз пък ще седя между търговците и щом те видя, ще стана, ще те поздравя и ще ти целуна ръка — така ще те издигна в очите им! Ще те попитам за някаква стока: „Донесе ли от еди-какво си?“ Ти ми отговаряй: „Много!“, и още повече ще се въздигнеш пред тях! После ще кажа: „Намерете дюкян за стоката му!“ Ще те опиша като човек богат и щедър! А дойде ли при тебе просяк — ти му дай нещо! Така тукашните ще повярват на думите ми, ще те оценят като човек велик и щедър, ще те обикнат! После ще устроя пир с всички търговци в твоя чест — да се опознаете! Няма да мине и месец и ще имаш много пари!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на сутринта Али дал на Мааруф хиляда динара, облякъл го в хубави дрехи, качил го на муле, дал му един роб и казал:

— Нека съвестта ти е чиста: ти си ми другар и аз съм длъжен да ти окажа почит! Не си мисли за лоши неща, забрави какво ти е сторила жена ти, и не я споменавай!

Яхнал Мааруф мулето, робът тръгнал пред него, стигнали до портата на пазара. Всички търговци били насядали там, Али бил между тях. Щом го видял, той скочил, затичал се към него и рекъл:

— Добър ти ден, търговецо Мааруф, стопанин на богатства и раздаващ благодеяния! — целунал му ръка пред търговците и казал: — Братя! Представям ви търговеца Мааруф!

Всички го поздравили, Мааруф се въздигнал в очите им. Али му помогнал да слезе от мулето. Представял му ги един по един, като не преставал да го възхвалява.

— Той търговец ли е? — запитали го търговците.

— Не само това, но и повече! Неговите богатства са прочути навред сред търговците в Кайро! Има си съдружници в Индия, Синд и Йемен! Не за търговия е дошъл той в този град! Единствената му цел е да разглежда чужди страни. Няма нужда да броди из чужбина за пари, защото си има достатъчно злато, което огън не го гори! Аз ще бъда един от неговите слуги!

Така той продължавал да хвали Мааруф, един на друг те предавали хвалбите му, после се насъбрали около обущаря, започнали да го черпят. При него дошъл и началникът на пристана и го поздравил. И ето че Али го заразпитвал:

— Господарю, а дали носиш някое парче от еди-кой си плат?

— Много! — отговорил Мааруф.

А същия ден имало изложение на най-фините платове и Али го бил научил как се казват скъпите и как — евтините тъкани.

— Господине, а жълто сукно носиш ли? — запитал един търговец.

— Много! — отговорил Мааруф.

— А червено като кръв на газела?

— Много!

За каквото и да го запитали, той все казвал „Много“!

Ето че и някакъв просяк се развъртял между търговците. Един му дал един полусребърник, друг — един джадид. Но когато дошъл до Мааруф, той награбил шепа злато и му я подал. Просякът го възхвалил и си тръгнал, а търговците си рекли:

— Ама това са царски подаяния! Той даде на тоя просяк шепа злато, без да го брои! Ако не бе от най-големите богаташи, надали щеше да е толкова щедър!

След малко се появила някаква бедна женица. Той пак награбил шепа злато и й го подал. Вестта за него се пръснала между бедняците, те се завървили един след друг и той раздавал с шепи златото. Но ето че хилядата динара се свършили. Тогава той плеснал шепа в шепа и възкликнал:

— Доста хора в този град са бедни и нещастни! Ако знаех, че е така, щях да взема и други неща да им ги раздам! Боя се, че гурбетът ми ще се поудължи, защото нямам навик да връщам просяк с празни ръце! Ако дойде някой бедняк — какво ще му кажа?

— Кажи му, че Аллах ще му даде! — казал предводителят.

— Не, не такъв ми е обичаят! Сега ми стана мъчно! Смятах да преживея с тези хиляда динара, докато дойде керванът ми!

— Ти за това не се бой! — рекъл предводителят, извадил хиляда динара и му ги подал.

Започнал той пак да раздава пари на всеки бедняк, който минел, и така продължил, докато от минарето не призовали за обедна молитва. Всички влезли в джамията и се помолили, а той хвърлил остатъка от хилядата динара над главите на молещите се. Зачудили се търговците на огромната му щедрост. Тогава той се обърнал към друг търговец, взел и от него хиляда динара назаем. А Али го гледал какво прави, и не смеел дума да обели. Това продължило, докато от минарето не призовали за следобедна молитва. Той влязъл пак в джамията, помолил се и се простил с останалите си пари. Когато портите на пазара се затворили, той бил вече взел назаем пет хиляди динара, които раздал на хората. А на всеки, от когото вземал, казвал му.

— Когато дойде стоката ми, ако искаш — ще ти ги върна в злато, пък ако искаш — в платове!

На другия ден излязъл по пазара, завъртял се около търговците, взел пари от тях и ги раздал на бедните. Това продължило двайсет дни и за това време той задлъжнял повече от шейсет хиляди динара! Нито стока идвала, нито нищо! Загрижили се хората за парите си, заговорили:

— Абе не дойде керванът на Мааруф! Докога той ще ни взема парите и ще ги раздава на бедняците?

— Я да поговорим със земляка му Али! — предложил един от тях, всички отишли при Али и запитали:

— Абе, Али, май керванът на Мааруф не пристигна, а?

— Почакайте, непременно ще дойде! — отвърнал Али, а когато останал насаме с Мааруф, му казал: — Слушай, какво правиш? Аз да изпечеш хляба ли ти казах, или да го изгориш? Хората ги хвана грижа за парите им! Взел си назаем шейсет хиляди динара и си ги раздал на бедните! Откъде ще върнеш заемите? Нито купуваш, нито продаваш?

— Какво толкова е станало? — запитал Мааруф. — Какво са шейсет хиляди динара? Щом дойде керванът, ще им ги върна! Ако щат в платове, ако ли не — в злато и сребро!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговецът Али възкликнал:

— Велик е Аллах! Нима имаш някакъв керван?

— Много! — отговорил Мааруф.

— Аллах да накаже и тебе, и нахалството ти! Затова ли те научих на тази приказка — да я казваш на мене! Сега ще разкажа на хората кой си!

— Ти върви и много не приказвай! — смръщил вежди Мааруф. — Нима съм беден? В кервана ми има толкова много неща!

Разгневил се Али и креснал:

— Нехранимайко! Как смееш да ме лъжеш без срам!

— Прави само това, до което ти стига ръката! — рекъл Мааруф. — Така или иначе, те трябва да почакат, докато дойде керванът ми, и тогава ще си вземат всичко с излишък!

Оставил го Али и си тръгнал, като си мислел: „Преди аз му благодарих пред хората! Ако сега взема да го ругая, ще бъда лъжец! Ще стане като онзи, за когото е казано: «Който и благодари, и ругае — два пъти лъже!»“ А търговците дошли при него и рекли:

— Ти говори ли с него, Али?

— Хора! — отвърнал им той. — Срам ме е от него! Нали и аз съм му дал хиляда динара — как да го заговоря? Ама и вие, като му давахте — съветвахте ли се с мене? Сами си търсете парите! Ако ли не — оплачете се на царя! Кажете му, че Мааруф е измамник — пък дано той ви отърве от него!

Отишли търговците при царя и му рекли:

— Царю честити! Дошли сме по такъв и такъв въпрос, искаме да се оплачем от еди-кой си човек! Той прави това и това! Ако бе някой скъперник, нямаше да си позволи да граби златото и да го раздава на бедняците! Но ако наистина е богат и честен — това ще си проличи, щом дойде керванът му! Винаги когато му споменем за някакъв плат, той казва: „Имам много от него!“ Времето минава, а от кервана му — ни вест, ни кост! Дължи ни вече шейсет хиляди динара и всичките ги е раздал на бедните! — и започнали да благодарят за щедростта на царя и да го възхваляват.

А този цар бил много алчен. Щом чул за щедростта на Мааруф, алчността го налегнала и той казал на везира си:

— Този търговец трябва да има ужасно много имане, щом е чак пък толкова щедър! Сигурно керванът му скоро ще пристигне! Тогава търговците ще се съберат около него и той ще пръсне всичко по тях! А аз имам по-голямо право над тези пари! Ще ми се да се сприятеля с него. Ще го оженя за дъщеря си и неговите пари ще се прибавят към моите!

— Царю честити! — рекъл везирът. — Аз пък мисля, че той е измамник! А измамникът разрушава огнището на алчния!

— Везире! — възразил царят. — Аз пък ще го изпитам, за да разбера дали е измамник или честен, дали е богат, или лъже!

— А как ще го питаш? — запитал везирът.

— Имам аз един скъпоценен камък! Ще пратя да извикат този Мааруф. Ще му подам камъка. Ако го познае какъв е и каква е цената му — значи е богат! Ако пък не го познае — значи е мошеник и начаса ще го погубя!

* * *

Но ето вече утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ОСЕМДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят изпратил да извикат Мааруф, сложил го до себе си и запитал:

— Ти ли си Мааруф?

— Да! — отговорил той.

— Търговците твърдят, че си им взел шейсет хиляди динара!

— Така е!

— А защо не им върнеш парите?

— Нека дойде керванът ми — тогава ще им ги върна двойно! Ако искат в злато, ако искат в сребро, ако искат в стока! Комуто дължа хиляда, ще му дам две! Имам много стока!

— Търговецо! — протегнал ръка със скъпоценния камък царят. — Вземи това и кажи какво е и колко струва!

Камъкът бил колкото лешник, царят го бил купил за хиляда динара и се гордеел с него. Взел го Мааруф в ръка, подхвърлил го със съмнение и насмешка и го счупил, защото такъв камък е нежен и не понася удари.

— Ти защо счупи камъка? — викнал царят.

Засмял се Мааруф и отговорил:

— Че що за скъпоценност е това, царю честити? Един скъпоценен камък струва седемдесет хиляди динара! И не е ли поне колко орех — той не привлича окото ми! Как може да си цар и да наричаш това скъпоценен камък! Това е камъче, то струва, има-няма, хиляда динара! Но нека ти е простено — в тази страна сте бедняци и нямате наистина скъпи неща!

— А ти имаш ли такива скъпоценности, търговецо? — запитал царят.

— Много! — отговорил Мааруф.

Набъбнала още повече царската алчност и той запитал:

— А ще ми дадеш ли някой наистина скъпоценен камък?

— Ще дойде керванът ми — много ще ти дам! — отвърнал Мааруф. — Колкото искаш! Имам толкова, че без пари ще ти дам!

Зарадвал се царят и викнал на търговците:

— Вървете си по пътя и чакайте, докато дойде керванът — после елате и си вземете парите от мене! — след това повикал везира си и му наредил: — Бъди любезен с Мааруф! Заговори го, спомени му и за дъщеря ми, пък дано той да я поиска за жена! Тогава и ние ще станем богати!

— Царю честити! — възразил везирът. — Този човек не ми харесва! Откажи се, да не изгубиш дъщеря си за едното нищо!

Този везир преди бил молил царя да го ожени за дъщеря си. Бащата бил съгласен, ала девойката не склонила. Сега царят викнал:

— Предател такъв, ти не ми желаеш доброто, защото преди поиска дъщеря ми, а тя не пожела да се омъжи за тебе! Какво искаш? Да остане стара мома ли? Че да я вземеш в края на краищата пак ти? Как може човек да бъде измамник, щом позна цената на онзи камък и го строши, защото не му хареса! Когато влезе при дъщеря ми и види хубостта й, ще я обикне и ще я обсипе с богатства и драгоценности! А ти искаш да лишиш и мене, и щерка ми от това имане!

Везирът се изплашил от царския гняв и си казал: „Най-приятната миризма на кучето е кравешкото лайно!“ После отишъл при Мааруф:

— Негово величество царят те обикна! А той има хубава дъщеря, прелестна девойка! Иска да те ожени за нея! Какво ще кажеш?

— Добре, но нека изчака да дойде керванът ми! — съгласил се Мааруф. — Откупът за царски дъщери е голям! Непременно трябва да платя за нея поне пет хиляди кесии! Имам още нужда от хиляда кесии да ги раздам на бедните през първата ми брачна нощ! Хиляда кесии ще раздам на онези, които ще бъдат с мене в сватбеното шествие, за хиляда кесии трябва да се приготвят и гозби за войниците и всички останали! Имам нужда от сто скъпоценни камъка, които да подаря на царицата след първата ми брачна нощ, и още сто да раздам на неволници и слугини! Освен това трябва да облека сто оголели бедняци и да раздавам още и още милостиня! Всичко това може да стане чак след пристигането на кервана ми!

Върнал се везирът при царя и предал думите му. Царят плеснал с ръце и възкликнал:

— И след всички тези думи — пак ли ще го наречеш измамник?

— Да, царю, сигурен съм, че лъже! — отсякъл везирът.

Разгневил се царят, наругал го, викнал му:

— Или ще се откажеш от тая мисъл, или ще те погубя! Върни се и ми го доведи — аз съм го избрал!

Върнал се везирът при Мааруф и му казал:

— Ела да си поговорите с царя!

Обущарят се явил при царя, който му рекъл:

— Не се извинявай по този начин! Хазната ми е пълна! Вземи ключовете й у себе си и харчи, колкото сметнеш за добре, обличай бедняците! Пък щом дойде керванът — прави каквото щеш, избирай дарове на жена си! Ще изчакам откупа, докато дойде керванът!

После наредил на шейх ул-исляма да обяви брака на Мааруф с дъщеря му и така царската щерка се омъжила за него. Започнали да подготвят веселбите. Царят наредил да украсят града, да ударят барабаните. Приготвили най-различни ястия. Търговецът Мааруф седял върху висок подиум, пред него се събрали танцувачки, фокусници, музиканти, а той заповядвал на хазнадаря:

— Давай злато и сребро!

И раздавал на всеки артист по шепа, дарявал бедни и нещастни, обличал оголели. Весела сватба се вдигнала, а хазнадарят не успявал да носи пари. Сърцето на везира без малко не се спукало от гняв, но не смеел нито дума да обели. Търговецът Али се чудел как може да се пръскат толкова пари, и прошушнал на Мааруф:

— Мааруф, ти си невъзможен нахалник! Не ти ли стига, че прахоса парите на търговците, ами се залови и с парите на царя!

— Ти не се меси! — рекъл Мааруф. — Щом пристигне керванът, ще върна на царя всичко похарчено!

Хвърлял той парите и си мислел: „Бог да ни пази, каквото ще става — да става, от съдбата си не можем да избягаме!“

Веселбата продължила четирийсет дни. На четирийсет и първия ден устроили тържествено шествие на невестата. Когато я довели при Мааруф, той започнал да пръска пари над главите на хората. Славна сватба била, а обущарят все хвърлял ли, хвърлял пари. Въвели го при царкинята, той седнал върху ложето, плеснал с ръце и застанал тъжен.

— Жив и здрав да си, господарю, но защо си замислен? — запитала го тя.

— Как да не съм замислен, когато баща ти така обърка работите, че сега сякаш жъна зелена нива! — отговорил той.

— Кажи ми какво направи баща ми с тебе! — настояла тя.

— Въведе ме при тебе, преди да е дошъл керванът ми! Исках да раздам поне сто скъпоценни камъка на неволниците ти, та да се радват. Това е обичай, за да се възвиси името ти!

— Не мисли за това! — рекла тя. — Мен това не ме засяга! Нима ще ме оставиш и аз да чакам кервана ти? А скъпоценните камъни — каквото си мислил да правиш с тях, ще го направиш, когато пристигнат стоките ти!

Тя се разсъблякла. Той седнал на постелята, посегнал да я погали, двамата се посборичкали, той хванал коленете й, тя седнала в скута му, засмукала с устни устните му — че в такъв миг човек забравя и баща, и майка. Той я притиснал към гърдите си, долепил я до себе си и наборил с устни устните й — сякаш мед капела от устата й, пъхнал ръка под дясната й мишница — а телата им страстно желаели да се съединят. Погалил я по високите гърди, плъзнал с ръка между бедрата й, разтворил ги, насочил топа си, изохкал дълбоко, поставил снаряда, запалил фитила, влязъл през иглена дупка в къщата, лумнал огън и къщата рухнала с четирите си колони, защото се стигнало дотам, където човек за нищо и не пита. Викнала високо царската дъщеря — че и без такъв вик не може! Търговецът Мааруф отнел така моминството й и тази нощ останала незабравима и за двамата.

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН И ДЕВЕТДЕСЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че на следващия ден Мааруф влязъл в хамама, изкъпал се, облякъл царски одежди и влязъл в царския диван. Всички му станали на крака, благословили го, а той седнал до царя и запитал:

— Къде е хазнадарят?

— Ето го, идва към тебе! — отговорили му.

— Донеси дрехи и облечи всички везири, емири и сановници! — разпоредил се той.

Донесли му всичко, което поискал, и той дарявал одежди на всеки според сана му. Притеснил се много хазнадарят и влязъл при царя и везира, докато Мааруф го нямало. Целунал земята пред владетеля и рекъл:

— Царю честити, искам да ти съобщя нещо, което, ако не ти го кажа, много ще ме ругаеш! Хазната вече се изпразни. Там останаха много малко пари — след десет дни ще я заключа съвсем празна!

— Везире! — заговорил царят. — Керванът, в който е нашето спасение, закъсня! Никаква вест няма от него!

Засмял се везирът и рекъл:

— Царю! Май само ти не забелязваш какви ги върши този лъжец и измамник! Че той няма нито керван, нито каквото и да е! Но продължава да те мами и да пръска парите ти! Ожени се за дъщеря ти без никакъв откуп!

— Везире, а какво да сторим, че да разберем какъв е истинският му хал?

— Тайната му може да бъде изтръгната само от жена му! Кажи на дъщеря си да дойде — аз ще я науча как да разбере истината, а след това да ни разкаже!

— Това е добре! — рекъл царят. — Ако се потвърди, че е лъжец и измамник, ще го погубя с най-страшна смърт!

След тази клетва, царят пратил да викнат дъщеря му. Тя дошла и останала скрита зад завесата и запитала:

— Какво искаш, татко?

— Говори с везира! — наредил той.

— Господарке! — заговорил везирът. — Мъжът ти пръсна парите на баща ти и се ожени за тебе без откуп! Все ни обещава и все се бави! Нищо не се знае и за кервана му! Искаме да узнаеш истината за него!

— Той наистина говори много! — съгласила се тя. — Всеки ден ми обещава скъпоценни камъни, накити и драгоценни платове, но още нищо не съм видяла!

— Господарке! — рекъл везирът. — Опитай тази нощ да си поговориш с него. Речи му: „Кажи си истината и не се бой! Ти стана мой съпруг, няма да сторя нищо срещу тебе и ще уредя всичко така, че да останеш спокоен!“ Говори със заобикалки или направо, покажи му, че го обичаш, пък после ни разкажи каква е истината!

След вечеря Мааруф влязъл при нея. Тя го сложила да полегне на скута й, усърдно се преструвала, че го обича. Женските хитрости са известни — щом жената си е наумила нещо, тя не се отказва, докато не го постигне! Мамела го, говорела му любезни думи, докато завъртяла ума му, и като видяла, че го е подчинила изцяло, рекла:

— Любими мой! Нека Аллах не те разгневи, нека времето не ни раздели! Огънят на твоята страст изгори сърцето ми! Но искам да ми кажеш истината, защото хитростите на лъжата невинаги носят успех! Ти докога ще мамиш баща ми? Боя се да не се изложиш нещо пред него и той да се нахвърли връз тебе! Какво криеш? Твърдиш, че си търговец и имаш пари и керван! А от кервана ти — ни вест, ни кост! Кажи ми и аз, ако е пожелал Аллах, ще скроя нещо, което да те спаси!

— Господарке! — рекъл Мааруф. — Ще ти кажа истината, пък ти прави с мене каквото щеш!

— Кажи! — рекла тя. — Така или иначе, трябва да знам! Аллах да благослови онзи, който е казал:

Твой дълг е истината да си кажеш,

дори след нея да гориш във ада!

Всевишният ще те дари с облаги,

дори рабите от гнева му да пострадат!

— Господарке! — заговорил Мааруф. — Аз не съм търговец! Нямам нито керван, нито богатства! В моята страна бях обущар… — и й разказал всичко.

Тя пък се разсмяла и рекла:

— Ама ти си бил много голям лъжец и измамник!

— Господарке! — възразил той. — Аллах да те пази, моля те да скриеш тайната и да удавиш скърбите!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЪРВАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царкинята рекла на Мааруф:

— Значи ти измами баща ми! Лошото тук е, че той от алчност дори ме омъжи за тебе! После ти пръсна парите му — везирът те обвинява именно в това! А ти не знаеш, че преди време, когато везирът ме поиска за жена, аз му отказах и му се подиграх! Днес баща ми ми нареди да те изпитам. И сега, когато тайното стана явно, баща ми много ще загуби! Но ти си ми съпруг и аз няма да те изоставя! Ако разкажа на баща си, той ще се убеди, че си измамник, и най-безмилостно ще те погуби! А щом хората научат, че царският зет е измамник, и теб вече те няма, цялата омраза и ненавист ще се насочат към мен! Сега се облечи с дрехи на мамелюк! Ето ти петдесет хиляди динара от моите пари! Яхвай коня и бягай в страна, над която баща ми няма власт! Там стани търговец! Напиши ми писмо, за да знам къде си, и да ти изпратя там всичко, което мога да докопам! Парите ти ще се умножат, а когато баща ми умре, ще пратя да те повикат! Ти ще се върнеш и ще бъдеш почитан и уважаван! Ставай, преди да те е достигнала гибелта!

— Прости ми, господарке! Но нека се разделим като съпруг и съпруга! — помолил я той.

Така той пак се слял с нея, после се облякъл като мамелюк. Сбогувал се с жена си, призори напуснал града и потеглил на път.

Като се съмнало, царят изпратил да повикат дъщеря му и тя застанала зад завесата.

— Какво ще ни кажеш, дъще? — запитал царят.

— Аллах да почерни лицето на везира ти така, както той почерни моето лице и лицето на мъжа ми! — викнала тя.

— Как така? — запитал царят.

— Влезе той вчера при мене — заразказвала тя — и преди да му спомена каквото и да е, появи се евнух с писмо в ръка и рече: „Десет мамелюци са спрели под прозорците и ми предадоха това писмо за Мааруф. Казаха също, че са от онези, които придружават кервана, че са дошли да му разкажат какво се е случило!“ Взех аз писмото, прочетох го, а в него пишеше: „До уважаемия ни господар, търговеца Мааруф. Съобщаваме ти, че когато ти ни напусна, нападнаха ни разбойници! Бяха две хиляди конници, а ние — само петстотин мамелюци! Пламна голяма битка. Те ни препречиха пътя! Ето вече трийсет дни стана и все се бием с тях! Взеха ни двеста товара платове и избиха петдесет мамелюци! Затова закъсняхме!“ А мъжът ми кресна: „Как може да се биете с разбойници за някакви си двеста товара стока! Та те струват само някакви си седемдесет хиляди динара! Трябва да отида при тях! От такава загуба керванът ми няма да стане по-беден. По-добре ще е да им го оставя като милостиня!“ После ме възкачи със смях, без да се натъжи, че е загубил имане и петдесетина мамелюци! Като си свърши работата, слезе долу и потегли с тях, за да доведе кервана си! Хвала на Аллах, че ме възпря да не кажа каквото ми наредихте! Той щеше да се разсърди и на мене, и на вас, а после да ме гледа с пренебрежение и отвращение!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ВТОРАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

— Дъще! Щом мъжът ти има много пари, ти не се тревожи! Ако е пожелал Аллах, той ще се върне с кервана и ще получим от него много блага!

Така я успокоявал той, като в същото време ругаел везира си.

А през това време Мааруф подшибвал коня си, пресичал безлюдната пустиня. Не знаел към коя страна да тръгне, пъшкал от мъка, търпял беди и несгоди и си повтарял следните стихове:

Събра ни времето лъжливо — раздели ни!

Сърцето в суша страшна се стопява!

Очи разплакани желаят да те видят

и след раздяла срещата очакват…

О, виж ти, изгрев на луната светъл,

сърцето как от обич се разкъсва,

как спомня си вкуса на плод запретен,

след който мъката отрова пръска!

О, слънчева омая, ти блестиш и

на Мааруф сърцето в плам изгаряш,

събираш черни и горчиви мисли —

надеждата за среща не оставяш!

Блесни, о, изгрев на луната светъл,

да видя в теб лицето лъчезарно!

Доволен съм от мъката си нежна —

във всяка обич мъката припламва…

Толкова му било тъжно, че предпочитал да умре, вместо да живее. Станало пладне. Стигнал до малко селце. Видял наблизо орач, който орял с два вола. Вече бил доста огладнял. Подкарал към него и рекъл:

— Мир вам!

Орачът му върнал поздрава и казал:

— Добре си дошъл, господине! Ти султански мамелюк ли си?

— Да! — отговорил Мааруф.

— Слез — гост ще ми бъдеш! — предложил орачът.

Мааруф разбрал, че пред него стои щедър човек, и рекъл:

— Братко, та аз не виждам у тебе нищо, с което да ме нахраниш — как така ме каниш на гости?

— Господарю, благата ги има! — рекъл човекът. — Ти слез от коня, пък селото — ей го наблизо! Ще отида и ще донеса и за тебе храна, и за коня — трева!

— Но щом селото е толкова близо, значи ще стигна до него поне толкова бързо, колкото и ти! — възразил Мааруф. — Ще си купя каквото ми се ще, от пазара и ще си хапна!

— Господине! — възпротивил се селянинът. — В селото има само няколко колиби, там пазар няма! Моля те, не ми скършвай хатъра! Аз ей сега ще отида и бързо ще се върна!

Слязъл Мааруф от коня. Селянинът тръгнал към селото да му донесе храна. Седнал Мааруф и си помислил: „Откъснах този беден човечец от работата му! Я да поора вместо него, докато дойде, за да не си губи напразно труда!“ Хванал ралото и подкарал воловете. Изорал малко, когато изведнъж ралото опряло о нещо твърдо. Добичетата спрели и не можели да тръгнат. Погледнал, че ралото се е закачило о златна халка. Поразровил пръстта и видял, че халката е вградена върху мраморна плоча, голяма колкото мелнично колело. Задърпал я и я измъкнал. Отдолу се открила дупка със стълба. Слязъл по стъпалата и попаднал в помещение с четири ниши. Първата ниша била пълна от пода до тавана със злато, втората — с изумруди, бисери и корали, третата — с рубини, хризолити и тюркоази, четвъртата — с елмази, драгоценни метали и други най-различни скъпоценности. По средата имало ракла от чист кристал, пълна с най-отбрани, най-едри скъпоценни камъни, всеки — колкото орех. Върху нея имало малка кутия — колкото златен лимон. Зачудил се Мааруф, зарадвал се и си помислил: „Я да видим какво има и в тази кутия!“ Отворил я и видял златен пръстен с изписани по него заклинания — сякаш били нишки от мравки. Сложил го на пръста си и чул някой да казва:

— Пред теб съм, господарю! Искай и ще ти го дам! Искаш ли да построиш град, или да разрушиш град, или да погубиш цар, или да прокопаеш река! Каквото пожелаеш, начаса ще се изпълни с помощта на Всемогъщия ни господар, Създателя на деня и нощта!

— Щом си създание на моя бог — кой си и какъв си? — запитал Мааруф.

— Аз съм слуга на този пръстен и служа на неговия притежател! Каквото и да поискаш — ще го направя! Султан съм на работници джинове, водя войските на седемдесет и две племена, всяко племе брои седемдесет и две хиляди души, всеки от тях командва хиляда великани, всеки великан командва хиляда помощници, всеки помощник командва хиляда шейтана, всеки шейтан командва по хиляда джина! Всички те са под моя власт и се подчиняват на притежателя на пръстена! От каквото и да имаш нужда, по което и да е време, на суша или в море, само потъркай пръстена и аз ще се явя при тебе!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ТРЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато джинът обяснил на Мааруф какъв е, обущарят го запитал:

— Как се казваш? И какво е това място? Кой те вкара в този пръстен?

— Казвам се Абу Саадат! — отговорил джинът. — На това място, господарю, има съкровище! Наричат го съкровището на Шадат бен Ад! Докато бе жив, бях слуга на Шадат! Това е неговият пръстен! Той го остави тук, но явно е бил твой късмет!

— Мислиш ли, че това съкровище може да излезе на бял свят?

— Та това е най-лесната работа!

— Извади всичко от тук, ама нищо да не остане!

Замахнал джинът с ръка към земята и тя се разцепила. Той изчезнал в нея и след малко се появил заедно с безброй малки момчета. Те носели златни кошнички, пълнели ги със злато и скъпоценности, опразвали ги навън и носели пак. После се появил Абу Саадат и му рекъл:

— Господарю, преместихме цялото съкровище!

— А какви са тези хубави момчета? — запитал Мааруф.

— Това са децата ми — за такава лека работа не си заслужава да викам помощници! За тях бе чест, че ти служат!

— Можеш ли да докараш мулета и сандъци, да сложиш тези богатства в сандъците и да ги натовариш на мулетата?

— От тази работа по-лека няма! — отвърнал Абу Саадат, викнал с пълно гърло, надошли синовете му — а те били осемстотин — и се разпоредил: — Тези да се превърнат в мулета, тези пък — в прекрасни мамелюци, онези там да станат мулетари, онези пък — слуги!

Седемстотин се превърнали в мулета, останалите сто ги обслужвали. Джинът викнал няколко помощници и им наредил да се превърнат в жребци с позлатени юзди, обсипани със скъпоценни камъни. Донесли пред Мааруф сандъците и той се разпоредил:

— Напълнете ги със скъпоценностите, но така че всеки вид да е поотделно! — после се обърнал към джина: — А може ли да ми донесеш товари от най-скъпите платове?

— А какви платове искаш — египетски, сирийски, персийски или гръцки? — запитал джинът.

— Донеси ми по сто товара от всеки вид, за да ги натоваря по на сто мулета!

— Господарю, дай ми срок да възложа това на помощниците си! — помолил се джинът. — Аз ще наредя на всяка дружина да отиде до някаква страна и да донесе по сто товара от тамошните платове! Няма да се е съмнало още, когато ще имаш всичко, което поискаш!

— Давам ти този срок! — рекъл Мааруф.

Абу Саадат тръгнал да си гледа работата. Седнал Мааруф, а пред него — трапезата, децата на Абу Саадат в образи на мамелюци, слуги и свита.

Но ето че селянинът се върнал. Той носел голяма дървена паница с леща и торба с ечемик за коня. Като видял насред нивата си разпъната шатра и страшни мамелюци с ръце на гърди пред нея, той си помислил, че султанът е спрял на това място. Понечил да се върне, за да заколи две пиленца и да му окаже гостоприемство, когато Мааруф го видял и наредил на мамелюците:

— Доведете го! — а като го довели с паницата леща, го запитал: — Какво е това?

— Това е храна за тебе, а това — за коня ти! — отговорил селянинът. — Извинявай, но не мислех, че султан ще дойде чак на това място! Ако знаех, щях да му заколя две пиленца!

— Султанът няма да дойде, но аз съм неговият зет! — рекъл Мааруф. — Бях му се поразсърдил, но той изпратил тези мамелюци подире ми, та се помирихме! Ти ми оказа това гостоприемство, без да ме познаваш! Аз го приемам — макар да е само паница леща, ще ям с апетит, защото съм ти гост!

Наредил да сложат паницата посред софрата и ял само от нея. А селянинът пък напълнил корема си със скъпите гозби. После Мааруф си измил ръцете и наредил на мамелюците да се нахранят. Те събрали остатъците от трапезата и се нахранили. А когато паницата с лещата се опразнила, Мааруф я напълнил със злато и казал на селянина:

— Занеси си я у дома си и ела с мен в града да ти покажа как ще те почитам!

Взел селянинът паницата, пълна със злато, подкарал воловете и тръгнал към селото, като си мислел, че има царски късмет.

Мааруф прекарал вечерта в шеги и веселби. Когато се съмнало, се вдигнал облак прах, а под него — седемстотин мулета, натоварени с най-различни платове, около тях — слуги мулетари, камилари, фенерджии. Начело на кервана яздел самият Абу Саадат, пред него четири войници носели паланкин, изтъкан с нишки от червено злато и обсипан със скъпоценни камъни. Когато стигнал до шатрата, той слязъл от мулето, целунал земята пред Мааруф и рекъл:

— Господарю, желанието ти е изпълнено изцяло! А в този паланкин има скъпоценна дреха, каквато никой цар няма! Облечи я и да тръгваме, накъдето желаеш!

— Слушай, Абу Саадат! — рекъл Мааруф. — Искам да напиша писмо, а ти да го отнесеш в град Ихтиан ал-Хутан! Ще влезеш при моя тъст царя в образ на вестоносец!

Написал Мааруф писмо и го запечатал. Абу Саадат го отнесъл на царя и го чул да говори:

— Везире, сърцето ми се стяга за зет ми! Ако знаех накъде е тръгнал, щях да пратя войници по дирите му! Поне да ми се беше обадил, преди да замине!

— Нека Аллах да е добър с теб, че вече много грешки направи! — рекъл везирът. — Този човек е разбрал, че сме разгадали що за стока е, изплашил се е и избягал!

Но ето че в този миг се появил вестоносецът. Той целунал земята пред царя и му пожелал слава, благоденствие и дълъг живот.

— Кой си ти и какво искаш? — запитал царят.

— Вестоносец съм! — отвърнал Абу Саадат. — Изпраща ме твоят зет! Той вече пристига с кервана, а по мене ти изпрати писмо!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царят взел писмото, прочел го, а там било написано: „Пращам много поздрави до моя скъп тъст царя! Идвам с кервана, излез с войници да ме посрещнеш!“

— Аллах да почерни лицето ти, везире! — викнал царят. — Колко пъти вече стана да злословиш и петниш името на зет ми? Та лъжец ли не го нарече, та мошеник ли, та и измамник! Ето, той идва с кервана!

Навел везирът глава към земята от срам и рекъл:

— Царю честити, ами аз ти говорех така, защото керванът се забави твърде дълго!

— Предател! — креснал царят. — Какво струват моите пари пред неговия керван! Той ще ме възмезди богато за всичко! — после влязъл при дъщеря си и й казал: — Нося ти радостна вест! Съпругът ти се връща с кервана си и ми прати писмо! Излизам да го посрещна!

Зарадвала се дъщерята, но си помислила: „Ама че странна работа! Дали не се шегуваше с мене! А може и да ме е изпитвал какво ще правя!“

А по това време Али Египтянина, като видял, че украсяват града, запитал защо се прави това, и получил отговор:

— За търговеца Мааруф, царския зет! Пристига керванът му!

— Аллах е най-велик, но и това ще да е някоя хитрост! — възкликнал Али. — Той дойде при мене, защото бягаше от жена си и бе от беден по-беден! Откъде ще му дойде този керван! Нека Всевишният да скрие тайната му и да не го посрами!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ПЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че търговците се зарадвали, че ще си върнат парите. Царят събрал войниците си и тръгнали на път.

А Абу Саадат се бил върнал вече при Мааруф и му съобщил, че е предал писмото, а после се разпоредил:

— Товарете!

Скоро мулетата били натоварени, Мааруф облякъл скъпоценната дреха и станал хиляда пъти по-внушителен от всеки земен цар! Минали половината път и насреща им се показал царят с войниците си. Като го видял облечен в онази ми ти дреха невиждана, седнал в балдахина, царят загубил ума и дума и го поздравил смирено. Поздравили го и всички сановници. Било ясно, че Мааруф е бил честен. Влезли в града. Втурнали се търговците и зацелували земята пред Мааруф, а приятелят му Али му рекъл:

— Обърка цялата работа — сам се измъкна! Ти си шейх на мошениците, но си достоен мъж и нека всевишният Аллах ти дава все повече благодеяние!

Мааруф се разсмял, а когато влязъл в сарая си, наредил:

— Отнесете всичките товари със злато в хазната на царя и донесете тук товарите с платовете!

Внесли златото вътре, започнали да отварят товар след товар и да вадят каквото имало в тях. Седемстотин товара отворили, а Мааруф подбрал най-хубавите отрязъци и рекъл:

— Отнесете това на царкинята да го разпредели между неволниците си! Вземете и този сандък със скъпоценните камъни — нека ги раздели между неволниците и слугите!

После започнал да раздава на търговците платове — на всеки, който му бил дал хиляда, той му връщал две хиляди, че и повече! После започнал да раздава на бедните и нещастните. А царят го гледал и не намирал сили да го спре. Така Мааруф дарявал, докато раздал седемстотинте товара платове. После дошъл ред на войниците — на тях той дарявал драгоценни метали, изумруди, рубини, бисери, корали и какво ли не още. Раздавал всичко с шепи, без да брои, но накрая царят му казал:

— Синко, стига с тези дарове! Нищо няма да остане от кервана!

— Аз имам много! — възразил Мааруф.

Никой вече не можел да го обвини в лъжа. Все едно му било колко бил дал — слугата на пръстена му носел колкото искал! А хазнадарят отишъл при царя и му се оплакал:

— Царю, хазната се напълни, няма място за всичките товари! Няма къде да слагаме златото и скъпоценните камъни!

Царят му наредил да ги слага в друго помещение…

А жената на Мааруф се чудела и си мислела: „Абе откъде му дойде цялото това имане?“ Радвали се и търговците. И търговецът Али му се чудел и си мислел: „Кого и как измами, че успя да напълни всичките тези хазни? Но най-добре е казано:

Царят на царете щом раздава,

ти не питай откъде го взима!

На когото иска — бог дарява,

ала всичко мярка да си има!“

Мааруф отишъл при жена си. Тя го посрещнала весела и засмяна, целунала ръката му и рекла:

— Ти подиграваше ли ми се, или ме изпитваше, като казваше: „Аз съм беден, избягах от жена си!“ Хвала на Аллаха, че не ти навредих! По-скъп от тебе нямам независимо дали си богат или беден! Но защо ми говореше така?

— Исках да те изпитам! — отвърнал Мааруф. — Да видя дали любовта ти е искрена, или е заради пари. Убедих се, че е била искрена! — после Мааруф се усамотил и потъркал пръстена, Абу Саадат се появил пред него и той му казал: — Искам скъпоценна дреха на жена си и скъпоценен накит, в който да има невиждана огърлица с четирийсет скъпоценни камъка в нея, каквито по света няма! — джинът му донесъл всичко. Мааруф влязъл при жена си, оставил дрехата и огърлицата пред нея и рекъл: — Вземи, облечи се, окичи се и бъди здрава!…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ШЕСТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че когато царкинята видяла дара, загубила ума и дума от радост. Облякла тя дрехата, сложила си накитите и рекла:

— Господарю, ще ми се да си ги пазя за празници!

— Не, носи си ги винаги! Аз имам много! — отвърнал той.

Той оставил жените заедно, усамотил се, потъркал пръстена, появил се слугата му и той му наредил:

— Донеси ми сто женски наметала, никое да не се повтаря с друго!

Донесъл му джинът дрехите, на всяка висяла различен скъпоценен камък на гърдите. Взел ги Мааруф и викнал неволниците. Дарил всяка с наметало. Те се облекли и заприличали на хурии от рая!

А царят отишъл при везира си и рекъл:

— Везире, стана така и така! Какво ще речеш на всичко това?

— Царю честити! — отвърнал везирът. — Такива неща с един търговец не стават! При търговеца парче ленен плат може да лежи с години, докато се продаде и има печалба! Откъде един търговец ще намери толкова пари и скъпоценности, каквито малко царе имат? В това трябва да има скрита тайна, но ако ми възложиш, аз ще разкрия каква е работата!

— Добре, възлагам ти го, везире! — наредил царят.

— Срещни се с него! — посъветвал го везирът. — Поприказвай с него, кажи му: „Зетко, хайде с тебе и с везира да се поразходим сами из някоя градина!“ Излезем ли в градината, ще сложим там софра с ядене и пиене! Аз ще го подлъжа и ще го напия! Тогава ще го поразпитаме и той ще ни разкрие тайната си! Виното развързва езика! Аллах да благослови онзи, който е казал:

Щом пийнахме — и бързо запълзяхме

към тайните… И аз извиках: „Спри се!“

Боях се посред парите омайни

да не проблеснат тези тайни скрити!

И когато той ни разкрие истината, ще сторим с него каквото си искаме! Може целта му е да стане цар — с хитрост ще купи войниците, ще хвърля пари, за да въстанат, да те отстрани и той да си присвои царството!

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И СЕДМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че така везирът и царят се договорили какво да правят.

Когато се съмнало, царят седнал на трона. Влезли при него слуги и коняри с поклон и казали:

— Царю честити, снощи конярите нахраниха конете, вързаха ги с мулетата, които дойдоха с кервана. Като се съмна, открихме, че мамелюците са откраднали конете и мулетата. Всички обори преобърнахме — не знаем как и накъде са избягали!

Учудил се царят и възкликнал:

— Проклетници! Как може хиляда коня, петстотин мамелюци, неколкостотин мулета и слуги да са избягали, без да ги усетите?

— Не разбрахме как го направиха, но са избягали! — отвърнали конярите.

— Когато господарят ви излезе от харема си, съобщете му какво е станало!

Оставили те царя и зачакали. Ето че Мааруф излязъл от харема си, видял угрижените им лица и запитали:

— Какво се е случило?

Те му разказали за станалото, а той възкликнал:

— Че какво толкова струват те, че сте се затъжили за тях! Вървете си! — и започнал да се смее, без да го е грижа за загубата.

Погледнал царят везира си в лицето и рекъл:

— Абе що за човек е този, за когото парите нямат цена! Сигурно тук се крие някаква тайна!

Поговорили с Мааруф за това-онова и накрая царят рекъл:

— Зетко, много ми се ще заедно с везира да отидем в някоя градина и да се поразходим! Какво ще кажеш?

— Добре! — съгласил се Мааруф.

Отишли в градина, пълна със зрели плодове, пълноводни потоци, високи дървета, птици, пеещи със звучни гласове. Седнали да си поговорят. Везирът разказвал чудновати истории, царят и Мааруф се смеели, станало време за обяд. Сложили софра с ястия и стомна с вино. Първо хапнали, после си измили ръцете. Везирът напълнил чаша вино, подал я на царя и той я изпил. Напълнил втора и я подал на Мааруф:

— Вземи тази чаша! И най-големите умове са склонни да уважават това питие!

— Какво е това, везире? — запитал Мааруф.

— То е като посивяла девственица, като застаряваща мома, която раздава радости на всяка душа. За такава поетът е казал:

Разклаща то нозете на герои,

разбойническите глави разцепва!

Гяури го цедят в потайни доби

и с него послушанието секва!

Аллах да възнагради онзи, който е казал:

Високо вдигна чашата със виното

и всички го загледаха и викнаха!

Премина слънчев лъч, огря лицето му,

звезди и месец заиграха весело!

Той предпочете хубостта на виното —

то припка, сякаш е духът на тялото!

А още по-добре го е рекъл Абу Нуас:

Не ме ругай, така по-жалък ставаш!

Лекувай ме — то лек единствен става

за мен! Тъгата с него избледнява,

щом го докосна — то ме облекчава!

Във стомна то стои — и нощи мътни

превръща в дни, щом някой го измъкне!

А чашата широк кръг обикаля,

кой я докосне — мъката забравя!

Изпий го — казват — там са всички знания!

Научиш нещо — другото забравяш!

Или както е казал един друг поет:

Тази чаша с вино златно е прослава,

тя има право да не губи право!

Умра ли — засади над мен лозата —

да смуча сока даже през земята!

Не ме погребвай във пустиня пуста,

че този дар божествен да не вкусвам!

Така той го подканвал да пие вино, напомнял му каква прелест е наслаждението от него, докато накрая го убедил да отпива по малко от ръба на чашата. Везирът пълнел чашата, Мааруф пиел, наслаждавал се, веселял се, докато накрая загубил разсъдъка си. Когато разбрал, че царският зет е прехвърлил края, везирът му рекъл:

— Търговецо Мааруф! Чудя ти се откъде дойдоха у тебе тези скъпоценности, каквито нямат и царете хосрои! През живота си не сме виждали търговец да е спечелил от търговия толкова пари, че и по-щедър човек от тебе не сме виждали!

Така го залъгвал и накрая Мааруф се разприказвал:

— Нито съм търговец, нито съм цар! — и му разказал всичко за себе си от начало до край.

— За бога, търговецо Мааруф! — възкликнал везирът. — Покажи ни този пръстен!

Пияният Мааруф измъкнал пръстена и рекъл:

— Ето го, разгледайте го!

Взел го везирът, повъртял го в ръката си и рекъл:

— И ако го потъркам, ще дойде слугата му, така ли?

— Така е! — отвърнал Мааруф. — Само го потъркай и джинът ще се появи — тогава ще го видиш!

Потъркал везирът пръстена и изведнъж се чул глас:

— Пред теб съм, господарю! Искай, за да ти се даде! Искаш ли град да изградиш, или град да разрушиш, или пък цар да погубиш? Каквото поискаш, начаса ще го изпълня за тебе!

Везирът посочил към Мааруф и рекъл:

— Вземи този непрокопсаник и го хвърли в най-дивите и най-пустинни земи! Да не намери там какво да яде и какво да пие, да погине от глад и жажда, да умре от мъка и никой да не го потърси!

Грабнал го джинът и полетял с него между небето и земята. Мааруф усетил, че ще загине, че всичко ще свърши от зле по-зле, разплакал се и запитал:

— Накъде ме носиш, Абу Саадат?

— Отиваме да те захвърля в един пустинен край, глупако! — отвърнал джинът. — Който притежава такова богатство, не го дава на други да го разглеждат? Ти сам си скрои онова, което ти се случи!

И джинът стигнал до най-пустата земя и го захвърлил там…

А везирът, след като си присвоил пръстена, казал на царя:

— Ето, видя ли? Не ти ли казах, че този човек е лъжец и измамник? Защо не ми вярваше!

— Прав си, везире! — съгласил се царят. — Аллах да те възнагради! Я ми подай този пръстен да го поразгледам!

Погледнал го гневно везирът, заплюл го в лицето и креснал:

— Ти да не си си изгубил ума! Как така ще ти го дам — нали пак ще стана твой слуга! — потъркал пръстена, появил се джинът и везирът му наредил: — Вземи и този непрокопсаник, царя, и го хвърли на същото място, където хвърли зет му, измамника!

Грабнал го джинът и литнал с него!

— О, твар на моя бог, с какво съм се провинил! — възкликнал царят.

— Не знам! — отговорил слугата на пръстена. — Така ми нареди господарят ми! Не мога да не го слушам!

Така летял и го хвърлил на мястото, където бил и Мааруф. Чул царят, че Мааруф плаче, отишъл при него, двамата седнали и заоплаквали съдбата си, не можели да намерят нищо нито за ядене, нито за пиене…

А везирът, след като изхвърлил Мааруф и царя, станал и излязъл от градината. Пратил да викнат всички войскари, събрал голям диван, съобщил какво е сторил на Мааруф и царя, разказал им за пръстена и рекъл:

— Ако не ме обявите за ваш султан, ще наредя на слугата на пръстена да ви хвърли в пустинята!

— Не ни прави зло! — възкликнали всички. — Съгласни сме да ни станеш султан!

Така от страх те се съгласили той да ги управлява. Везирът ги надарил с дрехи и започнал да иска от Абу Саадат всичко, което му се прищявало, пък джинът го донасял начаса. Накрая пратил евнух при царската дъщеря с повеля да се приготви, тъй като щял да дойде при нея същата нощ, защото много я желаел. Заплакала тя, тъжно й станало за баща й и за мъжа й и заръчала да отговорят на новия султан: „Изчакай да мине иддата, после ще ме вземеш за жена по закона!“ А той заръчал да й кажат: „Не признавам нито идда, нито каквото и да е чакане! Нямам нужда да се женя! Ще дойда довечера при тебе!“ Тогава тя пратила да му кажат: „Добре! Добре си ми дошъл!“, и това била нейна хитрост. Щом му донесли отговора й, везирът се зарадвал, защото бил луд от страст към нея. Наредил да нахранят всички и рекъл:

— Яжте тези богати ястия — все едно че са сватбен пир! Тази нощ искам да вляза при царкинята!

— Не бива да влизаш при нея, преди да е свършила иддата! — рекъл шейх ул-ислямът. — И трябва първом да се ожениш за нея!

— Не признавам идда и чакане! — креснал везирът. — А ти много не приказвай!

Млъкнал шейх ул-ислямът и рекъл на войскарите:

— Този тиранин няма нито вяра, нито мяра!

Когато се мръкнало, везирът, вече станал цар, влязъл при царкинята, която била облякла най-пищните си дрехи и се смеела…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ОСМАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че царкинята посрещнала везира с думите:

— Добър вечер! Ще съм много щастлива, ако си погубил баща ми и мъжа ми!

Сторила му място да седне, започнала да се шегува и да се преструва, че го обича. Мамела го, галела го, а целта й била да се добере до пръстена. А той, като видял как тя се усмихва, пламнал от страст, посегнал да я събори на постелята, но когато се допрял до нея, тя се отдръпнала и заплакала:

— Господарю, не виждаш ли, че чужд мъж ни гледа! За бога, как може да оставиш чужди мъже да ме гледат!

— Къде е този мъж? — възкликнал гневно везирът.

— Ето го в камъка на пръстена! Гледа ни!

— О, не бой се! — разсмял се той. — Това е слугата на пръстена и той е под моя воля!

— Ах, така се боя от ифрити! — проплакала тя. — Снеми го и го дръж по-далече от мене!

Той снел пръстена си, сложил го върху възглавницата и посегнал към нея. Тя го ритнала по гърдите, той паднал по гръб в несвяст, тя бързо грабнала пръстена от възглавницата, потъркала го и ето че се появил Абу Саадат, който рекъл:

— Твой роб съм, господарке!

— Отведи в затвора този безбожник, сложи му най-тежките окови и се върни! — наредила тя. Грабнал той везира, хвърлил го в най-мрачния затвор и се върнал. — Къде отведе баща ми и мъжа ми? — запитала тя.

— Хвърлих ги в един пустинен край!

— Нареждам ти веднага да ми ги доведеш!

Полетял Абу Саадат, стигнал до безплодната пустиня, кацнал при двамата и ги намерил да седят, да плачат и да се жалват един на друг.

— Не бойте се! — казал Абу Саадат. — Дойде освобождението ви! — разказал им какво бил направил везирът, и продължил: — Аз го затворих, а после тя ми нареди да ви върна!

Понесъл ги джинът, полетял и не минало много време, когато ги въвел при царската дъщеря. Тя ги поздравила, поканила ги да седнат. На другия ден им рекла:

— Татко, седни на трона си като цар! Направи мъжа ми везир от дясната си страна! Съобщи на войскарите какво се е случило, доведи везира от затвора и го убий, а после го изгори! Той е неверник и се закле, че е неверник!

— Слушам и се подчинявам, дъще! — отговорил царят. — Но я ми дай пръстена или го дай на мъжа си!

— Той не подхожда нито на тебе, нито на него! — отговорила тя. — Пръстенът ще стои у мен и бъди сигурен, че ще го пазя по-добре от вас! Докато съм жива, не се бойте от никакво зло, а като умра, пръстенът ще остане късмет на някой от вас!

Взел царят зет си и отишъл в дивана. А там войскарите били потънали в неописуема скръб. Бояли се, че законите на исляма ще се опорочат, защото им станало ясно, че везирът е неверник. Били се събрали в дивана и се карали на шейх ул-исляма:

— А ти защо не му забрани да влезе при царкинята?

— Хора, този човек е неверник! — заоправдавал се той. — Той стана господар на пръстена! Никой не е в състояние да му стори каквото и да е! Всевишният Аллах ще го накаже за стореното! Пък и вие си замълчете, че ще ви избие всичките!

И докато войскарите разговаряли по този начин, ето че в дивана влезли царят и неговият зет…

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ДЕВЕТСТОТИН ДЕВЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че щом войскарите видели царя и неговия зет да влизат при тях, се изправили на крака и целунали земята. Седнал царят на трона и им разказал какво се е случило. Тъгата им се стопила. Довели и везира от затвора и когато той минавал покрай войскарите, те го проклинали и му се подигравали. Царят наредил да го погубят най-жестоко. След смъртта му го изгорили и душата му влязла в най-лошото място на преизподнята. После царят назначил Мааруф за везир от дясната си страна.

Минало време, веселието следвало веселие — цели пет години. На шестата година царят умрял. Царкинята назначила мъжа си за султан на негово място, но не му дала пръстена. През това време тя понесла чедо и родила син с чудна красота. Но още бил в прегръдките на кърмачката, едва петгодишен, когато майка му заболяла от смъртоносна болест, викнала Мааруф и му рекла:

— Болна съм!

— Ще оздравееш, любима на сърцето ми! — казал той.

— Сигурно ще умра! — продължила тя. — Няма нужда да те съветвам какво да правиш със сина ми, но ти давам друг съвет — пази пръстена!

— Щом Аллах го пази, не се боя за него! — рекъл той.

Снела тя пръстена, дала му го, а на следващия ден се споминала и Аллах я прибрал в лоното си. Мааруф останал да царува сам и да раздава справедливост.

Веднъж той стоял в дивана до края на деня. Когато се спуснала тъмната нощ, както обикновено се събрали сътрапезниците му, будували до полунощ, а после се пръснали по къщите си. После при него влязла неволницата, която приготвяла постелята му, подредила всичко, облякла му нощницата, той се изтегнал, докато го налегнал сън. Спял си, когато усетил, че нещо в леглото мърда. Стреснал се ужасен и викнал:

— Аллах да ни пази от проклетия шейтан!

Отворил очи и видял до себе си жена с отвратително лице.

— Коя си ти? — викнал той.

— Не бой се, аз съм жена ти Фатима! — отговорила тя.

Вгледал се той и я познал — че много грозно било лицето й и много дълги — зъбите й.

— Откъде си влязла при мене? — запитал той. — Кой те доведе в тази страна?

— А ти в коя страна си сега? — запитала тя на свой ред.

— В град Ихтиан ал-Хутан! Ти кога напусна Кайро?

* * *

Но ето — нежно утрото изгряло и Шахразад тук приказката спряла…

И ПРЕЗ ХИЛЯДНАТА НОЩ…

Тя продължила:

* * *

Разправят, царю честити, че Фатима заразказвала:

— Когато се скарахме, шейтанът ме беше обсебил, само и само да ти сторя зло! Кадиите пращаха за тебе — не те откриха! След два дни ме обзе съжаление! Разбрах, че вината си е у мене. Няколко дни плаках от мъка. Трябваше да прося, за да се прехранвам. Откакто ме остави, се храня само с просия! Всяка вечер оплаквах раздялата с тебе, а колко позор и унижения, колко загуби и нещастия преживях! Вчера се въртях цял ден да изпрося нещо, но никой нищичко не ми даде! Когото и да помолех за трохичка, ме ругаеше и не получавах нищо! Легнах си, без да вечерям! Гладът ме изгаряше, стана ми мъчно за трудния живот, заплаках. Изневиделица при мене се появи някакъв мъж и запита: „Жено, защо плачеш?“ „Имах съпруг, отговорих му, той изпълняваше всяко мое желание, но се изгуби!“ А той запита: „Как се казва мъжът ти?“ „Казва се Мааруф!“, отговорих му аз. „Познавам го!“, рече той. „Мъжът ти сега е султан в един град! Ако поискаш да те заведа при него — ще го направя!“ „Ще бъда винаги на услугите ти, ако ме заведеш при него!“, възкликнах аз. Тогава той ме понесе, доведе ме до този дворец и каза: „Влез в тази стая! Там ще видиш мъжа си да спи в постелята си!“ Влязох и те видях в това великолепие! Надявам се, че вече няма да избягаш от мене! Аз съм твоята другарка! Хвала на Аллаха, който ме доведе при тебе!

— Абе аз ли ти избягах, или ти ме накара да се крия, като се оплакваше от кадия на кадия от мене! — рекъл Мааруф.

После той й разказал как се бил оженил за царската дъщеря и станал султан. Съобщил й също, че тя е починала и му е оставила седемгодишен син.

— Което е станало — станало, то е предопределено от всевишния Аллах! — казала тя. — Аз се разкайвам! Нека да ям хляб при тебе и го приемам като подаяние за една бедна!

Така му се подмилквала тя, докато сърцето му се смилило и той казал:

— Щом се разкайваш, живей при мене! Но сториш ли зло, ще те погубя! И въобще да не ти минава през главата, че може да се оплачеш от мене и че ще дойде да ме задържи стражата от калето! Аз станах султан, хората се боят от мене, а аз се боя само от всевишния Аллах! Имам пръстен, който ми служи! Щом го потъркам — пред мене се появява слугата му. Каквото и да му кажа — ще ми го донесе! Ако искаш да се върнеш в страната си — ще ти дам толкова, че да ти стигне, докато си жива! Ако пък искаш да останеш — ще ти дам дворец с двайсет неволници, ще ти приготвят най-хубавите гозби, най-хубавите дрехи, ще бъдеш царица и ще живееш в най-голямо доволство, докато един от нас умре! Какво решаваш?

— Искам да заживея при тебе! — отговорила тя, целунала му ръка и се разкаяла за стореното зло. Мааруф й отредил един дворец, дарил й неволници и евнуси и тя станала царица.

А момчето ходело ту при нея, ту при баща си. Тя намразила това дете, защото не било неин син. Щом го видела, в очите й пламвали гняв и омраза. И то започнало да я отбягва.

Мааруф пък започнал да се люби с хубави млади наложници, не мислел за жена си Фатима, защото вече била старица, побеляла, с лице погрозняло, с очи разкривени, с бузи с петна черни залепени — сякаш била петниста змия. Един мъдрец е казал: „Злото отрязва корените на желанието и сее ненавист в почвата на сърцето!“ Аллах да възнагради онзи, който е казал:

Пази сърцата от слова обидни —

веднъж изречени — не се отметват!

И отвратят ли те от образ свиден,

са като счупено шише — не се залепва!

* * *

Тук Дунязад рекла на Шахразад:

— О, има ли нещо по-красиво от магията на приказките и по-прекрасно от тези чудесни разкази!

— А какво още ще ви кажа през следващата нощ, ако царят ме остави жива и здрава! — рекла Шахразад.

Когато се съмнало и утрото блеснало и разпръснало светлината си по света, царят станал от постелята със спокойно сърце и в очакване на продължението на разказа си помислил: „За бога, няма да я погубя — нека чуя и този разказ докрая!“ Излязъл към дивана, за да упражни властта си. Дошъл и везирът му, както обикновено, със саван под мишница. Цял ден царят раздавал правосъдие над народа, а вечерта се върнал в харема си както обикновено при жена си Шахразад…

* * *

И ПРЕЗ ХИЛЯДА И ПЪРВАТА НОЩ…

* * *

Когато цар Шахриар влязъл при жена си — сестра й Дунязад рекла:

— Довърши приказката за Мааруф, сестро!

— С обич и уважение, ако царят ми разреши да я продължа! — отвърнала Шахразад.

— Разрешавам! — рекъл царят. — Нямам търпение да чуя как свършва!

И Шахразад заразказвала:

* * *

Разправят, царю честити, че когато цар Мааруф престанал да се грижи за жена си и почнал да я избягва заради други жени, тя го намразила и я налегнала ревност. Дяволът й подсказал да му отнеме пръстена, да го погуби и да стане царица на неговото място. Една нощ тя излязла от своя дворец и се запътила към покоите на мъжа си Мааруф. Случило се по волята на божието предписание, че когато Мааруф си лягал след доброто ядене, той свалял пръстена от ръката си от уважение към благородните имена, записани върху него, и го слагал върху възглавницата, докато се изкъпел. Точно това време искала да използва жена му — тогава той отпращал и наложницата от страх за пръстена, влизал сам в хамама, затварял се, а щом излезел, вземал пръстена от възглавницата и го надявал на пръста си. Легнел ли да спи — пръстенът вече не слизал от ръката му. Всичко това било известно на Фатима.

Но по волята на съдбата точно по това време царският син бил влязъл в нужника да си свърши по тъмно голямата работа. Клечал той, а вратата била останала отворена. Когато Фатима се запътила към бащиния му дворец, момъкът забелязал, че тя е намислила нещо, и си рекъл: „Тази работа не ми харесва!“ Излязъл и тръгнал подире й, без тя да го забележи. Имал си един къс меч, обсипан със скъпоценни камъни, и никога не влизал в дивана на баща си, без да си го окачи, защото много се гордеел с него. А баща му, като го виждал, се смеел и възкликвал: „Машаллах, мечът ти е велик, синко, но с него ти нито на война си излизал, нито глави си сякъл!“ Синът се прокраднал след мащехата си с оголен меч, видял я как търси нещо в покоите на баща му, и я чул да мърмори:

— Къде ли е оставил пръстена?

Разбрало момчето, че тя иска да докопа вълшебния пръстен. Изчакал я, докато го намери и възкликне:

— Аха, ето го!

Грабнала го и се затичала навън. Момчето се скрило зад вратата. Когато излязла, тя огледала пръстена, сложила го на пръста си и понечила да го потърка. Момчето вдигнало меча си и го стоварило върху шията й. Тя изкряскала и паднала мъртва. Стреснал се Мааруф, изскочил навън, видял жена си в кръв, а синът му — с оголен кървав меч над нея.

— Какво е това, синко? — възкликнал той.

— Татко! — отговорил синът. — Колко пъти си ми казвал, че мечът ми бил велик, но не съм бил излизал с него на война, нито съм бил сякъл нечия глава! Ето, аз вече отсякох с него една глава и сега той е достоен за битка!

И му разказал какво бил видял. Царят започнал да търси пръстена, забелязал го на пръста й, снел го от там и рекъл:

— Синко! Ти ме отърва от тази злодейка! Тя е искала да ни погуби! Аллах да възнагради онзи, който е казал:

Ако Аллах помага на човека,

той ще успее с всяко начинание,

ако не ще — дори докрай, до века

да се старае — все ще е страдание!

После цар Мааруф извикал хората от свитата си и им разказал какво била направила Фатима. На сутринта наредил на няколко слуги да я обмият, да я увият в саван и да я погребат.

После Мааруф изпратил да извикат орача, чийто гост бил, докато бягал, и го назначил за везир от дясната си страна. Сетне узнал, че орачът имал дъщеря с чудна хубост, и се оженил за нея. След време оженил и сина си. Така си живели спокойно и весело, докато дошъл онзи, който сладости прекъсва и човек от човека откъсва, кое е мъжко и кое е женско, не признава, крепости и домове разрушава. Благословен е Вечно живият, който не умира и държи в ръцете си съдбата на владетели и техните поданици!…

Край на приказката за цар Шахриар

Така минали хиляда и една нощи…

През това време Шахразад родила на цар Шахриар три мъжки чеда и когато свършила и тази приказка, тя се изправила, целунала земята пред царя и рекла:

— Царю честити, ти, най-великият на всички времена! Аз съм твоя неволница! Ето вече хиляда и една нощи аз ти разказвам истории за древните и примери от предшествениците! Ще ми разрешиш ли да изразя едно желание?

— Пожелай и ще ти се даде, Шахразад! — рекъл царят.

Викнала тя кърмачките и евнусите и наредила:

— Доведете децата ни! — те ги довели начаса — едното вървяло, второто пълзяло, а третото сучело. Взела ги тя, сложила ги пред царя, целунала земята пред него и рекла: — Царю честити, това са твоите синове! Желая от тебе, от уважение към тези деца, да ми спестиш гибелта! Ако ме погубиш, синовете ти ще останат без майка, а няма да има друга жена, която да се грижи по-добре от мене за възпитанието им!

Заплакал царят, притиснал децата към гърдите си и възкликнал:

— За бога, Шахразад, аз ти бях простил още преди да доведеш момчетата ни тук! Видях, че си скромна и целомъдрена, благородна и благочестива! Аллах да възнагради тебе, баща ти и майка ти, рода ти и корена ти! Кълна се пред Аллаха, че съм се отказал от всичко, което може да ти донесе обида!

Тя целунала ръцете и нозете му, много, много се зарадвала и възкликнала:

— Аллах да продължи живота ти, да ти даде още величие и чест!

Радост обхванала царския дворец, пръснала се из града и тази нощ станала неповторима в живота на хората, по-бяла от ясен ден! Развеселил се царят, бил много добродушен. Наградил везира, бащата на Шахразад, със скъпоценна дреха и му казал:

— Аллах да те пази, че ме ожени за благородната си дъщеря, която стана причина да се откажа от навика си да погубвам хорските девойки! Видях, че е благородна и благочестива, умна и целомъдрена! Аллах ме дари чрез нея с три мъжки рожби! Хвала на Аллаха за този скъпоценен дар!

После наградил всички везири, емири и държавни сановници, наредил в течение на трийсет дни градът да бъде украсен. Никой от жителите не похарчил за това нито грош от парите си — всичко било за сметка на царската хазна. Украсили града от хубаво по-хубаво, с украса, с каквато никога дотогава не бил украсяван, ударили тамбурите, засвирили заммурите, всички големци се хванали да потропват, всеки бил щедро дарен с богати дарове от царя, който раздал също на бедните и нещастните. Щедростта му заляла всички поданици на царството му, целия му народ. После царят извикал разказвачи и преписвачи и наредил да запишат от начало до край всичко, което му се било случило с жена му.

Написали го и го нарекли „Разкази за хилядата и една нощ“ — събрали се трийсет дебели книги, който той сложил в хазната си.

И заживял царят най-щастлив и най-сладък живот заедно с целия си народ, в благоденствие, радости, удоволствия и щастие. Аллах заменил мъката му с радост. Така живели, докато не дошъл онзи, който сладости прекъсва, близък от близък откъсва, домове разгражда, гробове съгражда, и те се преселили в лоното на всевишния Аллах — домовете им се изпепелили, дворците им се разрушили, други царе богатствата им наследили…

След време над земята им зацарувал цар умен и справедлив, проницателен и книголюбив. Той обичал преданията, особено за царе и султани. Намерил в хазната тази странна, вълнуваща и чудновата история, записана в трийсет книги, прочел първата книга, после — втората, и третата — та до края! Всяка следваща му харесвала повече от предната и така стигнал до края й. Възхитил се от преданията и разказите, от случките и поуките, от пословиците и спомените и наредил на хората си да я препишат и пръснат сред всички страни и народи. Така се пръснала вестта за нея и я нарекли „Чудните приказки от хиляда и една нощ“…

И с това свършва и за нас тази книга, пък само Аллах знае повече…

Всемогъщ е само онзи, който не се влияе от смените на времената и епохите, върху когото не се отразяват промените, който не се грижи за живот и съществуване и се отличава с това, че е по-съвършен от всичко друго. Молитви и мир за най-предания пратеник на неговото величие, най-съвършеното от неговите създания, нашия господар Мохамед, най-първия между вечно възхваляните, нему сме покорни пред бъдещия ни край! Хвала на Аллаха, раздаващ благоденствие, щедро даряващ с благата си царе и слуги! Молитви и мир за онзи, който е първи сред пророците, на неговия пречистен род и на най-добрите му следовници! И така излезе и на български език тази книга, събрала най-прекрасните повествования, чудесата на чудесата, най-изисканите разкази, притчи, случки и събития, разказваща за средните векове в ислямските страни, за нравите на техните народи, техните действия и обичаи. С една дума — една книга, която е дар за четене и удоволствие за четящия! Така, с помощта на Аллаха, тя бе завършена!

Азбучник

А’ашари — една десета част от Корана.

Аба — дълга горна шаячна дреха с оширочени рамене (за разлика от българската аба, чието название е от същия арабски корен).

Абдул Азиз бен Маруан (починал 704) — син на Маруан I от династията на Омеядите и брат на халиф Абдул Малик бен Маруан, управлявал Египет в течение на 20 години и въвел строг ред и законност. Воюва срещу Византия, в Мала Азия и Северна Африка.

Абдул Кадир ал-Джилани (1086–1167) — средновековен проповедник и мистик. Гробницата му е в Багдад.

Абдул Кудус — раб на Най-светия (едно от имената на Аллах).

Абдул Малик бен Маруан (646–715) — син на Маруан I от династията на Омеядите и брат на Абдул Малик бен Маруан. Халиф в Дамаск, завладял съвременна Сирия и Ирак, Хиджаз, Египет, воювал в Мала Азия и Северна Африка. Въвел арабския език като единствен свещен език за всички мюсюлмани. Отстранява от всички държавни постове немюсюлманите и пръв сече златни (динари) и сребърни (дирхами) монети.

Абдул Масих — роб на Месията (Иисус).

Абдул Рахман бен Алауан ал-Захид Хатим ал-Асам (починал 752) — един от първите иранско-ислямски шейхове в Хорасан, Персия.

Абдул Самад — раб на Вечния (едно от имената на Аллах).

Абдул Хасан — раб на Хубавия (едно от имената на Аллах).

Абдуллах — раб божи.

Абдуллах Абу Бакр ас-Садик (починал 634) — първи халиф след Мохамед, негов зет (женен за дъщеря му Аиша), започнал редактирането на Корана.

Абдуллах бен Кайс ал-Рукият (VII в.) — поет от бени тамим, бил известно време валия на Дамаск, известен с политико-историческия си епос, съдържащ разкази за събития от началото на исляма.

Абдуллах бен Шадад — родоначалник на кюрдска ислямска династия в Северен Иран и Армения, основана от сина му Мохамед, със столица Нахичеван, с 14 царе, царували между 951 и 1075 г.

Абдуллах ибн аз-Зубайр — внук на халифа Абдуллах Абу Бакр. Оспорва властта на първите халифи от династията на Омеядите. След смъртта на халиф Муауия през 680 г. се обявява за халиф, но е принуден да бяга в Мека, откъдето получава прозвището Търсещ защита от камъка, тоест от свещения камък, намиращ се в Мека.

Абрад — копринен плат на бяло и черно райе.

Абу ал-Айна — връх на образеца.

Абу Билал (V в.) — доислямски поет от Шарика (Шарджа) — княжество, сега част от Обединените арабски емирства.

Абу Джаафар ал-Мансур — абасидски халиф (754–775), основава град Багдад и го прави своя столица.

Абу Зурра ал-Гафари (починал 653) — един от първите сподвижници на Мохамед. Известен с ярък език и фанатична набожност, смятан за един от най-добрите разказвачи на хадиси.

Абу Кир — черен като смола; също: название на залив недалеч от Александрия, където е бил разбит флотът на адмирал Нелсън от Наполеон.

Абу Музаффар — победоносец.

Абу Муса ал-Ашари (починал 657) — кадия, съдил между Муауия и Али кой да стане халиф.

Абу Наср Бишр ал-Хафи (767–841) — суфит от Багдад, събрал около себе си кръжец от аскети.

Абу Нуас ал-Хасан бен Хани (762–813) — именит древноарабски поет, наречен „поет на виното“, приближен до двора на халифите в Багдад.

Абу Руейш — баща на перото (за писане); пероносец.

Абу Сир — вървящ, движещ се напред; също: название на древноегипетския град Осир-пер (града на Озирис).

Абу Суейд — баща на черничкия.

Абу Суфил (починал 652) — първоначално противник на пророка Мохамед, водил нескончаеми войни с него, но през 627 г. двамата се помиряват. От неговия род Бени Омея започва династията на Омеядите.

Абу Тамам (V в.) — арабски поет отпреди исляма.

Абу Ханифа ибн Сабит (699–767) — един от четиримата велики имами на сунитите, създал мазхаба на ханифитите, търсещ гъвкави формулировки между традиционните нрави и религиозните догми.

Абу Шамат — виж Ала ад-Дин Абу Шамат.

Абу Юсуф Яакуб (починал 828) — знаменит мюсюлмански законодател, ползвал се с голям престиж пред Харун ар-Рашид.

Абу Язид ал-Бустани — градинарят.

Абу Яхия — баща на живеещия.

Абул Абас — първи абасидски халиф (750–754), родоначалник на династията на Абасидите, основател на Багдадския халифат, по-голям брат на Мансур, праправнук на Абас, чичо на пророка Мохамед, който отначало е негов противник, но по-късно воюва на негова страна.

Абул Касим Сандалани — раб на Разделящия (лошото от доброто)

Абул Лейс (Самарканди) (починал 985) — известен факих, известен с прякора Индиеца.

Абул Хасан — носещ доброта, хубост.

Абул Хасан ад-Даррадж — баща на хубавеца, пъдпъдък.

Адам — името на първия мъж според Библията и Корана.

Аджиб ибн Хасиб — удивителен, чудесен, необикновен.

Аджлан Абу Наб — жилав, бързак.

Адим — един от синонимите на „кожа“; адама — смуглост, тъмен цвят на кожата; виж Адам.

Азан — призив за молитва от мюедзина.

Аздашир I — основател на персийската династия на Сасанидите (226–241).

Аздашир II — цар (379–383) от същата династия.

Азиз и Азиза — скъп и скъпа.

Азир — библейският пророк Ездра, извел евреите от Вавилонския плен.

Азрак — син.

Аиша (603–698) — съпруга на пророка Мохамед (от 620 г.) — наречена „майка на правоверните“, дъщеря на Абу Бакр.

Айдди бен Зейд (VI в.) — доислямски поет от племето бени тамим, християнизиран в Хира, придворен персийски поет, убит от цар Нуаман I през 587 г.

Айна — образец.

Айра — фалшива, изкуствена, притворна.

Айяс — средновековен град и пристанище в Киликия, на брега на Александретския залив.

Акаба — пристанище на Червено море, в днешна Южна Йордания.

Акариш — сводник.

Акбар — най-голям, най-велик.

Акил бен Абу Талиб (починал 664) — брат на халиф Али, отначало се борил срещу Мохамед, но впоследствие приел исляма, бил се на страната на Али.

Ала ад-Дин Абу Шамат — букв. възвисяване на религията; човекът с бенките.

Ал-Анбар — селище в Йемен на брега на Червено море.

Ал-Арбаа ад-Дарса — някогашен квартал в Диар Бакр.

Александър Двурогия — прозвище на Александър Македонски; виж също Искендер.

Алеп — град в Сирия.

Али — висок.

Али (600–661) — четвърти халиф, племенник и зет на Мохамед, женен за дъщеря му Фатима. Убит от свои, подмамени от неговия съперник Муауия. От неговата смърт води началото си разделянето на мюсюлманите на две основни секти: шиитите, смятани за негови поддръжници и непризнаващи други халифи след него, в противовес на сунитите, които са мнозинство в ислямския свят и признават всички следващи халифи.

Али Баба — висок татко.

Али бен Мохамед бен Абдуллах бен Тахир (починал 829) — виден държавник по времето на Абасидите, управител на Сирия и Египет.

Али Зайбак Каиреца — реално историческо лице, приближен на Харун ар-Рашид. На неговите приключения в „Хиляда и една нощ“ е посветена отделна приказка; виж също Зайбак Мисри.

Али Зайн ал-Абидин ал-Хусеин (659–713) или Али Малкия — внук на халиф Али, един от наследилите го 12 имами, признавани от шиитите като свети мъже.

Али ибн Баккар — висок; син на Девствения.

Али ибн Мансур ал-Халия ад-Димашки (IX в.) — реална историческа личност, съветник и сътрапезник на Харун ар-Рашид и Маамун.

Алиф — първа буква в арабската азбука, изобразявана като отвесна права черта. Средновековните поети често сравняват снагата на девойката с нея.

Ал-Кашар — самохвалко.

Ал-Кудс — арабско название на Ерусалим (евр. Ерушалаим), и в двата варианта се превежда като Свещения град.

Ал-Куз Асуани — празнодумко (букв. асуанско гърне).

Аллах — Богът (Единственият) като символ на монотеизма.

„Аллах е най-велик! Завоевание и победа!“ (известното Аллах-ул-Акбар) — боен възглас на мюсюлманските воини.

Ал-Маамун (786–833) — абасидски халиф, син на Харун ар-Рашид. При него процъфтяват ислямските науки. Наредил да се преведат на арабски старогръцките философи.

Алое — алоево дърво — многогодишно индийско дърво с ароматна дървесина, различно от тропическото растение, известно у нас като алое; виж и какулийско алое.

Ал-Хадар — дрънкало.

Ал-Хаджадж бен Юсуф ас-Сакафи — арабски пълководец и държавник (661–714) от епохата на Омеядите, халифски наместник в Ирак, потушил редица бунтове срещу единството на държавата.

Аля ад-Дин — възвисяване на религията.

Амама — шал от тънко памучно платно, който се увива около феса, чалма.

Амбра — ориенталско благовоние, растителна смола, подобна на восък.

Амджад — най-славният.

Аморея — византийски град в Мала Азия, превзет от арабите през 838 г.

Амру бен ал-Ас (починал 663} — един от първите ислямски завоеватели, превзел Дамаск, посредник в спора между Али и Муауия за халифството.

Амулет (араб. аммулят) — муска, зашито в платно заклинание, служещо като магия или за предпазване от злини.

Амшир — 6-ият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Анбар — селище на брега на Червено море в Йемен.

Анис ал-Джалис — прекрасната събеседничка.

Антакия — днешен град в Южна Турция.

Ану Ширван — виж Касри.

Арамейски (език) — древен език в Близкия изток от семитски произход, служещ дълго време като своеобразен международен „латински“ език на района; наричан също и сириакски. Според преданието на този език е говорил Иисус. Днес на него говорят няколко хиляди души в три села на Сирия.

Арафат — свещени хълмове източно от Мека, където се провеждат религиозни обреди на деветия ден от месец зу-л-хиджа от мюсюлманското летоброене; място за поклонение на жените, за които влизането в храма Кааба с черния камък е забранено.

Арба’и — четвърт глава от Корана.

Ардаб — средновековна арабска мярка за насипни тела, равна на 197,5 л.

Аркаша — побойник.

Арманус — арменец.

Асаад — най-щастливият.

Асабия — пръстчета; малки баклавички с цилиндрична форма.

Асиф бен Барихия (араб. Асеф бен Бераха) — легендарна личност, приближен на цар Соломон (Сулейман).

Асия — упорита.

Аскалон — град в Северозападна Палестина.

Аслан — от корен, от сой.

Асмаи (VIII в.) — арабски поет, близък до халифския двор.

Асман — една осма част от Корана.

Ас-саляму алейкум! — виж Мир вам!

Астролаб — древен прибор, използван от мореплавателите за определяне пътя на корабите в открито море по местоположението на небесните тела, а така също за астрологически предсказания.

Асуан — град в Горен Египет.

Ата ас-Силми (VII в.) — проповедник, сподвижник на Мохамед.

Афиф — историческа личност, главен евнух в харема на Харун ар-Рашид.

Аффан — изгнил, вмирисан.

Ахмад — най-възхваляваният.

Ахмад Аттар — най-похвалният продавач на благовония; ароматен.

Ахмад Гадбан — възхваляван и гневен.

Ахмад Данаф — историческа личност от средата на VIII в., командир на охраната на халиф Харун ар-Рашид.

Ахмад Лакит — най-благословеният измамник (далавераджия).

Ахмед бен Ханбал (780–855) — един от четиримата велики имами на мюсюлманите сунити, създали основните течения — мазхаби — на исляма. Фанатик традиционалист, арестуван многократно от багдадските халифи. Събрал в „Ал-Муснад“ („Опората“) около 40 000 хадиси — разкази за деянията на Мохамед и неговите сподвижници.

Ашик — думата е многозначна, поради което в текста се среща игра на думи. Това са агнешки кокалчета за играта ашици, скъпоценният камък аметист и влюбен.

Аюб — библейският Йов, почитан и в исляма поради търпението му.

Ая или аят — стих от Корана.

Баа — древноегипетска мярка за дължина, равна на един обхват на ръцете.

Баалбек — град в днешен Ливан.

Баб аз-Зуейла — Вечерната порта, квартал в Кайро.

Баб ал-Кабир — Голямата порта, западният квартал на Дамаск.

Баб ал-Малик — Царската порта, квартал на Дамаск.

Баб ан-Наср — Порта на победата, сега квартал в Кайро.

Баб ел-Лук — Равната порта, квартал в Кайро.

Бадахшан — планинска местност по горното течение на р. Амударя, известна със своите рубини в целия ислямски свят през Средновековието.

Бадкат ал-Джамал — блясък на красотата.

Бадр Будур — виж Будур.

Бадра — мярка за тегло на сребро на едро, равна на 20 хил. дирхама (62,4 кг).

Бакалин — букв. продавач на бобови и зърнени култури на дребно (фасул, леща, бакла, елда, ориз, булгур и др.). В нашия език е останала думата бакла (на арабски — събирателно за бобови култури).

Бакбак — бърборино.

Бакбук — дърдорко.

Балбес — град в делтата на Нил, Североизточен Египет.

Балкис — кораническо арабско име на библейската Савска царица, възлюблена на цар Соломон и смятана в арабския епос за магьосница.

Балукия — разноцветен, пъстър.

Балх — езеро в Северен Иран.

Бану шайбан — племе от Арабския полуостров.

Барамхат — 7-ият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Бармакиди — виж Халид ал-Бармаки.

Бармуда — 8-ият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Басим — усмихнат.

Бахадур — блясък на светлината.

Бахит — късметлия.

Бахрам — блестящ.

Бахраун — блестящ, превъзходен.

Бахтия — вид едра бяла риба от Тигър и Ефрат.

Бедуини (от араб. Бадауи) — човек от равнините; номад разбойник, обикновено отрицателен герой в „Хиляда и една нощ“ от времето, когато има рязко противопоставяне между номадството, от една страна, и уседналото градско и селско население — от друга, като вторите нерядко са ставали жертва на разбойническите набези на бедуините. В ранните приказки обаче бедуинът арабин като първоносител на исляма е герой воин в името на джихада.

Бен Кариби — син на близкия.

Бени абас — племе, от което произхожда династията на Багдадския халифат (VII-XI в.) Абасиди. За родоначалник се смята Абас (починал около 662), чичо на пророка Мохамед.

Бени ансар — племе от Арабския полуостров. Ансарите са едни от първите племена, приели ислямската религия пряко от пророка Мохамед и затова впоследствие се ползват с известни привилегии.

Бени Кахтан — децата на Кахтан.

Бени тамим — племе от Арабския полуостров, известно от най-дълбока древност с множеството си именити поети. Неговият диалект е залегнал в основата на литературния арабски език.

Бени узра — бедуинско племе в Северен Хиджаз, отделило се от друго племе. Името произхожда от поезията на племенния поет Джамил, възпяващ девствената (узра) си любов към Бусина.

Бени Шайбан — децата на Шайбан — посивелия. Арабско название на монголите.

Бени шахлам — древно арабско племе от централната част на Арабския полуостров.

Бенка — в арабската традиция съществуването на естествена бенка върху лицето на мъж или жена е израз на особена благородна красота, поради което слагането на изкуствени бенки и сред жените, и сред мъжете се е възприемало като нещо напълно естествено и отговарящо на естетическите норми.

Бербери (от лат. барбарос — варвари) — коренно население на Северозападна Африка, ислямизирано през VIII в. и постепенно арабизирано. Арабите често използват за тях названието кабили (от кабила — племе).

Билал бен Рабах (починал 641) — първият мюедзин на мюсюлманската община на пророка Мохамед, абисински роб по произход.

Бирш — наркотично вещество, омайно биле.

Бишр ал-Хафи (767–841) — известен суфитски проповедник. Разказват, че сестрата на Бишр ал-Хафи поискала да съблазни Ахмед бен Ханбал.

Брак — в „Хиляда и една нощ“ достатъчно подробно са описани многобройните брачни и сватбени ритуали между мюсюлманите, които се спазват и до наши дни. Трябва да се има предвид, че ислямът прави разлика между брачната церемония, сватбата и първото влизане на младоженеца при невестата. Първото е практически сключване на брачния договор, обикновено между родителите на младоженците без тяхно участие, като това може да стане дори когато те са невръстни деца, а второто е „консумирането“ на този договор, като времевата разлика между двата акта може да трае с години.

Братовчед — при мюсюлманите бракът между първи братовчеди е естествен и дори се поощрява от родителите на младоженците, поради това често обръщението между съпрузите е „братовчеде“, „братовчедке“.

Брахман — жрец на индийския бог Брахма, откъдето произлиза и фамилията на Бармакидите.

Будур — мн.ч. от „бадр“ — пълен месец, луна.

Бундук — арабското название на Венеция.

Буркан — вулкан.

Бурнус — широко наметало, носено от конници, вероятно произхождащо от Магриба.

Бустан — бостан, градина.

В името на Аллаха! — традиционно заклинание в началото на молитва, на писмо, на работа и т.н.

Вакъф (тур., от араб. уакф) — букв. спряно, секвестирано. Поземлена собственост на джамии и мюсюлмански светилища.

Валия (араб. уали) — военноадминистративен управител на вилает, в началото назначаван от халифа; впоследствие длъжността често става наследствена.

Вахак — индийско бойно ласо с мрежа на края.

Везир (араб. уазир) — букв. носещ тежест, бреме, министър.

Вилает (араб. уилая, букв. владение) — голяма административна единица, област. Управлява се от валия.

Гадбан — гневен.

Газа — град в Югозападна Палестина.

Галабия — виж джалбаба.

Гален (131–201) — гръцки лечител, систематизирал медицинското учение на Хипократ, имал свои открития в хирургията, особено уважаван сред средновековните арабски лечители.

Ганим бен Аюб ал-Мутим ал-Маслуб — имащ успех, син на Аюб, влюбен до полуда.

Гариб — странен, чужденец.

Гассан — живец на радостта.

Гаюр — ревнител, фанатик.

Гезира (араб. Джезира) — остров, сега парк на остров Замалек в Кайро.

Гробница — въпреки предписанията на ислямския обичай починалите да се погребват в пустинята и мястото на гроба да се заличава (виж погребение) някои високопоставени личности, особено в Египет (вероятно под влиянието на древноегипетските гробници), си издигат гробници под формата на храм с различна големина. Над мястото на самото погребение е издигнат празен каменен надземен саркофаг, върху който откъм главата, насочена към Мека, е поставен огромен тюрбан, а по стените на саркофага и помещението са изсечени стихотворни сентенции и цитати от Корана.

Грош — виж кирш.

Гул — кръвожаден джин, хранещ се с човешко месо, вампир; оттук българското „хала“.

Гусн — клонка.

Гуссат аз-Заман — мъка на времето (противоположно на Нузхат аз-Заман — разтуха на времето).

Далила Мухтала — виж Мухтала.

Далялин — посредник при продажба на стока, аукционист, ръководещ наддаването за изложена за продан стока, дилър.

Дамиета — египетско пристанище в Средиземно море.

Дамра бен Мугира — гибел (разрушение); син на кипящия.

Дандун (араб. Дандан) — пуяк; непреводимо название на приказна риба.

Даниел (Данаил) — библейски пророк, чието име носи една от главите в Библията; предсказал падането на Израел и неговото възстановяване.

Даник — дребна средновековна арабска медна монета, равна на 1/6 дирхама; също мярка за повърхнина, равна на 29,2 кв.м.

Дар ас-Салам — Дом на мира — резиденция на багдадските халифи.

Дау ал-Макан — светилник на (всяко) място.

Дауд — библейския цар Давид, баща на Соломон.

Даудови ризници — еврейски ризници; евреите се славели като умели плетачи на бойни ризници.

Даурат ал-Камр — траекторията на луната.

Дафаф — арабска струнна тамбура.

Дахнаш — вдигащ пушек.

Дейлем — планинската част на Гилян (по името на едноименна река), област в Източен Иран.

Дейлеми — вероятно арабско название на аланите (по името на района и реката Дейлем) — арийски племена, живели в районите на Северна Персия, ислямизирани след X в. Същото название носи през Средновековието и едно тюркско племе — наемници на багдадските халифи.

Дервиш — представител на крайните суфити, аскети скитници, чиито ритуали са свързани с ритуални танци с непрекъснато въртене и самоизтезания, смятани за магически. При шиитите много от тях са обявени за светци, но при сунитите отношението към тях е презрително.

Дете на греха — презр. извънбрачно, незаконно дете, копеле.

Джаафар Бармаки (VIII в.) — историческа личност, приближен и първи везир на халиф Харун ар-Рашид, убит от него заради опитите му да го измами и заради финансови престъпления.

Джаббана — квартал в Басра.

Джадид — много дребна медна монета, 1/40 от гроша.

Джайхун — река в Централна Азия, дн. Амударя.

Джалбаба (диал. в някои страни галабия) — дълга черна наметка от твърд косъм.

Джалиар — безсрамен.

Джамак, Джамакия — вид заплата в натура.

Джамаркан — цар въглен.

Джамил (починал 701) — арабски поет класик, възпявал предимно любимата си Бусина. Стиховете му били предпочитани от народните певци поради искреността и простотата на израза им.

Джамила — красива.

Джамия на Омеядите — най-голямата джамия в Близкия изток, в Дамаск.

Джанак — музикален инструмент, подобен на чинели.

Джанишах — цар душа.

Джария — наложница, узаконена любовница, полуробиня у високопоставени личности; също: обръщение на мъж към жена.

Джауамрад — въздух, пълен с болести.

Джаудар — ечемик, ръж; също: лично име; оттам тюрко-българското Чавдар.

Дженуар — арабското название на Генуа.

Джибрил — архангел Гавраил.

Джин — дух. Ислямската традиция допуща съществуването на свят, паралелен на нашия, на „долната“ земя (виж небеса), изпълнен с духове джинове, които живеят в условия и нрави, подобни на човешките, те са добри и лоши, мъже и жени, мюсюлмани и неправоверни, имат свои царе, водят помежду си войни и т.н.

Джихад — букв. полагане на усилия за усъвършенстване; свещена война в името на ислямската религия, която теоретически има отбранителен характер, но може да бъде и „превантивна“.

Джуан — катраненочерен.

Джубайр ибн Умайр аш-Шайбани — неясна личност, вероятно от монголски произход.

Джубе — къса горна дреха с широки ръкави.

Джумада-л-аууал (джумада първи) — 5-ият месец в мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Джумада-л-сани (джумада втори) — 6-ият месец в мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Джурне — староарабско название на Генуа.

Джуха — къса горна дреха от дебел шаяк за студено време.

Диар Бакр — съвременният град Диар Бекир в Турция.

Диван (араб. диуан) — съвет на висшите представители на властта при халифа или неговите пълномощници, своеобразен консултативен орган; канцелария; също: антологичен сборник на стихове от определен автор.

Дивит (араб. диуат) — средновековна мастилница с поставка и за перо, носена от писарите в специална кесия, окачена на шията или на колана.

Димна — виж Калила и Димна.

Димящата планина — древноарабско название на остров Самос.

Динар (от лат. денариус) — средновековна арабска монета, равна на 2,4 г злато. Название на някои съвременни валути.

Дирбас — лъв.

Дирхам (от грц. драхма) — средновековна арабска монета, равна на 3,12 г сребро. Название на някои съвременни арабски валути.

Домове на луната — специфична арабска астрономическа категория, показваща звездите и съзвездията, които невинаги съвпадат с общоприетите и през които Луната преминава през различните сезони, със силно влияние на асирийското звездобройство.

Драа (букв. лакът) — мярка за дължина, различна в различните региони: между 0,58 и 0,70 м.

Дуаб — собственик на кладенец, като използването на водата му се заплаща.

Дубре — староарабско название на Дубровник.

Дуня — свят, вселена.

Дунязад — светът стана безкраен.

Евнух, евнуси — скопени роби, мъжки обслужващ персонал в харема.

Емир (араб. амир) — букв. заповядващ, повелител, титла на княз, принц, висш военачалник.

Емир (повелител) на правоверните (араб. амир ал-муаминин) — ислямска религиозна титла, възприета от втория халиф Омар като допълнение към титлата халиф. Макар формално нейният носител да е „княз“, той се смята за „божи княз“, тоест над него е само Аллах, който по „ранг“ стои над всички земни царе. На подобно ниво е и неговият заместник.

Забалкан — боклукчия.

Забранената страна — градовете Мека и Медина, където достъпът на немюсюлмани е забранен и сега.

Забраненият храм — джамията Кааба в Мека.

Заид (VII в.) — полулегендарен пълководец от времето на първите мюсюлмани от племето бени хилал.

Зайбак Мисри — изплъзващ се; живак.

Зайнаб и Нуар — герой и героиня на фолклорна поема от началото на исляма от неизвестен автор, напомняща със сюжета си Ромео и Жулиета.

Закария ал-Уарджалани — учен и пътешественик, починал през 1078, написал „Развитие и сведения за расите“ — първо сериозно арабско изследване на Черна Африка.

Заклети свидетели — според шариата, за да се потвърди или да се отхвърли даден юридически акт или престъпление, са необходими минимум двама свидетели. Този канон е създал специфичната, съществуваща и в наше време „професия“ на заклетите свидетели в шариатския съд, които срещу заплащане могат по желание на клиента да свидетелстват за каквото и да е. Съществува все пак известен риск, защото наказанието за лъжесвидетелство е жестоко.

Закят — едно от основните задължения на мюсюлманина, милостиня, давана периодически от богатите на бедните.

Заместник (араб. мухаллил) — според шариата право на развод има само съпругът, който произнася думата „талак“. Ако я каже веднъж, той може, след като жена му е напуснала дома, да размисли, да отиде при близките й и да си я прибере. Ако я произнесе два пъти, той пак може да си я вземе, но само при условие че тя встъпи в законен брак с друг мъж (заместник, мухаллил), макар и само за един ден, а след това този втори мъж да се разведе с нея, което не е задължително и тя може да остане завинаги негова съпруга. Именно тук се появява ролята на богато платения мухаллил, който трябва да се „ожени“ за срок от броени минути, а след това да се разведе с изоставената съпруга — нещо, което е твърде доходна професия на определени лица. Произнасянето на думата „талак“ три пъти поставя огромни допълнителни проблеми пред мъжа, който я е произнесъл, и връщането на съпругата е почти невъзможно.

Заммура или заммар — духов музикален инструмент, цафара, флейта.

Занария — носеща пояс, тоест християнка.

Запретният дом — храмът Кааба в Мека.

Зарбаджа — тестено ястие, баница с различни видове тлъсто месо, различни зеленчуци, особено сух лук, запечено в карамелизирана захар и подправки.

Зарда — сладка супа с мед и ориз.

Зауия — квартал, махала, но и ислямски манастирски комплекс с джамия, помещения за пътници (хан), безплатна трапеза с благотворителна цел и училище (мадраса, тур. медресе). Турците използват за такъв комплекс названието „имарет“. Всъщност това е арабска дума, чийто първоначален смисъл означава „емирство“, но е получила ново значение.

Захри ибн Шихаб (680–741) — известен разказвач, събрал около 2000 разказа (хадиси) за дейността на Мохамед и първите му сподвижници, записал ги и с това поставил началото на Суната.

Зейн ал-Мауасиф — с прекрасни качества.

Зейнаб и Зейн — хубавица и хубавец.

Зейнаб Нассаба — хубавата крадла.

Зейтун — букв. маслина; мургав, омазнен.

Зимзим — свещен извор край Мека.

Зимма — яркожълт пояс, задължителен отличителен знак за християни и евреи по мюсюлманските земи през IX-XII в. Неносенето му заплашвало нарушителя със смъртна присъда.

Зияд бен Аби Обейдаллах (убит 687) — държавен деец, проявил се особено при халифството на Муауия.

Знаме на халифите — през различните епохи знамето на халифите е имало различен цвят: при първите мюсюлмани то е червено, при Омеядите — бяло, а при Абасидите — черно. Зеленият цвят (цветът на рая) като символ на ислямската вяра се появява по времето на Фатимидите, когато водеща политическа сила в региона стават турците. Повечето знамена на съвременните арабски държави са съчетание на тези четири цвята.

Зодиак — зодиаците в арабската астрология се покриват изцяло с познатите ни, с изключение на преведените названия, и са 12 на брой. Във всеки зодиак обаче влизат по 2 1/3 дома на луната. Буквалното значение на арабската дума за зодиак е „кале“ — кула, крепост.

Зокум — „адско дърво“, с чиито горчиви плодове според Корана се хранят мюсюлманските грешници; дива маслина.

Зубейда или Зубайда — историческа личност, една от съпругите на Харун ар-Рашид, с голямо влияние в политическия живот на халифата.

Зул-Инкар уа-Накир — отричащ всичко; непризнаващ нищо. Име на ангела, който разпитва душите на умрелите за делата им на тоя свят.

Зу-л-каада — 11-ият месец от мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Зу-л-Карнейн — двурогият. Прозвище на Александър Македонски.

Зу-л-Кура — козокракият. Легендарен цар на химяритите.

Зу-л-хиджа — 12-ият месец от мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Зумурруд — изумруд.

Зурейк — сойка.

И’ътикяф (религ.) — усамотяване за известно време в дом или в джамия поради даден пред Аллаха обет.

Иблис — Сатана.

Ибн Зайда (починал втората половина на VII в.) — арабски пълководец, прочут с щедростта си.

Ибн Сина (ок. 980–1037) — Авицена, велик арабски учен, енциклопедист, философ, математик и лечител.

Ибн Хамдун (1101–1167) — дворцов писар при последните Абасиди. Тъй като издал някакви дворцови тайни, бил хвърлен в затвора, където умрял.

Ибрахим (евр. Авраам) — признаван от исляма като първи защитник на еднобожието.

Ибрахим Абу Исхак Мосулеца (742–804) — знаменит музикант и певец от персийски произход, любимец на халифите Махди, Хади и Харун ар-Рашид. Баща на не по-малко известния музикант Исхак Мосулеца (Мосулски).

Ибрахим бен Адхам (починал между 776 и 783) — именит ислямски благочестив номад, създал пословици и мъдрости. Известен с това, че никога не е просил, а всичко си печелел с труд. Загинал в морска битка с Византия.

Идда — срок на очистването; времето, когато разведена жена или вдовица не може да стъпи повторно в брак. В различните страни този срок е от три месеца до две години.

Изар — широки копринени женски шалвари.

Имам — лице, водещо молитвата в джамията (не е задължително да е духовник); водач на ислямско течение или секта, при шиитите — високопоставен духовник.

Имена на Аллах — според ислямските религиозни догми Аллах има 99 свещени имена (които са били изписани на пръстена на Сулейман). Всеки правоверен е „раб (абд) на Аллаха“ (Абдуллах), като вместо „-ллах“ (Аллах) може да се постави едно от тези 99 имена (напр. Абдул Наср — Раб на Побеждаващия, Абдул Салям — Раб на Мироносеца и т.н.).

Индийски меч — индийската стомана се е ценяла особено високо в халифата.

Ирам Многостълбната — легендарен езически град, споменат в Корана.

Искендер — арабското произношение на името на Александър Македонски.

Ислям — велика религия; букв. покорност (пред Аллах).

Исмаил — син на Авраам (Ибрахим) от слугинята му Агар; прародител на арабите.

Исфахан — град в Южен Иран.

Исхак Мосулски (починал 849) — знаменит певец и музикант, син на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца.

Ифранджия — от Франция, французин. Общо название на чужденци — европейци и християни, в арабските страни.

Ифрит — приказен дух великан, огромен джин; виж и марид.

Ихрам — бяла наметка, която задължително носи върху голо тяло хаджията при посещение на светите мюсюлмански места в Мека и Медина. След хаджилъка той е длъжен да се завърне в родината си само с тази дреха, оставяйки всичко останало, което е носел, по тези места.

Йоханна — Свети Йоан Кръстител.

Кааба — букв. Куб. Първо по значимост светилище за мюсюлманите в Мека (в Саудитска Арабия), където се съхранява свещеният „черен камък“.

Када Факан — (така) отсъди (бог) и (така) стана.

Кадаиф — българското название на арабския сладкиш катифа.

Кадийски парченца — сладкиш, вид асабия, но по-дребни, баклавички, вероятно любим сладкиш на кадиите по време на съдебните процеси, тъй като може да се лапат на една хапка.

Кадисия — град в Южен Ирак, където арабите мюсюлмани побеждават персите.

Кадия — мюсюлмански шариатски съдия.

Кайс бен Хатим (V в.) — един от най-именитите поети от времето преди исляма от Ясриб (древното име на Медина).

Кайсар — арабското произношение на цезар, император (библ. кесар).

Какулийско алое — храст с ароматна дървесина, добива се в местността Какула на остров Суматра.

Калаа — кале, крепост.

Калила и Димна — басня роман с индийски произход, преминала у арабите чрез авторизиран превод от персийски на Абдуллах бен ал-Макфаа (починал 760). Чрез образите на два чакала произведението осмива бита, управлението и нравите на арабите.

Калкас — таро, батат, египетски картоф; също: легендарен град в Египет.

Калкаса — ястие от месо и сладки (египетски) картофи.

Калюбия — град в делтата на Нил, Северозападен Египет.

Камаким — шишета, гърнета.

Камал ад-Дин — съвършенство на религията.

Камаха — памучна риза с широки дълги ръкави.

Камит (произхожда от каммата) — ориенталско приспособление за екзекуция.

Камр аз-Заман — Луна на времето (епохата).

Кан Макан — било, що било; станало, каквото станало.

Кантар — средновековна ориенталска мярка за тегло, равна на 36 оки =100 ратла = 44,928 кг. Съществува и т.нар. александрийски кантар =112 оки = 139,776 кг.

Канун — закон.

Кардамон (араб. хел) — подправка за ароматизиране на кафето.

Карим — благороден.

Карим ад-Дин — благородник на религията.

Каркадан — букв. носорог, но описанията в „Хиляда и една нощ“ го превръщат във фантастично млекопитаещо.

Каркар — вид птица, черна чайка.

Карун — обширно езеро в Египет край град Фаюм.

Касаб — средновековна арабска мярка за дължина, равна на 3,55 м.

Касида — дълга поетическа хвалебствена ода.

Касим — разделящ.

Касим ибн Ади — разделящ син на враждебния.

Касри — арабското произношение на персийското Хосров. Под това име са известни двама персийски царе от Сасанидите: Хосров I (531–579), наричан Ану Ширван (безсмъртната душа) — водил безспирни войни с Византия и Йемен, поощрявал преводи на книги от гръцки, сириакски (арамейски) и индийски на персийски; Хосров II Победителя (590–628) — завоевател, стигал до Босфора, Дамаск и Ерусалим.

Катаф ал-Джамал — завързващият камилата.

Каукаб ас-Сабах — планета на утрото, зорница.

Каф — в Корана планината, която обгражда земната суша, „краят“ на земята.

Кафур — благовонен.

Кафур — неверник; също: обобщаващо фолклорно название на разбойническо свърталище. Разликата с горното име идва от начина на изписване на арабски.

Кахардаш — потисник.

Кахрамана — икономка, домакиня.

Кахт — суша, бездъждие (виж Кахтан).

Кашкаш (древноег.) — криещ се.

Кибла — посоката към Мека, накъдето трябва да се обръщат мюсюлманите по време на молитва. В джамиите тази посока е фиксирана чрез специална ниша (михраб).

Кигак — 4-тият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Кират — средновековна ориенталска мярка за малка дължина, равна на 0,87 см.

Киррат ал-Айн — сълза на окото.

Кирш (оттам грош) — дребна арабска монета, 1/100 от дирхама.

Китаб аз-Захд — Книга на благочестивостта. Допълнение към Хадисите — деяния на Мохамед и сподвижниците му, но не се смята за свещена книга. Създадена VII-XI в. от няколко автори: Абдуллах бен Мубарак (починал 796), Бен Харб ан-Нисабуни (починал 848), Ахмед бен Ханбал (починал 858) и Ал-Бухеики (починал 1025).

Кифху — букв. Спри го!

Коморско дърво — вид карамфил.

Консул — титла, предимно в Египет, давана от арабите не само на дипломатическите представители на европейските държави, но и на богатите европейци.

Копти — название на египетските християни — наследници на християнизирани древни египтяни. Според преданието християнската религия е донесена в Египет от апостол Марко. Името им произхожда от древноегипетското „айка Птах“ — синове на (бог) Птах. От същия корен произхожда и името Египет (еГиПеТ). Коптите са ползвали древноегипетския календар, наречен коптски, арабите са го възприели от тях и са го ползвали докъм X-XI в. наред с мюсюлманския календар хиджра.

Кудаа — племе от Северна Арабия.

Кулиджан — всичко е душа.

Кунафа — силно подсладен кадаиф с много масло, бадеми, орехи, шамфъстък и др.

Куриджан — вместилище на душата.

Кусер — река в мюсюлманския рай.

Кут ал-Кулуб — наслада за сърцата.

Кутейт — котенце.

Куфия — древен ъгловат арабски шрифт, на който са написани множество древни ръкописи на Корана и надписи на джамии; произлиза от град Куфа.

Куфия — шамия в червен цвят.

Кялб — куче.

Лабтайт (араб. лабта) — едно от предградията на старата испанска столица Толедо.

Лакът — виж драа.

Лимонови резенки — малки сладкиши от точени кори с форма на полумесец, обилно полети със смес от захарен и лимонов сироп.

Лиуа — военно оръжие, област, военен полк.

Лиффа — тънко лъскаво платно, увивано над амамата, под шамията.

Лукман — полулегендарен арабски мъдрец от епохата преди исляма (IV-V в.), с прякор Муамар (Вечно младия, защото уж живял няколко столетия), на когото се приписват сентенции и пословици.

Ма ша-а-ллах! (машалла) — букв. „това, което е пожелал Аллах“. С времето придобива смисъл на „Браво!“

Маамун — виж Ал-Маамун.

Маамуния — народно ястие от сух и зелен фасул.

Маан ибн Заида — пълководец и държавник от ранния ислямски период (убит 770). Известен с щедростта си.

Мааруф — известен.

Магове — виж магусейци.

Магриб — арабските страни на запад от Египет (от гарб — запад) — Алжир, Тунис, Мароко, Либия и Мавритания.

Магусейци, магове, огнепоклонници (маджуси) — название на огнепоклонниците (последователи на древноиранския зороастризъм), срещу които мюсюлманите воювали с особено настървение.

Маджид — славен.

Маджлис — букв. място за седене; място за общото събрание на племето или рода; съвр. парламент; оттук тур. меджлис.

Маджнун — лудият.

Маждрак — вид старинно копие.

Мазхаб — название на четирите равнопоставени сунитски тълкувателни школи на ислямската догма — ханифити, ханбалити, шафиити и маликити.

Маймун — сусамен сладкиш, йеменски специалитет.

Маймуна — щастлива, благословена.

Макамът на Ибрахим — букв. място за седене, резиденция. Малка постройка в пределите на храма Кааба в Мека, където се пази камъкът, на който седял Ибрахим (Авраам); според мюсюлманската легенда именно той е първият строител на този храм.

Малик бен Динар — притежаващият много динари (пари).

Маликити — привърженици на учението на Малик бен Анас, едно от официалните четири тълкувания на шариата, съчетаващо традиционното арабско доислямско право с религиозните догми.

Малихат ал-Кад — хубавица на съдбата.

Мамелюк, мамелюци (араб. мамлук) — букв. който е собственост, роб на някого. Бели роби, обикновено ислямизирани християни от Кавказ, Балканите и Средна Азия, предпочитани като наемна армия, особено в Египет, където съставят своеобразна военна каста. През XII в. отстраняват в Кайро местния султан и създават свои династии, просъществували фактически до 1952 г., когато монархията в Египет е опразнена и е обявена република. Последната династия на Мохамед Али, основана в началото на XIX в., е от албански произход.

Манар ас-Сана — минаре на утринната светлина.

Мандал — дърво с ароматна дървесина от Индонезия.

Мансур — втори абасидски халиф (754–775), нанесъл окончателно поражение над Омеядите.

Марджана — бисерна.

Марзуан — спокоен, сериозен.

Мариам — Света Дева Мария.

Марид — зъл или добър дух джин с великански ръст.

Марих — арабското название на планетата Марс.

Маруан бен Хакам (починал 684) — именит военачалник, братовчед на Муауия I, родоначалника на династията на Омеядите. Сам не е царувал, но е известен като Маруан I. Баща на халиф Абдул Малик.

Масак — сладка баница с ароматни треви.

Маслама бен Абдул Малик бен Маруан (починал 740) — голям ислямски военачалник, брат на халифите Уалид и Сулейман, изтъкнат военачалник, стигнал с флот до Златния рог — Константинопол (718), където воювал с хан Тервел и победен от него, подчинил Армения. Довереник и съветник на няколко омеядски халифи.

Масрур — весел, радостен. Историческа личност, страж и палач на Харун ар-Рашид.

Масуд — ощастливен. Презрително общоприето прозвище за черните роби, „ощастливени“ от контакта си с белите арабски аристократи робовладелци.

Махди бен Мансур — багдадски халиф (775–785), баща на Харун ар-Рашид.

Махмал — специфичен самар за камила, върху който се намества товарът й; също: церемониален религиозен, богато украсен паланкин, който се товари върху камила и върви начело на кервана с пътуващите на хаджилък в Мека и Медина, с дарове от тях и техните близки за светите мюсюлмански места.

Махмуд — кланящ се на Аллаха; възхваляващ Аллаха.

Махр — откуп. При мюсюлманския брак младоженецът дава на родителите на младоженката паричен откуп, договорен обикновено между родителите на двамата. Формално тази сума е собственост на младата съпруга, оставена на съхранение при родителите й, за ползване при евентуално нещастие — смърт или тежка болест на съпруга, развод и т.н.

Машаих — учителка.

Машлах — горно кафяво мъжко наметало от дебел плат за дъждовно време, ямурлук.

Машрик — арабските страни на изток от Египет (от шарк — изток).

Мекански възел — специфичен арабски моряшки възел.

Мерв — град в Иран.

Мизмар — музикален инструмент, подобен на зурлата или кларинета, пищялка.

Микиял — древноегипетска мярка за обем, равна на 16,5 л.

Миля — мярка за дължина. Една арабска миля = 1920 м = 1/3 фарсаха.

Мим — буква от арабската азбука. Изписва се като овално кръгче, което често в поезията се сравнява с устата на хубавицата.

Мир вам! — превод на традиционния поздрав „Ас-саляму алейкум“, който се използва почти изключително при среща само между мюсюлмани. Отговорът е И вам мир! — „Уа алейкум ас-салям!“ — (тур. „Селям алейкюм“ — „Алейкюм селям“).

Мискал — средновековна арабска мярка за тегло на благородни метали, равна на 4,68 г злато; дели се на 24 карата.

Миср — арабското наименование на Египет.

Мисра — 12-ият месец от коптския (древноегипетския) календар, чието название е използвано за арабското название на Египет и Кайро (виж Миср).

Мисри — Египтянина.

Михраб — инкрустирана ниша в джамия, показваща посоката към Мека, накъдето трябва да се обърнат мюсюлманите по време на молитва; същото название носи самата тази посока (виж кибла).

Мокаддам — букв. вървящ пред другите; началник на градската стража през Средновековието; дн. майор, подполковник.

Молитва — съгласно религиозните канони правоверният мюсюлманин е длъжен да се моли пет пъти на ден — при изгрев-слънце, на обед, следобед, привечер и след падането на нощта. Допуска се обединяването на няколко молитви в една, ако това се налага от обстоятелствата.

Мосул — град в Северен Ирак.

Мохамед (570/74-632) — пророк на ислямската религия, реално историческо лице, „създал“ Корана — свещената книга на исляма, чрез „Сури“, „спуснати“ му от небето, където богът (Аллах) „говори“ в първо лице чрез неговата уста. Водил битки за утвърждаването на тази религия, която става обединяващата връзка между разпокъсаните арабски племена и идеология за новата арабско-ислямска единна държава.

Мохамед (араб. Мухаммад) — възхвален от бога.

Мохамед ал-Хашими (IX в.) — реална историческа личност от племето хашим — племето на пророка Мохамед, заемал висши длъжности в халифата, вкл. управител на Басра.

Мохамед Амин (787–813) — син на Харун ар-Рашид, абасидски халиф след 809 г., убит и наследен от брат си Маамун.

Мохамед бен Абдуллах (убит 762) — внук на Хасан, сина на халиф Али и Мохамедовата щерка Фатима. Талантлив военен, водил битки с Омеяди и Абасиди, с претенции да стане халиф.

Мохамед бен ал-Битар (ок. 1248) — арабски лечител, родоначалник на съвременната ботаника и на фитотерапията.

Мохамед бен Идрис аш-Шафии (767–820) — един от четирите велики имами на сунитите, създал една от четирите религиозни школи в исляма — шафнитетството, което се опира предимно на традиционните обичаи.

Мохамед ибн Сулейман аз-Зайни ал-Хашими — историческа личност, управител на Басра и на Дамаск по времето на Харун ар-Рашид.

Муайн бен Сауи — избор, раждащ суша.

Муатадид би-л-Лях — абасидски халиф (892–902).

Муатаз би-л-Лях — абасидски халиф (866–869). По негово време тюркските наемници вземат връх в двореца, свалят го чрез преврат и го оставят да умре от глад в затвора.

Муатазилити — привърженици на нетрадиционен мазхаб от XIII в., чиято философия е, че развитието на човешкия ум става независимо от бога въз основа на опита, а Коранът е не божествена, а сътворена от човека книга като всички останали. Буквално муатазил означава изолиран (от мюсюлманите). Макар и приети от някои Абасиди (Маамун, Муатасим), впоследствие са подложени на гонения.

Муауия бен Аби Суфиян — съперник на халиф Али, след чието убийство през 680 г. преместил столицата на халифата от Мека в Дамаск, основал династията на омеядските халифи (също Муауия II бен Язин, починал през 683 г., който бил халиф само пет месеца).

Муджахид — боец в свещена война джихад.

Муейн ад-Дин — избор на религията.

Муиша — курабийка, единият край на която е изрязан като петльов гребен.

Мунис — приятен събеседник.

Мункар и Накир — имена на двата ангела, разпитващи душите на умрелите за греховете и добрините им приживе.

Мунтасир би-л-Лях — абасидски халиф, царувал само няколко месеца през 861 г. на мястото на баща си халиф Мутауаккил, убит от него. Сам той е убит от брат си Мустаян.

Мурра — горчив.

Муса — арабско произношение на името на Мойсей, признаван от мюсюлманите като пророк на еднобожието.

Мускус — ориенталско благовоние, добивано от семенните жлези на мускусен сръндак (кабарга) или някои други животни, зърнеста маса с мазен блясък и горчив вкус, днес — фиксатор за трайни парфюми.

Муслим бен ал-Уалид (747–823) — поет от началото на династията на Абасидите. Съчетава древния и съвременния му арабски език.

Мустаин — абасидски халиф (862–866), брат на халиф Мунтасир би-л-Лях. Като владетел проявява колеблив и нерешителен характер, заради което е убит от брат си Муатаз.

Мустафа — избран от бога.

Мутавалия (араб. мутауали) — заместник на валията, началник на полицията във вилаета.

Муталаммис (ок. 550 г.) — доислямски поет.

Мутауаккил ли-л-Лях (араб. ала-л-Лах) — абасидски халиф (822–861), преместил столицата от Багдад в Самара. Особено яростен гонител на християни и евреи. Именно при него е била мисията на Свети Константин Кирил-Философ.

Мухаллил — виж заместник.

Мухаррам — 1-вият месец на мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Мухтала — измамница.

Мушаббак — кръгли сладкиши от тънки точени кори, вид баклава с шамфъстък.

Мушакк — специфичен почерк с разделно изписване на буквите, които обикновено се пишат слято.

Мюедзин (араб. му’азин) — лице, призоваващо мюсюлманите на молитва от минарето на джамията.

Наджеф — град в Ирак, свещен за сектата на шиитите.

Наджма — звезда.

Наджмат ас-Субх — звезда на утрото.

Най — ориенталски музикален инструмент, подобен на кавал.

Накир — виж Мункар.

Наккар — гравьор, също: птица кълвач.

Наложница — Коранът разрешава на правоверния мюсюлманин да има до четири законни съпруги. Наред с тях високопоставените лица обаче са имали (а в някои мюсюлмански държави този обичай съществува и досега) многобройни наложници — предимно робини, които са обслужвали „господаря“ си, забавлявали са го с песни и танци и т.н. Най-голяма чест за една наложница е била да стане любима любовница на господаря. Констатирани са и случаи наложницата да е ставала законна съпруга и дори да е оказвала значително влияние върху държавните дела.

Насим — пролетен зефир.

Насим ас-Сабах — утринен зефир.

Насир — побеждаващ. Прякор на няколко халифи от различни династии.

Наср — победа.

Наср ад-Дин — победа на религията. Това име, модифицирано като Настрадин, е преминало през турски и в нашия фолклор.

Наср бен Забиян (VII в.) — поет от времето на ислямизацията от племето забиян, което е известно с това, че на два пъти е приемало исляма и се е отказвало от него.

Нассаба — крадла.

Науруз — пролет. В някои близкоизточни страни 21 март се отбелязва като празник на настъпващата пролет и на Нова година.

Нафиса — известна мюсюлманска светица, починала през 824 г. В Кайро е издигната джамия на нейно име.

Нахия — букв. община, тук в смисъл „онази, нищожната“.

Небеса — според Корана над земята се извисяват седем небеса, които са разположени едно под друго — (може би оттук идва и нашата поговорка „Той е на седмото небе (от радост)“. Съществуват и седем земи, като на „долните“ живеят обикновено джинове. Земята, на която живеят хората, е най-горната, тоест тя се намира по-близо от по-„долните“ от нея земи до най-„долното“ небе.

Неволница — Коранът разрешава на правоверния мюсюлманин да има жена, част от женския харем на високопоставени лица, може да бъде и наложница, но това не е задължително. Юридически свободна, но на практика зависима от „господаря“. Като обръщение се използва и за съпруга, наложница и дори за робиня.

Ниама — душа.

Ниамат-Аллах — „Душата на Аллах“.

Нисфа — половината на Корана.

Нуам — блаженство.

Нуаман — долината на река Инд или Тибет; букв. Долина на благодатта; също: име на цар от VI в.

Нуаман бен Мундер — последен цар (580–602) на арабското християнско царство Лахм.

Нуар — хубавец.

Нуба — орнаментирана покривка с произход от Нубия.

Нузхат аз-Заман — разтуха на времето.

Нун — буква в арабската азбука, която се изписва като полукръг с точка в него. Поетите често я сравняват с очите на своите героини.

Нур ад-Дин — светлина на религията.

Нур ал-Худа — светлина на правия път.

Обейд — умалително от роб.

Обичай — посрещането на госта с хляб и сол при арабите има ритуален характер на сприятеляване до гроб и нарушаването на такова приятелство се смята за особено голям грях.

Облекло — дрехите са различни за отделните слоеве, религии и касти.

Огнепоклонници — виж магусейци.

Ока — ориенталска мярка за тегло, равна на 1248 г.

Окия — ориенталска мярка за тежина, равна на 249,6 кг (различна от ока).

Оккал — твърд кръгъл черен шнур, част от източноарабското облекло, слаган на главата да прикрепва шамията.

Омайно биле — виж бирш.

Омар ал-Нуаман — дълъг живот, даряващ благоденствие.

Омар бен Абдул Азиз — омеядски халиф (682–720), утвърдил Суната като част от свещените книги на исляма.

Омар бен ал-Хатаб (убит 644) — един от първите последователи на Мохамед, негов тъст (жени го за дъщеря си Хафса). Втори халиф, пръв с титла „емир (княз, заповядващ, повелител) на правоверните“. Урежда вътрешния ред в младата ислямска държава. При него арабите мюсюлмани за пръв път излизат от Арабския полуостров като завоеватели на нови земи и разпространители на новата религия.

Омар бен Обейд (VII в.) — проповедник, сподвижник на Мохамед.

Омеяди (Бени Омейя) — арабска династия (661–750) с център Дамаск. Отстранена от багдадската династия на Абасидите.

Омра — т.нар. малък хаджилък, който може да се извършва по всяко време в годината, с изключение на 8–10 зу-л-хиджа.

Оплаквачка — неотменима част от мюсюлманското погребение са плачът и погребалните песни — съчинявани на място, според достойнствата на починалия — на платени професионални оплаквачки.

Осман бен Афан — трети халиф (644–655), зет на Мохамед, женен за дъщеря му Ракия, обединил разните версии на Корана, убит от политически съперници за прекалено покровителство на роднини.

Откриване на лицето на жена пред чужд мъж — жестът се приема като открит намек за прелъстяване от нейна страна. Закритите лица на жените са традиция от доислямската епоха и са наложени поради суровите климатични условия на пустинята. Категорично изискване за закриване на женското лице в Корана няма — то е въведено като задължителен атрибут в Абасидския халифат като своеобразен символ на благородство, който се свързва и с религиозните канони, поставящи жената в зависимо положение от мъжа.

Откуп — виж махр.

Пазител на светите места (имат се предвид Мека, Медина и Ерусалим) — една от титлите на халифа. Понастоящем кралят на Саудитска Арабия носи титлата „пазител на двете свети места“ (Мека и Медина).

Паланкин — малка палатка или сенник върху гърба на камила, предназначена за транспортиране на жените; виж махмал.

Певици — платените певици и танцьорки на ориенталски танци са неотменима част от мюсюлманските сватбени ритуали.

Пеещи нубийци — вид скални гълъби.

Петокнижие — първите пет книги на Библията, Тора.

Пещемал — парче плат за покриване долната част на тялото по време на баня.

Пещерняци — отшелници, спящи в пещера с кучето си в очакване Деня на възкресението, смятани за праведници.

Планети — в своята астрология арабите изброяват седем небесни светила, смятани за планети — Слънце, Луна, Меркурий, Венера, Марс, Юпитер и Сатурн.

Повелител на правоверните — виж емир (повелител) на правоверните.

Погребение — според ислямската традиция това е полагане в гроба на голото тяло на починалия, обвито само в бял чаршаф. При номадите това е ставало на мястото, където го е достигнала смъртта, без да е бил поставян някакъв знак. (Този обичай се практикува и днес в Саудитска Арабия, вкл. за членовете на кралската фамилия). В исляма няма обичайното в християнството почитане на мъртвите след смъртта им, тъй като се смята, че те са вече извън зоната на интересите на живите и с тях се разпорежда само Аллах.

Пости (ислямски) — традиционен обичай у мюсюлманите. През месец рамадан на мюсюлманите е забранено през светлата част на деня да ядат, да пият, да преглъщат каквото и да е, да пушат, да правят секс. През нощта ограничения в подбора на храната няма. Изключение се прави за болни, бременни жени и невръстни деца.

Прочити на Корана — мюсюлманските канони позволяват седем различни начина на четене на Корана.

Раад Касиф — унищожаваща светкавица.

Рабиа бен Юнис Абу Фаруа (730–786) — привратник слуга в двора на Абасидите, издигнал се до везир.

Рабия-л-аууал (рабиа първи) — 3-тият месец по мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Рабия-с-сани (рабиа втори) — 4-тият месец по мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Раджаб — 7-ият месец от мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Развод — виж заместник.

Рамадан — 9-ият месец от мюсюлманския лунен календар по хиджра, посветен на ислямските пости.

Ратл — средновековна арабска мярка за тегло, равна на 449,28 г.

Рафидити (от рафид — отхвърлящ) — шиитска мюсюлманска секта, бунтуваща се срещу багдадските халифи и отхвърляща категорично свещените книги на сунитите.

Рашид ад-Дин — букв. правоверен.

Рейхан — вятърничав.

Ридуан — ангел пазител на мюсюлманския рай.

Рикка — специфичен почерк с издължаване на буквите.

Руба’а — четиристишие.

Рум — ориенталско название на Гърция и Византия.

Румзан — украсяващ Рум (Византия).

Рух — върви!

Руян — виждащ (в други версии на книгата героят се нарича Дуян — лечител).

Саад — щастие, благоденствие.

Саадана — щастлива, ощастливена. Типично име за освободена черна робиня.

Саадуллах — щастие на Аллаха.

Саалаб — лисица. А също и семеен прякор.

Сабат — събота. Строго съблюдаван почивен ден при евреите.

Сабах — утро; име, особено популярно сред бедуинските племена.

Сабуния — подобно на цвеклото растение със сладки листа, използвани за едноименна баница.

Сад — буква от арабската азбука, която се изписва като сложен кръг с „опашка“ като малък овал. Поетите често я сравняват с веждите и очите на героя си.

Сайхун — река в Централна Азия, дн. Сърдаря.

Сакия — арабско водно колело, издигащо водата на реката на по-високо равнище, за да се използва за напояване.

Салем — приветстващ (бога).

Салиа — плешив.

Салик — букв. вървящ пред другите, при суфитите — висша форма на аскетизма.

Салих — коранически пророк, зовял за покаяние, но тъй като не го послушали, Аллах пратил мор на племето му бени мудд.

Салсабил — река в мюсюлманския рай.

Салсан — покорен, добър.

Самит — букв. мълчаливец.

Самсан бен Джаррах — упорит; син на хирурга.

Самсарин — разносен търговец, посредник при сделки, доставчик на стоки на едро.

Самуд и ад — легендарни племена, унищожени от Аллах заради неверието им (алюзия за библейските Содом и Гомор).

Самуди — народ, избит от Аллаха заради беззаконието им.

Сана — днес столица на Йемен.

Сандалово дърво — дърво с ароматна дървесина от Далечния изток.

Санджак — област, областен военен гарнизон.

Сара — законна съпруга на Авраам, майка на Исаак.

Сасаниди — персийска династия, управлявала Близкия и Средния изток между 226 и 652 г.

Сауаб — благоразумен.

Сафар — 2-рият месец на мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Светата Троица — основната тема на мюсюлманските критики срещу християнството. Според тях това е отстъпление от еднобожието, проповядвано от самия Иисус.

Свещеният дом — другото арабско име на Ерусалим.

Седемте климата — арабските географи са делили познатите им земи на седем климатични пояса.

Сейф ал-Мулук — меч на царете.

Селим — приветстван (от бога)

Симсим — сусам.

Синд — област в Западен Пакистан със столица Карачи.

Сините очи — (на чужденците обикновено) са смятани за признак на зло.

Синя жлъчка (цикория) — билка, чиито корени се употребяват като заместител и ароматизатор на кафето; виж кардамон.

Сириакски (език) — виж арамейски.

Сит ал-Хасан — госпожата на Хасан (Хубавеца) — името подсказва, че героинята „по предопределение“ е свързана с бъдещия съпруг Хасан.

Ситра (цитра) — виж уд.

Соленото море — Егейско море.

Срок на очистването — виж идда.

Суад — щастлива.

Судан — страна на черните.

Суджах — стройна.

Суейд — черничкият.

Суик — каша от ечемично или пшенично брашно, храна на бедното население.

Сук Уардан — намира се в стария Кайро. Местните араби свързват названието му с някой си Уардан, грък по произход, който взел участие в завоюването на Египет от арабите.

Суккария — захарница. Също и име на квартал в Кайро.

Сукуб — анемона.

Сулейман (библейският цар Соломон — 960–935 г. пр.Хр.) — признат от исляма като пръв пророк на еднобожието, което било „изкривено“ от следващите поколения, и поради това Аллах (богът) пратил „последния пророк“ Мохамед да поправи тези човешки грешки. Легендите приписват магически свойства на пръстена (печата), дарен му от Аллах, на който било изписано най-великото му, неизвестно за простосмъртните име.

Сулейман бен Абдул Малик — брат на халиф Уалид I бен Абдул Малик, омеядски халиф (715–717), водил войни с Византия, обсаждал Константинопол, но не успял да го превземе поради намесата на българския хан Тервел.

Сулс — специфичен почерк с изписване на заоблените места на буквите като ъгли.

Султан — букв. властващ, властник. В началото тази чисто военна титла е била много по-ниска от крал и дори от емир и се е давала предимно на отличили се тюркски наемни войници. С времето тя постепенно се е изравнила с емирската, а после и с кралската и се използва паралелно. В Египет през XIII-XVIII в. султаните са били изборни. По време на Османската империя става най-висока титла на монарха.

Султански хан — приют за бедни бездомници.

Султанско бяло — светломатов сребристосив цвят.

Суна — свещена книга за мюсюлманите сунити, съдържаща разкази (хадиси) за живота и деянията на пророка Мохамед.

Сунити — най-многобройната част на мюсюлманите, противопоставени на шиитите. Наред с Корана те признават за втора по значение свещена книга Суната, събрала многобройни хадиси.

Сура — глава от Корана. Според това, къде са „низпослани“ от Аллах, сурите в Корана се делят на мекански и медински.

Суфити — крайна мюсюлманска фанатична секта, чиито членове се отличават с подчертания си аскетизъм — скромна храна (предимно постна), груби дрехи (власеници от сурова вълна) и др.

Суфиян — виж Абу Суфил.

Суфиян Саури (715–778) — именит имам и улем от сектата на аскетите суфити, противник на Омеядите.

Сухейл — арабското име на звездата Канолус.

Сухейм ал-Лейл — стреличка на нощта.

Сухопътна стража — местна пеша полиция в Багдадския халифат, изпълняваща функциите на гранична стража и на митнически контрол.

Таб — древна ориенталска хазартна игра със зарове и жетони.

Табария — район в Палестина, около Тибериадското езеро.

Таббах — готвач.

Тадж ад-Дин — корона на религията.

Тадж ал-Мулук Харан — корона на царете, избраник (на бога).

Тайласан — кърпа, която се слага върху чалмата, за да защити шията от слънчевите лъчи.

Тайфа (араб. таифа) — съсловие, група хора.

Такия — при шиитите гроб на мюсюлмански аскет, обявен за светец; тур. теке.

Такия — шапка, таке, плитък фес от тънка материя за сън; не е прилично да се използва в присъствието на гости.

Талак — официална формула за развод, виж заместник.

Тамасил — идолопоклонница.

Тамима — амулет, талисман.

Тарбуш — фес от твърда материя — плъст, слаган под амамата, за да й придаде форма.

Тарик бен Зияд — арабски пълководец, започнал завоюването на Испания. През 711 г. минава протока между Африка и Европа, който и сега носи името му в изопачено произношение — Гибралтар (араб. Габал (Джабал) ал-Тарик — Планината на Тарик).

Тартур — островърха шапка, слагана на престъпници, осъдени на „опозоряване“. Те били развеждани с голям шум от тъпани из селищата върху магаре, седнали с лице към опашката му.

Тауаддуд — търсеща обич.

Тауфик — облагодетелстван.

Тафсир — коментари, поясняващи смисъла на отделни текстове в Корана.

Тахир — пречистен.

Теке (араб. теки) — жилище на дервиши, мохамедански манастир.

Тик, тиково дърво — индийско дърво със здрава и твърда дървесина, използвано при средновековното корабостроене.

Товар — виж хамл.

Туба — 5-ият месец от коптския (древноегипетския) календар.

Тюрки — тюркските средноазиатски племена, даващи роби и наемници на багдадските халифи, се появяват в Близкия изток през VIII в., постепенно се ислямизират и след IX в. се превръщат в мощна самостоятелна политическа сила, която играе решаваща роля при дворцовите преврати в Багдад. Тюрките постепенно се заселват в завоюваните от Византия близкоизточни и малоазийски територии, където образуват първите си самостоятелни султанства.

Уалид I бен Абдул Малик (717–728) — омеядски халиф, син на Абдул Малик бен Маруан. При него дамаският халифат достига своя разцвет. Той побеждава Византия, подчинява Кавказ, Магриб, Сицилия, Южна Испания, Бухара, Самарканд, Хорезм и др., като стига до Индия и Китай.

Уалид II — син на Язид III, убит заедно с баща си (743–744).

Уарадхан — хан (цар) на розите.

Уард фи-л-Акам — роза сред боклука.

Уардан — розов, направен от рози.

Уасил — вървящ по правия път.

Уасиф ал-Бармаки — историческа личност, брат на везир Джаафар ал-Бармаки.

Убайдулла ибн Мохамед Махди (909–934) — основател на династията на Фатимидите със столица Кайруан, Тунис. Именно с него е водил преговори цар Симеон I Велики за съюз срещу Византия.

Уд — ориенталски струнен музикален инструмент, подобен на голяма китара, в Европа наричан и цитра, макар че двата инструмента са доста различни един от друг.

Уитр — специална молитва, произнасяна от хаджия при планината Арафат край Мека.

Улем (араб. алим) — учен, мюсюлмански богослов.

Ум Амр — букв. майка на Амр (на живота) — прозвище на любимата в класическата арабска поезия.

Умма — нация; общество на мюсюлмани.

Унс ал-Уджуд — радост на съществуванието.

Фадил — предпочитан (от бога).

Фадл Бармаки — син на Яхия Бармаки (VIII в.)

Факих — тълкувател на ислямското право (шариата).

Фалхун — селяк.

Фарджия — широка скъсена горна наметка с дълги ръкави, носена обикновено от шейхове.

Фарис — конник; персиец.

Фарс — Персия.

Фарсах — средновековна персийска мярка за дължина, равна на 5760 м, а след X в. — на 2250 м.

Фатима (606–632) — дъщеря на пророка Мохамед от жена му Хатиджа, съпруга на Али бен Абу Талид, четвъртия халиф.

Фатин — очарователна, съблазнителна.

Фатна — очарование.

Фелах (от араб. фалаха — ора) — селянин, земеделец.

Ферман (от перс. фирман) — указ на главата на ислямска държава.

Фетва (от араб. фатуа) — допитване до шейх ул-исляма (сега то се отправя до имамите в каирската джамия „Ал-Азхар“) относно правомерността на определено действие на дадена личност от религиозна гледна точка. Въпросът трябва да се зададе така, че на него да се отговори само с „Да“ или с „Не“.

Фикх — учение за тълкуването на ислямското право (шариата), което се преподава задължително от факих.

Филс — много дребна арабска медна монета, 1/1000 от дирхама.

Фута — йеменска национална мъжка дреха, наподобяваща къса пола.

Хабазлам Базаза — нахълтва тъмнината; също: подмокря се.

Хабания — квартал в Кайро.

Хабн ал-Мулук — наниз от бисери.

Хабуб — обикнат, обикната.

Хаджадж ибн Юсуф ас-Сакафи (661–714) — управител на Хиджаз, смазал бунта на лъжехалифа Ибн Зубейр в Мека. Възстановява единството на халифата, но остава известен с жестокостта си.

Хаджир Агар — наложницата на Авраам, родила първия му син Исмаил, смятан за родоначалник на арабите (оттам „агаряни“ — термин, използван като синоним на мюсюлмани или мохамедани).

Хаджия (араб. хадж) — лице, направило поклонение в свещените ислямски градове Мека и Медина. Впоследствие терминът се използва от християните на Балканите при посещения в Ерусалим.

Хади Муса — абасидски халиф, убит през 782 г. Синът му Джаафар е убит от Харун ар-Рашид.

Хадиси — разкази за живота и деянията на пророка Мохамед и на съратниците му, повечето от които са систематизирани в Суната и са отправна точка на шариата. Броят им според различни средновековни събиратели е между 3000 и 30 000. Признавани предимно от мюсюлманите сунити.

Хазна (араб. хазина) — обикновено държавна или султанска съкровищница; също: помещение за съхраняване на тайни документи.

Хазнадар — пазител на съкровищницата на владетеля, своеобразен министър на неговите финанси.

Хайзуран — една от най-влиятелните съпруги на Харун ар-Рашид, бивша наложница берберка.

Хакан — тласкащ.

Хаким би-Амриллах — халиф от династията на Фатимидите в Кайро (996–1021).

Халид — велик, безсмъртен; също: омеядски халиф (705–715), син на Абдул Малик. По негово време омеядският халифат достига най-голям разцвет.

Халид ал-Бармаки — индийски брахман, приел исляма и станал родоначалник на Бармакидите — няколко поколения халифски везири в Багдад.

Халид бен ал-Уалид (починал 648) — един от първите големи ислямски и арабски военачалници, наречен от Мохамед „меч на Аллаха“. Водил първите арабски войски извън Арабския полуостров, извоювал победи над Персия и Византия.

Халид бен Сафуан (починал 757) — литератор, един от приближените на Абдул Абас — основател на династията на Абасидите.

Халид ибн Абдулла Касри — ислямизиран персийски управител на Ирак (724), стремил се да запази вътрешния мир; натрупал богатства, обвинен в богохулство и финансови злоупотреби, умрял от мъчения в Куфа (743).

Халима — мечтана.

Халиф — букв. заместващ. Титла, възприета от наследниците на пророка Мохамед в качеството им на негови наместници като държавни глави на арабско-ислямската държава (халифат) и висши тълкуватели на божието слово. До четвъртия халиф Али бен Аби Талиб са били избираеми от ислямската община, а впоследствие титлата става наследствена по мъжка линия. Присвоена по-късно от турските султани и лишена от съдържание след революцията на Кемал Ататюрк през 1923 г.

Халифат (от халиф) — традиционно название на арабско-ислямската държава. (По наше мнение на български език е по-правилно да се нарича халифство.) Съществували са Дамаски (омеядски), Багдадски (абасидски), Кордовски, Фатимидски и други халифати.

Халхал — дамска гривна за глезена на крака.

Хама — град в Централна Сирия.

Хамаз бен Абдул Муталиб (убит 627) — чичо на Мохамед, с прякор Лъв на Аллаха и пророка му.

Хамам — т.нар. турска баня е възникнала по времето на Багдадския халифат, а впоследствие е заимствана от турците. Физическата чистота на тялото е едно от основните изисквания към правоверния мюсюлманин.

Хамид — покорен (на Аллаха).

Хамл бен Маджид — овен, син на славния.

Хамл или товар — ориенталска мярка за тегло, равна на 249,6 кг. Символ. Огромен мъж, великан. Оттук — хамалин.

Хамла — ориенталска мярка за тегло, равна на 74,88 кг.

Хаммад — прославящ (Аллаха).

Хан „Ал-Джауали“ — хан на пътешественици; съществува и днес под името хан „Ас-Сафар“ (има същия смисъл) в Кайро.

Хан „Масрур“ (весел, радостен) — тази странноприемница съществува и до днес в Кайро под това име.

Ханбалити — привърженици на една от четирите велики тълкувателни ислямски школи мазхаби на сунитите — ханбализма, основана от Ахмед бен Ханбал.

Хандак — населено място в покрайнините на Басра, сега квартал от този град.

Ханджар — ловджийски или боен закривен нож с две остриета и много остър връх.

Ханифити — привърженици на една от четирите велики тълкувателни школи на сунитите — ханифизма, основана от Абу Ханифа бен Сабит, търсеща в тълкуванията на ислямското право гъвкави формулировки, обединяващи традиционните нрави и религиозната догма.

Харадж — поземлен данък от васала за суверена по време на халифатите, известен у нас като харач.

Харамия — крадец, бандит.

Харем (араб. харим) — букв. забранено място. Част от жилището на мюсюлманина, където живеят жените и където имат право да влизат само съпругът и малолетните синове; общо название на женското общество в един дом.

Хариджа — египетски съдия, убит по погрешка през 661 г. от фанатик, който го взема за завоевателя на Египет Амру ибн ал-Ас.

Хариджити — букв. намиращи се извън, излизащи от нормата. Крайно консервативна и фанатична ислямска секта.

Харун ар-Рашид (768–809) — багдадски халиф от 786 г., при когото халифатът бележи висшата точка на разцвета си. Харун ар-Рашид е от рода на Абасидите, които не са били толкова на почит по времето на Мохамед, колкото Али и потомците му.

Харут — ангел, изпратен от Аллах на земята да учи хората на магии.

Хасан ал-Басри (642–728) — известен мюсюлмански теолог аскет от Медина, живял в Басра; иначе: хубавецът от Басра.

Хасан Бадр ед-Дин — хубавец, луна на религията.

Хасан ибн Сахл (починал 850) — държавен деец и пълководец от времето на Маамун.

Хасан Шарр ат-Тарик — зло на пътя.

Хасан Шуман (VIII в.) — историческа личност, офицер на Харун ар-Рашид.

Хасба — чакълестото място. Сега квартал в Дамаск.

Хасиб Карим ад-Дин — виж Карим ад-Дин.

Хасна ал-Уджуд — хубавица на съществуванието.

Хатиджа — историческа личност, една от съпругите на халиф Маамун.

Хатим — завършващ.

Хатим ат-Таи (починал в началото на VI в.) — полулегендарен доислямски поет, прочут с щедростта си. Хатор — 3-тият месец на коптския (древноегипетския) календар, носещ името на богиня Хатор.

Хатуб — годеница; също: разговорлива.

Хатун — знатна дама, госпожа.

Хаудадж — едноместна покрита камилска носилка.

Хафса (починала 665) — дъщеря на Омар бен ал-Хатаб, жена на Мохамед, от която няма деца.

Хашемитски лакът (хашемитска драа) — мярка за дължина, равна на 0,64 м.

Хашиш — трева; маково семе.

Хаят ан-Нуфус — живот за душите.

Хибр (букв. мастило) — копринен плат на бяло и тъмносиньо райе.

Хиджаз — княжество в Централна Арабия, днес част от Саудитска Арабия.

Хиджра (коран., букв. преселение, емиграция) — през 622 г. Мохамед емигрира от Мека в Медина, където поставя основата на мюсюлманската община. Тази година се смята за начало на мюсюлманското летоброене (тур. егир).

Хизб — 1/60 част от Корана; съвр. партия.

Химярити — южноарабско племе, чието могъщество е достигнало върха си в началото на нашата ера. Владенията му са се простирали в Южна Арабия и в някои части на Източна Африка.

Хинд — герой от поема, съперник на Нуар; също: легендарна дъщеря на Нуаман бен Мунзер (VI в.).

Хинна или хенна — вид палма с яркочервени фурми, от чиято кора се добива известната естествена боя за коса къна.

Хипократ (ок. 460–377 г. пр.Хр.) — древногръцки лечител, чиито произведения и практика се смятат за връх в древната медицина.

Хира — столица на християнското арабско царство Лахм, превзето от мюсюлманите през 633 г. Намирало се е в днешен Ирак на юг от град Неджеф.

Хишам бен Абдул Малик (724–743) — омеядски халиф, водил войни с Византия, опитал се да смаже бунта в Ирак и Хорасан, довел впоследствие до падането на Омеядите и възкачването на Абасидите на халифския престол.

Хишам бен Бишр (IX в.) — суфит, син на Абу Наср Бишр ал-Хафи (767–841).

Хомс — град в Сирия.

Хорасан — провинция в Североизточен Иран.

Хосрои — велики; титла на древноперсийските царе.

Хромел — ръчна мелница с два камъка.

Худр — пророк предвестник на Мохамед, поради което е поставен над останалите пророци. Съчетава черти на св. Илия и св. Георги.

Хурия — девойка в мюсюлманския рай, чието задължение е всячески да обслужва и да услажда отвъдния живот на правоверния мюсюлманин.

Хусам ад-Дин — крепост на религията.

Хусеин ал-Халила — придворен поет на багдадските халифи от VIII в.

Хусн Мариам — виж Мариам.

Цар — използването на този термин (в западноевропейските преводи той е „крал“) е условно и отговаря на установената традиция на преводите на „Хиляда и една нощ“. Смисълът на арабската дума на този термин „малик“ е по-друг, той означава „собственик“, „притежател“ (на царство — мамлякат). Това понятие отговаря на разбиранията в халифата, където се прави разлика между държава като власт „даулат“, тоест там, където маликът е пряк суверен, и страна (биляд), тоест сбор от територии със свои номинални глави — сюзерени на „малика“.

Царска порта (Баб ал-Малик) — сега квартал в Дамаск.

Царски бисери — название на бисерите с диаметър над 1 см.

Цитра — друго название на арабския уд.

Чалма — цветът на чалмата е показвал принадлежността на притежателя й към една или друга религия. Нарежданията, които са предписвали едно или друго облекло, често са били пренебрегвани.

Чауш (араб. джауиш или шауиш) — нисък военен ранг, фелдфебел.

Червено злато — сплав от злато и мед.

Черният камък — мюсюлманска светиня, смятана за единствения „неръкотворен“ символ на религията, вероятно метеор, който се пази в храма Кааба в Мека и е крайна цел на мюсюлманския хаджилък. Досега не е проучван, тъй като достъпът на немюсюлмани до него е невъзможен, а мюсюлманите нямат право да правят това по религиозни съображения.

Шаабан — 8-ият месец на мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Шабаба — пищялка, кавалче за пет пръста.

Шаддад бен Ад — легендарен цар на племето ад, унищожено от Аллах заради нечестивостта му.

Шаджарат ад-Дур — дървото на бисерите.

Шакалик — плямпало.

Шакирити — арабско произношение на названието на членовете на индийската каста шакри. Арабският език го извежда от глагола „шакара“ — благодаря.

Шам — древното название на Дамаск и Сирия.

Шамих — високомерен.

Шамия — парче бял или цветен правоъгълен плат, слаган на главата на голо или над амамата и прикрепван с оккал.

Шамлут — бърз, ловък.

Шамс ад-Даула — слънце на държавата.

Шамс ан-Нахар — слънце на деня.

Шамс ед-Дин — слънце на религията.

Шамхураш (изопачено акадско Шамахурашет) — асирийско название на божеството летящ бик, изобразявано при портите на храмовете като техен пазител.

Шар — зло.

Шар Кан — той беше зло.

Шариат — букв. ясен, справедлив път за следване, основа на ислямското право, основаващо се както върху догмите на религията, съдържащи се в Корана и Суната, така и върху традициите, опита, тълкуванията и съдебната практика, и оформило се през периода VII-XIII в. Ислямско законодателство.

Шарих — тълкувател на ислямското право, своеобразен ислямски адвокат.

Шауал — 10-ият месец на мюсюлманския лунен календар по хиджра.

Шафии — Мохамед бен Идрис (767–820), един от четиримата велики имами на исляма, основател на едноименен мазхаб, който в тълкуванията си на ислямските догми се опира върху традиционните обичаи и се опитва да обедини различните тълкувания между враждуващите ислямски мазхаби.

Шафран — жълта подправка, приготвяна от цветовете на минзухар.

Шах — цар, крал, владетел, старейшина (на професионален еснаф).

Шах Заман — владетел на времето.

Шахид — воин, загинал в свещената битка на исляма джихад.

Шах-мат — малцина знаят, че името на играта шахмат е от арабски произход. Двете думи означават: „Шахът (перс. царят) умря“. Подобна е и думата „пат“ от шахматната терминология — „бат“ на араб. означава „не мърда“, „стои си у дома“.

Шахразад — месецът стана дълъг.

Шахраман — цар нар.

Шахриар — месец май. Исторически през VII в. е имало персийски военачалник с това име. Станал е известен с превземането на Ерусалим през 614 г. Приел е християнството, с преврат е превзел престола на Сасанидите, но е бил свален и убит от законния наследник Ардашир III.

Шашия — копринен плат, бял или зелен, специален за тюрбани и чалми.

Шейтан — дявол, джин.

Шейх — старец, мъдър човек, вожд, глава на род или племе; сега: върховна титла на владетел при някои княжества около Персийския залив, равнопоставена на емир — княз.

Шейх ул-араб — букв. шейх на арабите; презрително обръщение на „градските“ жители към съплеменниците им бедуини; символ. — главатар на разбойници. Жителите на Багдад, предимно тези от персийски произход, са смятали арабските номади за крайпътни разбойници.

Шейх ул-ислям — букв. вожд на исляма; висша почетна религиозна доживотна титла, давана само на авторитетни улеми — ислямски теолози в Османската империя; висша последна инстанция при тълкуването на ислямските догми, дори контрольор на действията на султана от религиозна гледна точка, изпълнявана под формата на фетва.

Шериф — букв. Благороден; религиозна титла, носена само от потомците на Мохамед, избрани от племето хашем (племето на Мохамед) за управители на Мека; титлата е опразнена от съдържание след превземането на Мека от Саудитите (1925). От рода на шерифите произхождат династиите на Хашемитите в Ирак (до 1958) и в Йордания (понастоящем). Нищо общо с американските шерифи!

Шейсетник — командир на шейсетте длъжностни лица, на които са се разделяли отделните обслужващи функции при двора на багдадските халифи.

Шешия — дълга широка черна наметка от кавказки произход.

Шибр — букв. педя, мярка за дължина, равна на 22,5 см.

Шиити — второ по значение течение в исляма, разпространено предимно в Иран и Ирак.

Шуайб — пророк, чието име се споменава само в Корана.

Шуджаа ад-Дин Мохамадан — възхваления (от бога) юнак на религията.

Юнан — арабското название на Гърция.

Юнис (библ.) — пророк Йона.

Юсеф бен Омар ал-Сакфи — управител на Йемен и Ирак, възглавил бунт срещу Омеядите и убит в Дамаск (744).

Юсуф — арабското име на Йосиф Прекрасни, който се споменава както в Библията, така и в Корана.

Яакуб — библ. Яков.

Яаруб Кахтан — легендарен вожд на Йемен от рода Кахтан. Смята се, че той пръв е започнал да говори литературен арабски език и че всъщност арабите получават това си име от корена на личното му име.

Язид — под това име са известни трима омеядски халифи. Язид I (642–683) — син на Муауия I, втори омеядски халиф и пръв получил халифската титла по наследство. Водил войни с Византия. Язид II — син на Абдул Малик. Халиф (720–724), потушил бунта в Йемен. Остава известен с любовта си към лукса и показния разкош. Язид III — син на Абдул Уалид. Халиф само за няколко месеца. Убит заедно със сина си Уалид II през 744 г.

Якут — общо арабско название на няколко вида скъпоценни камъни: червени (рубин), зелени (изумруд), сини (сапфир), жълти (топаз), виолетови (аметист), оранжеви (хиацинт) и т.н.

Якутат ал-Калб — късче якут за сърцето.

Ясмин — жасмин.

Ясриб — древното име на Медина.

Яхия бен Халид ал-Бармаки — възпитател и съветник на халиф Харун ар-Рашид, баща на Джаафар ал-Бармаки. След екзекуцията на сина му имуществото му е конфискувано, а той е изпратен на заточение, където умира през 805 г.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/6538

Издание:

Хиляда и една нощ

Староарабски приказки в два тома

Хиляда и една нощ

(Том II)

Превод от арабски: Киряк Цонев

Книгоиздателска къща „Труд“, 2004

© Киряк Цонев, Славян Русчуклиев, превод, 2004 г.

© Виктор Паунов, художник, 2004 г.

© Книгоиздателска къща „Труд“, 2004 г.

ISBN 954-528-439-0

Редактор: Милена Трандева

Художник: Виктор Паунов

Технически редактор: Станислав Иванов

Коректор: Юлия Шопова

Първо издание на „Труд“

Формат 16/70×100. Печ. коли 56.5

Книгоиздателска къща „Труд“

Печат Полиграфически комбинат „Д. Благоев“ ООД

1

По-важните исторически и географски названия, имена, титли, непознати думи и специфични термини са обяснени по азбучен ред в края на тома — бел.прев.

2

Алюзия с древноегипетския бог Апис — въплъщение на бог Патх — бел.прев.

3

Името подсказва, че Утба е член на това племе. Ансарите са между първите племена, приели ислямската религия пряко от Мохамед и сред първите воини на пророка, поради което впоследствие се ползват от някои привилегии — бел.прев.

4

„Туристическият“ вход на Хеопсовата пирамида в Гиза действително е изсечен от халиф Маамун — бел.прев.

5

Исторически данни не потвърждават намирането на „богатства“ в пирамидата — бел.прев.

6

В действителност трите пирамиди в Гиза са с различна големина — най-високата, Хеопсовата, по онова време е била 148 м — бел.прев.

7

Има се предвид пирамидата на Микерин. Такива помещения не са открити — бел.прев.

8

В трите пирамиди в Гиза няма надписи и рисунки. Явно разказвачът се е повлиял от видяно в други, по-късни пирамиди и гробници, богато украсени по този начин — бел.прев.

9

Става въпрос за пирамидата на Хефрен. Стелите са не в пирамидата, а в погребалните храмове около нея — бел.прев.

10

Вероятно разказвачът има предвид Сфинкса, статуите на фараоните в храмовете или изобразените вътре древноегипетски божества — бел.прев.

11

Този и следващите пасажи целят да потвърдят историческия факт, че Маамун е бил високообразован и покровител на науките и изкуствата — бел.прев.

12

Читателят не може да не се учуди, че вместо станалата пословична популярна фраза „Сезам, отвори се!“ съм използвал доста по-прозаичното „Сусам, отвори вратата!“. Въпреки собствените ми колебания предпочетох да се придържам към оригиналния арабски текст, защото арабската дума „симсим“ означава единствено „сусам“. Всички досегашни преводи или преразкази на тази популярна приказка са правени въз основа на западноевропейски или руски текстове. В повечето от тях „симсим“ („сусам“) се превежда на западните езици като „сезам“ (sezam). По неизвестни ми причини — може би за придаване на по-голяма „тайнственост“ на разказа или просто поради небрежност и незнание на значението на самата дума — предишните преводачи и разказвачи са я запазили, без да влагат в нея определен смисъл, който е разбираем в Европа и в Русия, но е напълно неразбираем за българина. Впоследствие тезата ми се потвърждава в епизода, когато героят, останал затворен в пещерата, я забравя и се опитва да си я припомни, изброявайки различни видове „зърно“ (арабите приемат, че популярният за кухнята им сусам е „зърнена храна“). Самият аз като дете съм се чудил на тази неясна „приумица“ да се търси тайнствена парола измежду названията на зърнените храни и едва след години, когато се запознах с текста в оригинал, се убедих, че тя е ясна за всички, с изключение на българите, и причина за това неразбиране е неясният превод на станалата „магическа парола“ „Сусам, отвори вратата“ — бел.прев.

13

В исляма е прието брат да се ожени за съпругата на починал брат, като я вземе за втора съпруга, за да осигури нея и децата на починалия — бел.прев.

14

Както и у нас, обичаят да се посреща гостът с хляб и сол у арабите има ритуален характер на сприятеляване до гроб и нарушаването на такова приятелство се смята за особено голям грях — бел.прев.

15

Арабската армия се деляла при бой на три крила — ляво, дясно и център, командван обикновено от царя. Двамата герои са назначени на тези високи постове, които са на заместник главнокомандващи — бел.прев.

16

Местна полиция с функции на гранична стража — бел.прев.

17

Всички посочени белези са характерни за суфитите — крайно религиозна мюсюлманска секта, чиито представители били известни като фанатици, но и се славели с благочестивост — бел.прев.

18

Според ислямския обичай пълнолетието при момичето настъпва в деня на първата му менструация — бел.прев.

19

Игра на думи: букв, „кийс, кус, кайс“ — „кесия, женски полов орган, дреха“ — бел.прев.

20

Ислямската традиция повелява при сватба мъжете и жените да празнуват разделени — бел.прев.

21

Сатирична алюзия на ислямската формула „Няма бог освен Аллах!“ — бел.прев.

22

Разказът в тази и предишната приказка подсказва, че преди тях е съществувала още една, засягаща приключенията на Ахмад Данаф и Хасан Шуман в Египет. Във всички издания, с които разполагаме, тя не съществува — най-вероятно е изчезнала още при устните преразкази на „Хиляда и една нощ“ през Средновековието — бел.прев.

23

Целуването на ръка е знак на уважение от целуващия, но в същото време е израз на морално задължение на целувания. Отдръпването на ръката означава, че персиецът има задни мисли и не желае да поеме такова задължение — бел.прев.

24

Петък е почивен ден в ислямския свят — бел.прев.

25

Става въпрос за Франция, но това име се използва твърде свободно за обозначаване на всички чужденци християни — бел.прев.

26

В Корана — двата ангела, разпитващи душите на покойните за добрините и за греховете им приживе — бел.прев.

27

Персонажи от Корана и от различни авторски или фолклорни произведения — бел.прев.

28

Често по-крупни суми в Средновековието са били не броени, а теглени на кантар, за да не се допуснат загуби от естественото изтъркване на златните и сребърните монети — бел.прев.

Content

Хиляда и една нощ
Том II

Приказка за джиновете и шейтаните, затворени в шишета от времето на Сулейман

Приказка за един цар, неговия син, седемте везири и неволницата

Приказка на първия везир за царя и съпругата на везира

Приказка на първия везир за търговеца и папагала

Приказка на неволницата за перача и неговия син

Приказка на втория везир за търговеца и старицата с двете питки

Приказка на неволницата за лошия везир и царския син

Приказка на третия везир за това, как две села се сбили за капка мед

Приказка на неволницата за царския син и продажния везир

Приказка на четвъртия везир за измамения съпруг

Приказка на неволницата за златаря и мъжкото коварство

Приказка на петия везир за момъка и десетимата старци

Приказка на неволницата за хитрия слуга

Приказка на шестия везир за женското коварство

Приказка на шестия везир за човека и неговия член

Приказка на шестия везир за жената, която купила ориз

Приказка на неволницата за пазачката на хамама

Приказка на неволницата за гълъба и гълъбицата

Приказка на неволницата за Бахрам и Датма

Приказка на неволницата за яйчения белтък и мъжкото семе

Приказка на неволницата за царския син и сандъка

Приказка на седмия везир за коварствата на една старица

Приказка на седмия везир за старицата, момъка и омъжената жена

Приказка за неволницата и млякото

Приказка за търговеца, слепеца и мошениците

Приказка за тригодишното момче

Приказка за петгодишното момче

Приказка за търговеца Джаудар бен Омар и двамата му братя

Приказка за Аджиб, Гариб и Сухейм ал-Лейл

Приказка за Абул Хасан Гуляйджията, който станал халиф за един ден

Приказки кратки за мъже славни и жени сладки

Приказка на Абдуллах бен Муаммар ал-Кайси за Утба бен Хабаб

Първа приказка за Хинд, дъщерята на Нуаман

Втора приказка за Хинд, дъщерята на Нуаман

Приказка за багдадеца, който видял сън

Приказка за Дибил и Муслим бен ал-Уалид

Приказка за Хаким би-Амриллах и един търговец

Приказка за Хосров, Ширин и рибаря

Приказка за Яхия, сина на Халид ал-Бармаки, и един бедняк

Приказка за Джаафар Бармаки и продавача на бакла

Приказка за Мохамед Амин, сина на Зубейда, и Джаафар, сина на Муса Хади

Приказка за това, как една жена надхитрила мъжа си

Приказка на Саид бен Салим ал-Бахили за Фадл и Джаафар — синовете на Яхия бен Халид ал-Бармаки

Приказка за това, как Маамун, синът на Харун ар-Рашид, поискал да разруши пирамидите

Приказка за крадеца и търговеца

Приказка за валията Хусам ад-Дин

Приказка за цар Насир и тримата валии

Приказка на първия валия за двамата свидетели

Приказка на втория валия за неговия дълг

Приказка на валията на Стария Миср за десетте обесени крадци

Приказка за крадеца и сарафина

Приказка за жената с отсечените ръце

Приказка за Харун ар-Рашид и Бен Кариби

Приказка за Абдул Рахман Мароканеца, с прякор Китаеца

Приказка за Иса бен ар-Рашид и неволницата Киррат ал-Айн

Приказка за момъка, неволницата и Абдуллах бен Муаммар

Приказка за Муталаммис и жена му

Приказка за мелничаря и жена му

Приказка за глупака

Приказка за хаджията и старицата

Приказка за овчаря и отшелника

Приказка за Харун ар-Рашид и арабската мома

Приказка на Асмаи за жените и техните стихове

Приказка за бедуина, неговия съперник Маруан бен Хакам и халиф Муауия

Приказка на Исхак Мосулеца за неволницата и слепеца

Приказка на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца за Иблис Абу Мурра

Приказка на Ибрахим Абу Исхак Мосулеца за един момък

Приказка за везира Абу Амир и цар Насир

Приказка за Хазима бен Башар и Акрама ал-Фаяд

Приказка за Юнис ал-Катиб и престолонаследника Ал-Уалид бен Сахл

Приказка за Дамра бен Мугира, разказана от Хусеин ал-Халиа на Харун ар-Рашид

Приказка на Джамил бен Муаммар пред Харун ар-Рашид за момъка от бени узра

Приказка за мъжа от бени узра и неговата възлюблена

Приказка за търговеца Али Мисри

Приказка за Али Баба, четирийсетте разбойници и неволницата Марджана

Приказка за Ахмад Данаф, Хасан Шуман, Далила Мухтала и дъщеря й Зейнаб Нассаба

Приказка за Али Зайбак Мисри, която е продължение на предишната

Приказка за Басим ковача и за онова, което му се случило с халиф Харун ар-Рашид

Приказка за женитбата на цар Бадр Басим — сина на цар Шахраман, за дъщерята на цар Самандал

Приказка за Сейф ал-Мулук и Бадиат ал-Джамал

Приказка за рибаря Халифа и халифа Харун ар-Рашид

Приказка за Хасан златаря от Басра

Приказка за Аля ад-Дин и неговата вълшебна лампа

Приказка за търговеца Масрур и възлюблената му Зейн ал-Мауасиф

Приказка за Али Нур ад-Дин и Мариам Занария

Приказка за саидеца и за неговата жена чуждоземка

Приказка за момъка от Багдад и за неволницата, която си бил купил

Приказка за Уарадхан, сина на цар Джалиар

Приказка за котарака и мишката

Приказка за нахлебника

Приказка за рибите

Приказка за гарвана и змията

Приказка за лисицата и зебрата

Приказка за пътуващия син на царя

Приказка за гарваните и сокола

Приказка за заклинателя на змии и неговото домочадие

Приказка за паяка и вятъра

Приказка за бедняците и меда

Приказка за справедливия и за жестокия цар

Приказка за слепия и куция

Приказка за орела и ловеца

Приказка за ловеца

Приказка за рибаря

Приказка за момчето и крадците

Приказка за човека и камилата

Приказка за мъжа и жената

Приказка за търговеца и крадците

Приказка за лисиците и вълка

Приказка за овчаря и крадеца

Приказка за яребицата и костенурките

Приказка за бояджията Абу Кир и бръснаря Абу Сир

Приказка за сухоземния Абдуллах и морския Абдуллах

Приказка за онова, което се случило между Харун ар-Рашид и момъка от Оман

Приказка за Камр аз-Заман и неговата възлюблена

Приказка за Ибрахим бен Хасиб и Джамила — дъщерята на Абул Лейс, управителя на Басра

Приказка за сарафина Абдул Хасан от Хорасан и Шаджарат ад-Дур

Приказка за Абдуллах бен Фадил, наместник в Басра, и неговите двама братя

Приказка за Мааруф обущаря

Край на приказката за цар Шахриар

Азбучник

Информация за текста

1