Бейджънт Майкъл

Свитъците на Исус

МАЙКЪЛ БЕЙДЖЪНТ

СВИТЪЦИТЕ НА ИСУС

Разкриване на най-голямата мистификация в историята

БЛАГОДАРНОСТИ

Най-сетне изниквам от мрака, блед и със зачервени очи, сграбчил ръкопис, чудейки се кой ден е. Нямаше да се справя с това без помощта на други хора.

Преди всичко бих искал да благодаря на съпругата си Джейн за нейната подкрепа и за способността ѝ да води нормален живот, докато моят все по-бързо губеше посока. Зорницата най-сетне изгря; държах се здраво за опашката ѝ.

Също така бих искал да благодаря и на семейството си, което се примири с явното ми пристрастяване към лаптопа; те нито веднъж не намекнаха, че имам нужда от професионална помощ.

Разбира се, такава помощ вече бях открил в лицето на прекрасната си литературна агентка Ан Евънс от „Джонатан Клаус Лимитед“, Лондон. Благодаря ти, Ан.

Освен това съдействие получих и от най-добрата редакторка, която съм срещал - Хоуп Инели, главен редактор в „Харпър Колинс“, Ню Йорк. Благодаря ти, Хоуп.

Бих искал да благодаря и на Клаудия Риймър Баутот - съиздател в „Харпър Сан Франциско“, посветена във великото тайнство на разгласата и промоцирането. Благодаря ти, Клаудия.

Накрая, както ще забележат всички, които прочетат книгата, дълго време бях подтикван от интерес към скритите възможности на човешката природа, но въпреки това бях умерен и предпазлив (макар и не много) пред могъществото на тези, които непрестанно се опитват да ограничат свободата ни да подхождаме към Божественото както считаме за уместно.

Тъй като истината е, че има много пътища до върха на планината. Кой може да каже кой от тях е най-добрият?

ВЪВЕДЕНИЕ

Двайсет и осми май 1291 г., Светите земи: Акра, последният пристанищен град на Кралството на кръстоносците, е в развалини. Единствено голямата морска кула на рицарите тамплиери е останала неразрушена.

В продължение на седем дни арабските армии на младия египетски султан Халил ал Ашраф първо обсаждат, а след това нападат града. Последната столица на християнското царство е унищожена. Нейните улици, някога гъмжащи от воини и благородници, от търговци и просяци, сега са изпълнени с порутени сгради и тела. В тези бурни дни никой не се смущава от „жертви и щети сред цивилното население“; когато някой град падне, кръвопролитията и заграбването се отприщват на воля.

Арабите са решени да изтласкат и последните воини християни към морето; кръстоносците са също толкова решени да оцелеят с надеждата, колкото и слаба да е тя, че може да успеят да възродят своето кралство. Тази надежда обаче умира с падането на Акра. Отвъд димящите, окърва вени развалини на града единствено голямата кула на тамплиерите е останала непокътната. Вътре са се натъпкали оцелелите до момента заедно с петдесет-шейсет рицари - последните останки от някога огромната бойна сила, от постоянната армия в християнското царство в Йерусалим. Те чакат. Това е единствената им възможност. Никой не идва да ги спаси. Няколко кораба се завръщат, още няколко рицари и цивилни бягат. Останалите са в очакване на края и през следващата седмица отблъскват непрекъснатите нападения.

Борбата е толкова напрегната, че дори тамплиерите изгубват надежда. Когато султанът обещава на всички рицари и цивилни, че ще си тръгнат невредими, ако предадат крепостта, военачалникът на тамплиерите, който ръководи отбраната, приема предложението. Той дава съгласието си група арабски бойци, водени от емир, да влязат в крепостта и да издигнат знамето на султана. Скоро обаче недисциплинираните арабски воини започват да тормозят жените и момчетата. В яростта си тамплиерите ги избиват до един и спускат вражеското знаме.

Султанът приема това като измама и пристъпва към собствената си жестока разплата: на следващия ден повтаря предложението си за безопасно изтегляне. То отново е прието. Военачалникът на тамплиерите посещава султана заедно с няколко рицари, след като бойните действия са временно преустановени, за да обсъдят условията. Обаче преди да стигнат до султана, рицарите са задържани и екзекутирани пред погледите на защитниците, застанали на стените на тамплиерската крепост. Султанът не отправя повече предложения за почтена капитулация, а и тамплиерите надали биха обмисляли подобна възможност: ясно е, че борбата ще продължи докрай.

На този съдбоносен ден, подкопани от арабски миньори, стените на крепостта на тамплиерите започват да се срутват: султанската войска започва решаващото си нападение. Две хиляди мамелюкски воини, облечени в бели роби, с гръм и трясък си пробиват път през прохода, прокаран през крепостта на тамплиерите. Силно пострадала след седмици на нападения, постройката поддава. С внезапен тътен камъните рухват, катурват се един връз друг, като сразяват и погребват и атакуващите, и защитниците. Когато камъните престават да се движат, а прахта се уталожва, тишината обявява, че това е краят. След почти двеста години мечтата за християнско царство в Светите земи е покосена.

Сега дори тамплиерите изоставят няколкото си запазени крепости и се оттеглят от земите, които за 173 години, изпълнени с тежки борби, отнемат живота на около двайсет хиляди от техните братя.

* *

Тамплиерите ме интригуват открай време. Не само поради ролята им на професионална армия и поради техния огромен, но силно пренебрегван принос към началото на съвременния ни свят — те въвеждат властта на парите над меча посредством чекове и сигурни парични преводи от град в град и от страна в страна; те забиват клин между господстващата аристокрация и експлоатираното селячество, което способства за отварянето на ниша за средна класа, - а и поради аурата на загадъчност, която винаги ги е обграждала. По-специално, поне част от тях, изглежда, проповядват вид религия, която противоречи на официалната доктрина на Рим. Направо казано, те, изглежда, укриват ереста в редиците си, но за това има малко данни. Аз бях любопитен и бях решен да намеря някои отговори. Започнах да проучвам загадъчната страна на явлението рицари тамплиери.

Един ден, докато разглеждах нови заглавия в редовно посещавана от мен книжарница в Лондон, собственикът на магазина - мой приятел, ми предложи да ме запознае с човек, с когото можело да си бъдем полезни. Той разполагал с информация относно тамплиерите, която можело да ме заинтригува. Така се запознах със своя колега Ричард Лий. В крайна сметка през следващите двадесет години написахме седем книги заедно.

Ричард несъмнено разполагаше с интересна информация - данни, които му бяха предадени от Хенри Линкълн. Двамата бързо разбрахме, че трябва да обединим усилията си. След няколко месеца и Хенри стигна до същото заключение. Създадохме екип и както се казва, запретнахме ръкави. Резултатът шест години по-късно бе бестселърът Светата кръв и свещеният Граал.

Основната ни хипотеза включваше вникване както в преданията за кръстоносните походи, така и в тези за Граала – две теми, между които историците рядко правят връзка. Зад двете теми, както открихме, се криеше важно родословие, династията на еврейското царско потекло, коляното Давидово.

Преданията за Граала съчетават елементи от древните езически келтски традиции с елементи от християнския мистицизъм. Символът на бокала, или чашата на изобилието, която осигурява продължително плодородие на земята, произтича от езически извори, докато описанията на Граала от гледна точка на мистичните преживявания имат християнска основа. Забележителен за нас обаче е фактът, че според преданията рицарят на Граала - Парсифал, е „от най-свещеното потекло“, потекло, простиращо се назад в историята до Йерусалим и до корените на християнството. Това очевидно сочи към коляното Давидово. Този момент е убягнал на всички тълкуватели на Граала преди нас.

Ние опитахме да докажем, че думата, използвана за Граал - Санграал или Сангреал, която е разтълкувана като Сан Граал или Сан Греал — свещеният Граал, — е двусмислена: като разделим думата по малко по-различен начин, например Санг Реал, разкриваме тайната. В превод Санг Реал означава „царска кръв“, което, твърдим ние, означава царската кръв на коляното Давидово. Действително през средновековието това е било „най-свещено потекло“.

Несъмнено е, че коляното Давидово е съществувало в Южна Франция през ранния средновековен период. Това е исторически факт.

Когато Карл Велики основава своето кралство, той определя един от близките си другари - Гийом (Уилям), граф на Тулуза, на Барселона и на Нарбон, за владетел на буферното княжество между християнското царство на Карл Велики и ислямското емирство Ал Андалус, т.е. ислямска Испания. Гийом, новият господар, е евреин. Той също е от коляното Давидово.

Еврейският пътешественик от дванайсети век Вениамин Туделски разкрива в своя летопис относно пътуването си от Испания към Средния изток, че князът, начело на господстващата аристокрация на Нарбон, е „потомък на Давиловия род, както е посочено в родословното му дърво“. Дори в „Енциклопедия Юдаика“ са споменати тези „еврейски царе“ на Нарбон - но е пренебрегнато родословието им. Разбира се, никой нямал желание да се поинтересува откъде може да произлиза родословието, споменато от Вениамин Туделски. В действителност, както ни предстоеше да разберем, ситуацията е доста сложна.

Докато разглеждахме генеалогиите на тези князе от коляното Давидово в южната част на Франция, открихме, че те са същите фигури като прародителите на един от водачите на Първия кръстоносен поход - Годфроа дьо Буйон, — който става крал на Йерусалим. Начело на този поход са четирима велики благородни предводители. Защо тронът е предложен само на Годфроа дьо Буйон, и то от тайнствен и все още неизвестен съвет от избиратели, които се събират в Йерусалим, за да вземат решение по въпроса? На кого може да са били подчинени тези горди повелители и защо? Ние опитахме да докажем, че произходът е имал преимущество пред титлата - че Годфроа е получил законното си наследство като представител на Давидовото коляно.

А кой е източникът на това родословие? Ами то идва от Йерусалим, от Исус, може да се разглежда като резултат от брака — както показахме в Светата кръв и свещеният Граал - между Исус и Мария Магдалина. Запитахме се дали всъщност сватбата, състояла се в Кана, не е била между Исус и Мария? Подобно предположение най-малкото би обяснило защо той е бил „повикан“ на сватбата и впоследствие се е оказал отговорен за виното! Естествено, с издаването на нашата книга по целия свят възникнаха спорове.

„Г-н и г-жа Христос“, написа един коментатор в търсене на остроумна забележка. И в този смисъл се получи добро попадение.

Това се случи през 1982 г. През 2002 г. Дан Браун издаде своя роман Шифърът на Леонардо, чиято фабула отчасти заема от теориите в нашите книги. За пореден път настана медиен цирк. „Г-н и г-жа Христос“ отново бяха част от новините. Стана ясно, че хората все още страстно копнеят по истината зад преданията в евангелията. Кой бе Исус в действителност? Какво се очакваше от него? Светът и днес продължава шумно да настоява за яснота относно Исус, юдаизма, християнството и събитията, състояли се преди две хиляди години.

След издаването на Светата кръв и свещеният Граал имах още двайсет и две години да разсъждавам точно над тези въпроси, да направя още някои проучвания и да преосмисля историята и изводите от тези събития. С други думи, две десетилетия допълнителни проучвания към това, което е изследвано в Шифърът на Леонардо. Тук се опитвам да пресъздам своето двайсет и две годишно изследователско пътешествие, като повеждам читателя по всяка отделна посока заедно със себе си. Някои пътища водят до задънена улица, други - към обширните области на възможното. Всички пътища водят към по-широко разбиране за живота на човека, наречен Исус, както историята доказва, че го е изживял, а не както твърди религията.

Сведенията, които представям в тази книга, трябва да бъдат четени с ваша собствена бързина. Всяка от съставните части на обяснението ми трябва да бъде обмисляна в подходящ за вас момент. Това е изключително важно, тъй като, когато поставяме под съмнение дълго поддържани вярвания, както правя аз в тази книга, трябва да сме в състояние да оправдаем всяка стъпка по пътя, така че да стане ясно защо сме я направили. Защото по този начин в края на краищата можем да бъдем сигурни в мнението си. Изпълнено с въпроси и умозрително четене, ще ви позволи да се справите с новите открития по такъв начин, че накрая ще можете да направите свой собствен избор и непоклатимо да поддържате вярванията си. Ако сте готови за това пътешествие, да тръгваме.

1.

СКРИТИТЕ

СВИДЕТЕЛСТВА

Телефонът ми звънна. Беше около 10 часа сутринта. Спомням си светлите слънчеви петна по стената срещу мен. Тя блещукаше. Беше прекрасен ден в английската провинция.

– Можеш ли да вземеш следващия влак до Лондон? Не питай защо.

Въздъхнах тихо: навсякъде пълно с автомобили, оскъдни таксита. Шумотевица, замърсяване, претъпкано метро. Ден, прекаран или в затворени помещения, или в пътуване между такива клетки, а слънцето - далечен спомен.

– Разбира се — отвърнах с ясното съзнание, че приятелят ми не би помолил за подобно нещо, освен ако не е важно.

– А можеш ли да вземеш и един фотоапарат?

– Разбира се - отвърнах отново, потънал в неясни мисли.

– А можеш ли да скриеш апарата?

Изведнъж успя да прикове вниманието ми. За какво ставаше въпрос? Моят приятел бе член на малка и дискретна група международни търговци, посредници и купувачи на ценни антики, не всички от които бяха съпроводени с необходимата бумащина, позволяваща търгуването им на свободния пазар.

Поставих един фотоапарат и няколко обектива в обикновено на вид куфарче, добавих повечко филми, бързо се качих в колата си и потеглих към гарата.

Срещнах се с приятеля си пред един ресторант на известна лондонска улцца. Той беше американец, а с него имаше двама палестинци, един йорданец, друг арабин с неуточнена националност и един английски специалист от голяма аукционна къща.

Всички чакаха мен и след като набързо бяхме представени един на друг, специалистът от аукционната къща си тръгна поради явното си нежелание да вземе участие в това, което щеше да последва. Останалите отидохме до една банка наблизо, където бързо бяхме преведени през фоайето и през къс коридор до малка тайна стаичка с матирани прозорци.

Докато стояхме около маса, разположена в средата на стаята, и си разменяхме безцелни общи приказки, банковите служители донесоха две дървени кутии и ги поставиха пред нас. На всяка кутия имаше три катинара. При внасянето на втората кутия един от служителите заяви решително, сякаш „за протокола“: „Ние не знаем какво има в тези кутии. Не се интересуваме от съдържанието им“.

След това донесоха телефонен апарат и излязоха, като заключиха вратата след себе си.

Йорданецът се обади в Аман. От последвалия кратък разговор (проведен на арабски) подразбрах, че е поискано и получено разрешение. После йорданецът извади връзка ключове и отключи кутиите.

Те бяха натъпкани с точно пасващи листове картон. А на всеки лист, както установих с ужас, имаше стотици късчета текст от папирус, грубо прикрепени към картона посредством малки лентички прозрачно тиксо. Текстовете бяха на арамейски или на иврит. Те бяха съпроводени от египетски обвивки на мумии, надписани на демотика - бързопис на египетското йероглифно писмо.

Знаех, че е нормално върху подобни обвивки да има свещени текстове, така че собствениците на това съкровище трябва да бяха разповили поне една-две мумии. Текстовете на арамейски или на иврит на пръв поглед наподобяваха Свитъците от Мъртво море, които бях виждал, макар че повечето от тях бяха написани на пергамент. Тази колекция бе случайно открито съкровище от древни документи. Бях силно заинтригуван и все повече се изпълвах с отчаяното желание да известя някои учени за съществуването им, а може би и да им осигуря достъп до тях.

Когато листовете картон бяха извадени от кутиите, бях уведомен, че собствениците опитвали да продадат документите на европейско правителство, което не бе споменато конкретно. Цената бе 3 милиона британски лири (около 5,6 милиона долара). Присъстващите искаха от мен да направя представителна колекция от снимки, която да бъде показана на потенциалния купувач, за да може продажбата да бъде придвижена с още един етап напред към сключването на успешна сделка. Тогава осъзнах кое правителство най-вероятно би проявило интерес. Въпреки това не изказах мнението си.

След като кутиите бяха опразнени, прекарах следващия час стъпил върху един стол и на меката светлина, процеждаща се през матираните прозорци, правех черно-бели снимки на определени страници, които ми бяха показвани. Заснех общо шест ленти от трийсет и пет милиметров филм – повече от двеста фотографии.

Аз обаче започвах все повече да се притеснявам от това, че тези документи може просто да потънат в забравата, откъдето се бяха и появили. Тревожеше ме мисълта, че може да бъдат закупени от човек, който ще ги укрива в продължение на много години, както се бе случило със Свитъците от Наг Хамади и със Свитъците от Мъртво море. Или още по-лошо, опасявах се, че ако не бъде намерен купувач, те може отново да изчезнат в най-дълбоките и най-тъмни недра на банката, превръщайки се в част от множеството други безценни документи, за които се знае, че са заключени в сейфове и кутии в хранилища по целия свят.

Струваше ми се, че тъй като бях направил доста снимки и тъй като надали някой броеше, бих могъл да скрия поне един от навитите на ролки филми, за да има някакво доказателство, че тази колекция изобщо съществува. Успях да мушна една лента в джоба си.

Приключих със снимането и докато чаках листовете картон отново да бъдат поставени в кутиите, предадох шепа заснети филмови ленти на един от собствениците. Той ги погледна.

– Къде е другият филм? - незабавно попита той. Беше броил.

– Друг филм ли? - изрекох не особено убедително, опитвайки да си придам наивен и разсеян вид, докато демонстративно опипвах джобовете си.

– А! Прав сте. Ето го. — Извадих филма, който се надявах да запазя. Почувствах се раздразнен и доста потиснат. Толкова исках да имам някакво доказателство за това, което бях видял.

В този момент моят приятел разбра какво си мисля и вдъхновено ми се притече на помощ.

– Къде смятате да проявите тези филми? - нехайно запита той.

– Във фотографско ателие - отвърна мъжът, като продължаваше да държи филма ми.

– Това не е особено безопасно - каза приятелят ми. — Вижте, Майкъл е професионален фотограф, така че може да свърши цялата работа по проявяването и да извади колкото комплекта снимки пожелаете. Така няма да се наложи да поемате рискове.

– Добра идея — каза човекът и отново ми подаде филмите.

Аз естествено направих цял комплект снимки за себе си. След това се уговорих с йорданеца - който изглежда ръководеше нещата - да обядваме заедно, за да му предам снимките и негативите. По време на обяда се опитах да го убедя, че ако текстовете бъдат показани на учени и те успеят да ги разпознаят, това може би ще способства за увеличаване на стойността на колекцията. Поисках позволението на йорданеца да обсъдя въпроса с някои специалисти - много дискретно, разбира се. След известен размисъл той прецени, че това вероятно е добра идея, но недвусмислено показа, че нито аз, нито някой от специалистите може да обсъжда тази колекция с другиго.

Няколко дни по-късно отидох с пълния набор от снимки в отдела за Западна Азия на Британския музей. И преди бях имал вземане-даване с отдела по време на проучванията към една от книгите си - „От предвещанията на Вавилон“, и се уповавах на тамошните учени не само за искреното им мнение, но и за запазване на поверителността.

Специалистът, с когото бях работил преди, не беше там и вместо него в тясното преддверие дойде един от неговите колеги, за да говорим. Разказах му накратко за кутиите с документи и за снимките си. Подчертах факта, че за собствениците всичко е просто въпрос на търговска сделка и че бих бил много благодарен за дискретността му, тъй като големите суми пари понякога създават също толкова големи проблеми. Помолих го да намери някой специалист в областта, който да разгледа снимките и да прецени дали текстовете имат някакво значение. В този случай щях да направя всичко възможно, за да осигуря на ангажирания учен достъп до цялата колекция. След това предадох снимките си.

Минаваха седмици. Нямах никакви вести от Британския музей. Започнах да се безпокоя. Накрая, месец по-късно, отново отидох в музея и се качих в отдела за Западна Азия. Там се срещнах с друг служител.

– Преди месец донесох комплект снимки, на които бях заснел голям брой текстове от папирус. Нищо не сте ми отговорили. Бих искал да попитам дали някой е имал възможност да ги разгледа?

Служителят ме гледаше смутено.

– Какви фотографии?

Неведението му стана причина отново да разкажа цялата история. Той изглеждаше разсеян, безучастен. Не беше чувал за подобни снимки, донесени в отдела; така или иначе това не била неговата област. Най-вероятно снимките били предадени на друг специалист, работил там известно време, който бил напуснал.

– Къде е той сега? — попитах аз.

– Не знам - отвърна. — Мисля, че е в Париж. Съжалявам за снимките ви.

Повече ни вест, ни кост от снимките. Без писмена разписка за тях не можех да направя нищо. За щастие у себе си все още имах няколко бракувани копия, затова можех да докажа, че колекцията действително съществува, но те не бяха достатъчни, за да може някой да добие представа за вероятния тематичен обхват на колекцията. След като разгледа няколкото останали ми копия, един специалист идентифицира повечето текстове като записи на търговски сделки.

Десет или дванайсет години по-късно се разхождах по улица със скъпи магазини в голям западен град, когато срещнах един от палестинците, които бяха в банката в онзи ден. Отидох при него и го попитах дали ме помни.

– Разбира се — отвърна той. - Вие сте колегата на... - и произнесе името на приятеля ми.

– Знаете ли - подех аз, - все се питам какво ли се е случило с онези древни текстове, които тогава снимах в банката. Дали са били продадени?

– Нямам представа какво е станало с тях - бързо и неубедително отвърна той и след това, придавайки си доста зает вид, елегантно и вежливо се извини и тръгна нанякъде.

Не мога да кажа, че бях изненадан, тъй като от много години живея в свят, в който потенциално решаващи указания към загадките от нашето минало са едновременно налични и неуловими. Както ще видим, тези кутии с документи не са единственият подобен пример за важни свидетелства, които остават мъчително недостижими.

2.

СЪКРОВИЩЕТО

НА СВЕЩЕНИКА

През цялата си кариера съм обичал да си кореспондирам с други историци и изследователи на истината зад общоприетата история, но някои писма се нуждаят от повече внимание, отколкото други. Това писмо несъмнено се нуждаеше от внимание.

„Позволете да ви уведомя, че „съкровището“ не се състои от злато и скъпоценни камъни, а от документ, който съдържа неоспоримо доказателство за това, че Исус е бил жив през 45 г. сл.Хр. Указанията, оставени от доброто кюре, така и не са били разбрани, но от ръкописа става ясно, че по пътя към мястото на екзекуцията строгите зилоти са осъществили замяна. Документът е бил разменен срещу много голяма сума и след това скрит или унищожен“.

Ричард Лий, Хенри Линкълн и аз просто не знаехме какво да правим с това пояснение. То бе дошло от уважаван и високообразован пастор от Англиканската църква - преподобния д-р Дъглас Уилям Гест Бартлет. Под „доброто кюре“ Бартлет има предвид абат Беранже Сониер, свещеника от малкото планинско селце Рен льо Шато, сгушено в полите на Пиренеите.

Абат Сониер е определен за свещеник в селото през 1885 г. Годишният му доход е около десет долара. Той придобива слава, която се носи и до ден днешен, когато в началото на 90-те години на деветнайсети век спечелва значително богатство от тайнствени източници по също толкова тайнствени причини. Ключът към неговото богатство е откритието, което прави, докато през 1891 г. възстановява църквата. Според Бартлет обаче „съкровището“, което Сониер открива, не е лъскавият депозит, който отначало смятахме, че е (може би изгубеното съкровище от Иерусалимския храм), а нещо далеч по-необикновено - някакви документи, касаещи Исус и следователно свързани със самите основи на християнството. По онова време това ни се струваше твърде налудничаво дори да го вземем предвид и затова го оставихме „в архив“.

Несъмнено бяхме подозирали, че в коридорите на историята се случва нещо странно, но докато работехме над „Светата кръв и свещеният Граал“, откривахме всякакви неочаквани и много спорни данни, които ни отвеждаха далеч от проблемите в това писмо, затова го отложихме за бъдещо изследване. По онова време оцеляването на Исус просто не беше важна тема за нас, тъй като целта ни се основаваше върху вероятността преди разпятието той да е имал поне едно дете - или да е оставил съпругата си бременна. Така че въпросът дали животът на Исус е завършил на кръста или не, изглеждаше без връзка с нашия разгръщащ се разказ за неговия брак, за продължаването на рода му в европейската история и за символичния му израз в преданията за свещения Граал, изградили гръбнака на нашия бестселър „Светата кръв и свещеният Граал“, издаден за пръв път през 1982 г.

Все пак, заинтригувани от това иронично, възмутително, но изпълнено с увереност писмо, ние продължавахме да се връщаме към него. Какво, питахме се, би могло да представлява „неоспоримо доказателство“ за това, че Исус е останал жив и е живял дълго след провъзгласената си смърт? Какво в действителност, блъскахме главите си ние, би могло да представлява неоспоримо доказателство за каквото и да било в историята? Документи, предполагахме, но какви точно документи биха били отвъд всякакво съмнение?

Най-правдоподобните документи, мислехме си, биха били най-очебийно светските, тези, които не служат на някакъв дневен ред, които не са в подкрепа на някакъв довод – опис може би, исторически еквивалент на списък с покупки. Нещо като римски правен документ, в който като безспорен факт се заявява: „Точка еди-коя си: Александрия, Четвъртата година от управлението на Клавдий (45 г. сл.Хр.), дописка за Исус бен Йосиф, преселник от Галилея, по-рано съден и оправдан в Йерусалим от Пилат Понтийски, понастоящем утвърден като собственик на парцел земя извън стените на града“.

Всичко това обаче изглеждаше малко пресилено.

След като „Светата кръв и свещеният Граал“ бе издадена и нещата се бяха уталожили, ние, тласкани повече от лично любопитство, отколкото от нещо друго, решихме да посетим автора на писмото и да видим що за човек е. Трябваше да разберем дали може да му се вярва или не. Той живееше в Лийфийлд, Оксфордшир, провинциално графство в Англия, състоящо се от идилични селца с каменни къщи, чийто център бе древният университетски град Оксфорд. Преподобният Бартлет живееше в едно от малките села, разположено в по-високите северозападни части на графството. Разговаряхме с него в градината му един следобед, седнали на дървена пейка. Тъкмо обикновената обстановка правеше темата на разговора ни още по-забележителна:

– През 30-те години на двайсети век живеех в Оксфорд – разказа преподобният Бартлет. - На същата улица живееше „могъща“ личност от Англиканската църква — каноник Алфред Лили. Срещахме се всеки ден.

До пенсионирането си през 1936 г. Алфред Лесли Лили (1860-1948 г.) бил каноник и юридически съветник на епископа в Херефордската катедрала. Той бил специалист по средновековен френски език и по тази причина често се допитвали до него за трудни преводи.

В течение на ежедневните си разговори Лили и Бартлет се сближили и накрая Лили имал достатъчно доверие на Бартлет, за да му разкаже една необикновена история. В началото на 90-те години на деветнайсети век, разказал Лили, един млад човек, някогашен негов ученик, се обърнал към него с молба да отиде в Париж в семинарията „Свети Сюлпис“ за консултация по превода на особен документ (или може би документи - Бартлет вече не помнеше точно), появил се от източник, който никога не бил разкрит. В „Свети Сюлпис“ имало група учени, чиято работа била внимателно да преглеждат всички пристигащи документи - работа, вършена, подозирал Лили, по молба на кардинал от Ватикана. Учените помолили за помощ с превода, тъй като действително не разбирали текста. Вероятно им се е струвал толкова нечуван, та са смятали, че разбират нещо по погрешен начин.

– Нямали представа, че документите разкриват горчивата истина - спомни си Бартлет обяснението на Лили. - Лили каза, че те нямало да живеят дълго и щастливо, ако определени хора разберели за случая. Въпросът бил много деликатен. Лили се смееше на това какво щяло да последва, когато френските свещеници разкажат на някого за документите. Той не знаеше какво се е случило с тях (с документите), но смяташе, че са били разменени срещу голяма сума пари и са се озовали в Рим.

Всъщност Лили смятал, че в крайна сметка Църквата ще унищожи документите.

Лили бил доста уверен, че тези документи са автентични. Те били необичайни и разклащали голяма част от нашите представи за Църквата. Контактът с този материал, както твърдял той, водел до вероотстъпничество. Лили не знаел със сигурност откъде са се взели документите, но смятал, че са били притежавани от еретиците катари в южната част на Франция през дванайсети и четиринайсети век, макар че документите били далеч по-стари. Освен това бил сигурен, че след загиването на катарите документите са били държани в Швейцария до войните през четиринайсети век, когато били занесени във Франция.

– В края на живота си - обясни Бартлет - Лили бе стигнал до заключението, че в евангелията няма нищо, в което да можем да бъдем сигурни. Той бе загубил всякаква вяра в истината.

Хенри и аз бяхме смаяни. Бартлет не беше глупав. Той не само бе църковен свещеник с магистърска степен от един от оксфордските колежи, но имаше и научна степен по физика и химия от Университета в Уелс, както и степен по медицина, също от Оксфорд. Беше член на преподавателското тяло в Кралския колеж по хирургия и в Кралския колеж по физика. Би било недостатъчно да го наречем високообразован. Той очевидно се възхищаваше на каноник Лили и изпитваше силно уважение към познанията му и изобщо не се съмняваше в точността на даденото от Лили описание на документа - или на документите, — който бил видял по време на пътуването си в Париж. Ние трябваше да проучим Лили, да видим дали ще можем да съберем повече информация относно материала, засягащ Исус, и да установим кой от семинарията „Свети Сюлпис“ и от Ватикана може да е проявил интерес към него.

* *

Ключът към разбирането на каноник Лили е в обстоятелството, че той смята себе си за „модернист“; автор е на книга, посветена на това движение, което е изключително влиятелно в началото на двайсети век. Модернистите искат да преразгледат догматичните схващания на църковните учения в светлината на откритията, направени от науката, от археологията и от критичната ерудиция. Много теолози съзнават, че убедеността им в историческата обоснованост на разказите от Новия завет е незаслужена. Например веднъж помолили Уилям Индж, глава на управителното тяло на катедралата „Свети Павел“, да пише за живота на Исус. Той отказал, като отвърнал, че съвсем няма сигурни доказателства, че да бъде писано каквото и да било за него.

* *

През деветнайсети век Ватиканът започва да става все по-анахроничен. Папската област, простираща се от Рим отвъд до Анкона и нагоре до Болоня и Ферара, все още съществува, а папата управлява като средновековен владетел. Обичайно е безименни креатури на Инквизицията да прилагат изтезания в тайните си затвори. Осъдените в папските съдилища са изпращани за гребци на галерите или в заточение, хвърляни са в затвора или са екзекутирани. На градския площад на всяка община е разположена често използвана бесилка. Навсякъде се спотайват шпиони, а установеният метод е ограничаване на свободата; новостите са държани на разстояние - папата забранява дори железниците от страх, че пътуването и комуникацията между хората ще навредят на религията. И всичко това се случва на фона на една Европа, в която натискът за обществена промяна под формата на освободителни движения, противопоставящи се на деспотичната власт и подкрепящи парламентарното управление, вече е нещо обичайно.

Въпреки преднамереното неведение външният свят се разраства до разпадащите се граници на папските владения. Промяната започва да става неизбежна. Демократичната политическа философия, нарастващата обществена осведоменост и увеличаващата се критика към библейските текстове и към противоречията в тях карат сигурните религиозни факти да се огънат под напрежението. А за ужас на католическите консерватори папската политическа власт също е пряко застрашена. Това действително е проблем: през 1859 г., след войната между Австрия и Франция, която довежда до поражението на католическите хабсбургски сили, по-голямата част от папските земи са присъединени към новосъздаденото кралство Италия. Папата, Пий IX, загубил позиции поради тези събития, сега управлява само Рим и част от околните села. Нещата обаче се влошават още повече: на 21 септември 1870 г. дори този вече твърде ограничен църковен имот е завзет от италианските войски. В ръцете на папата остава само обкръженият от чужди територии град Ватикан, който наследниците му продължават да управляват и днес.

Точно преди загубата на Рим папата в изблик на нещо, което явно е било огромно отчаяние, свиква Общ съвет на епископите, за да укрепи властта си. Със свикването на съвета обаче папата косвено признава ограничеността на тази власт. Във Ватикана отдавна е наболял въпросът кой държи юздите. Неприятната истина е, че папата е придобил законността си не както твърди - от апостол Петър преди две хиляди години, а от далеч по-земен и светски източник: от съвет от епископи, събрали се в Констанца в началото на петнайсети век. По онова време папите са трима - триединство от първосвещеници, единни само по отношение на взаимната си ненавист, - като тримата едновременно твърдят, че имат върховна власт над Църквата. Край на тази нелепа ситуация слагат епископите, които предявяват претенции – и претенциите им са удовлетворени, - че притежават законодателни пълномощия. От този момент нататък папите придобиват властта си чрез епископите. Съответно, когато иска да внесе по-големи промени, всеки папа е длъжен да поиска одобрението им.

Точно папа Пий IX обаче пожелава да направи най-голямата възможна промяна: той е решен да бъде обявен за непогрешим, получавайки по този начин безпрецедентна власт над всички вярващи. Той обаче знае, че за да постигне целта си, ще трябва да си послужи с хитрост. И така в края на 1869 г. е свикан Първият ватикански събор. Истинските цели на събора са пазени в тайна от малка група влиятелни хора, включваща трима кардинали, членове на Инквизицията. В никой от разпространените документи относно целите и насоките на събора не е спомената папска непогрешимост. Междувременно епископите се събират и осъзнават, че са станали обект на насилствена тактика. Няма тайни гласувания, а цената на евентуална критика веднага става ясна: загубата на ватиканските заплати е най-малкото, което може да очаква един възпротивил се епископ.

Два месеца по-късно на съвета е представен въпросът за папска непогрешимост. Повечето присъстващи епископи са учудени, възмутени, дори обидени. С някои църковни водачи, които се изправят и говорят против това действие, „се справят“ чрез домашен арест, докато други побягват. Върху един от водачите е упражнено физическо насилие от самия папа. Въпреки заплахите само 49 процента от епископите дават гласа си в подкрепа на папската непогрешимост. Все пак обаче е обявено мнозинство в полза на промяната и на 18 юли 1870 г. папата е провъзгласен за непогрешим. Само два месеца след това италианските войски навлизат в Рим и оставят отскоро „непогрешимия“ папа в границите на Ватикана - може би божествен отговор на неговата липса на смирение.

Желанието на папата и на неговите поддръжници, разбира се, е догмата на непогрешимостта да послужи на Ватикана като опора за предизвикателствата, пред които е изправен - по-точно библейските критики и откритията на археологията.

* *

Целта на модернистите, от друга страна, е точно обратната. Те се опитват да преработят църковната догма в светлината на научните си открития. Историческите доказателства, приведени посредством техните проучвания, спомагат за разобличаване на митовете, създадени и поддържани от Църквата, особено на мита за Исус Христос. Освен това модернистите силно се противопоставят на централизацията на Ватикана. По това време модернисткото движение е особено силно в Париж, където ръководител на семинарията „Свети Сюлпис“ от 1852 г. до 1884 г. е свободомислещият ирландски теолог Джон Хоган. Хоган приветства и открито насърчава модернистките проучвания в семинарията. Каноник Лили дори го смята за „човека, оказал най-силно влияние“ върху това, което се превръща в модернизъм. Голяма част от учениците на Хоган посещават и лекциите на специалиста по асириология и иврит отец Алфред Лойзи, който е ръководител на Католическия институт в Париж и също толкова виден модернист.

Изглежда, отначало Ватиканът няма нищо против. Новият папа Лъв XIII (който е избран през 1878 г. и служи до 1903 г.) е достатъчно уверен в силата на положението на Рим, за да даде на учените достъп до ватиканските архиви. Той обаче не съзнава какво ще разкрие впоследствие ерудицията и кои църковни догми ще бъдат поставени под съмнение поради тези открития. Папата скоро разбира, че тази ерудиция сериозно застрашава самите основи на Църквата. Точно преди смъртта си през 1903 г. папа Лъв XIII предприема действия за поправяне на нанесената вреда. През 1902 г. той учредява Папската библейска комисия, за да наблюдава работата на всички учени богослови и за да се погрижи те да не се отклоняват от ученията на Църквата. Комисията е тясно свързана с Инквизицията, чието ръководство е в ръцете на същия кардинал.

Явната за всички заплаха е изразена накратко от отец Лойзи: „Исус извести идването на Царството, а дойде Църквата“. И Лойзи като други модернисти смята, че историческото проучване, водено по онова време, е направило невъзможно запазването на някои църковни догми, като основаването на Църквата от Исус, неговото непорочно зачатие и това, че е син Божи — по същество, самата божествена природа на Исус.

Изтъкнатият британски модернист Джордж Тайрел се възпротивява срещу безмилостно неограничената власт на Ватикана. „Църквата - смята той - няма основание да бъде официална Институция на истината“. Разбира се, Църквата смята за своя функция точно това.

Модернистите задават неудобен и дързък въпрос: какво трябва да се прави, когато историята или науката доведат до заключение, което е в противоречие с църковните догми? Реакцията на Църквата, изправена пред тези недвусмислени предизвикателства, е да се оттегли още по-назад зад стените на догмата си: тя разсейва всички съмнения, като отсъжда, че Църквата винаги е права, при всякакви обстоятелства, за всичко.

* *

През 1892 г. приемникът на Хоган в „Свети Сюлпис“ нарежда на учениците да престанат да посещават лекциите на модерниста Алфред Лойзи. През следващата година Лойзи е освободен от преподавателския си пост в Католическия институт и накрая е отлъчен. В действителност Ватиканът отстранява от длъжност или отлъчва много модернисти и поставя книгите им в списъка на забранените от Католическата църква книги. През 1907 г. папа Пий X издава официална възбрана срещу цялото движение, а на 1 септември 1910 г. всички свещеници и католически учители са принудени да положат клетва срещу модернизма. За да са сигурни, че непрекъснато променящият се външен свят няма да попречи на точния им богословски усет, забраняват на учениците в семинариите и теологическите колежи да четат вестници.

Преди завесата да бъде спусната през 1892 г. обаче, атмосферата в семинарията „Свети Сюлпис“ е доста шеметна. Центърът е място за учене, подтиквано от любознателност и открития. Постоянният поток от нови преводи и археологически открития непрекъснато увеличава огромното чувство на вълнение. Точно в тази среда е повикан каноник Лили в Париж, за да разгледа документа или документите, осигуряващи неоспоримо доказателство за това, че Исус е бил жив през 45 г. сл.Хр. Като вижда с очите си такова ниво на аналитично проучване, Лили сигурно се е почудил още колко време Ватиканът ще успее да задържи твърдо догматичната си позиция. Сигурно се е досетил, че Църквата скоро ще противодейства на тези открития и ще застане на пътя на свободната ерудиция. Както споделя с Бартлет, той смята, че документите, над които е работел, са стигнали до Ватикана и или са били заключени завинаги, или са били унищожени.

Когато чухме историята за това, че Исус е бил жив през 45 г. сл. Хр., ние си спомнихме за едно странно изказване в съчинение на римския историк Светоний. В своята история на римския император Клавдий (41-54 г. сл.Хр.) той съобщава, че „тъй като евреите в Рим, подбуждани от Хрестус, предизвиквали непрекъснати вълнения, той ги пропъдил от града“.

Събитията, за които пише той, са се състояли към 45 г. сл. Хр. По всичко личи, че въпросният „Хрестус“ е присъствал в Рим по онова време. Ние се запитахме: възможно ли е този човек да е бил „Христос“? Да не забравяме, че „Христос“ е гръцкият превод, а „месия“ е гръцката транслитерация на арамейското мешиха, което от своя страна произлиза от ивритското ха-машия - „помазаният (цар)“. Така гръцката дума „месия“ произлиза от арамейски, който е общоприетият говорим език по онова време, а не от иврит.

Дали в Рим е имало действащ месия? И ако това е било така, защо биха се бунтували евреите? Дали са нападали римляните под насърчението на този агитатор, или са нападали агитатора? Или пък, още по-странно, възможно ли е този агитатор да е настроил някой човек срещу друг в еврейската общност, за да предизвика вълнения сред евреите? Светоний не ни дава никакви сведения относно целите на бунтовниците или това на кого може да са се противопоставяли. Все пак се запитахме възможно ли е и Исус, както Павел, да се е озовал в Рим?

Светоний пише своите истории в началото на втори век сл. Хр. и в продължение на години е главен секретар на римския император Адриан (117-138 г.). Той е официален уредник на римските архиви и управник на библиотеките. Очевидно трябва да е имал пълен достъп до цялата имперска документация и следователно разказът му може да бъде считан за верен. Кой е бил „Хрестус“ в действителност? Никой не знае.

* *

Още един човек посещава „Свети Сюлпис“ в тези интересни дни от началото на 90-те години на деветнайсети век: абат Сониер, свещеникът от Рен льо Шато. Историята - която, както се оказва, твърдо издържа на проверките - разказва за откриването на документи от страна на Сониер по време на възстановяването на църквата му. След като показва тези документи на епископа си, на Сониер е заръчано да замине за Париж, където е организирана среща със специалисти от семинарията „Свети Сюлпис“. Това се случва през или около 1891 г. Говори се, че Сониер остава в Париж три седмици. Когато се връща, той има достъп до значително състояние, достатъчно за изграждането на нов път нагоре по хълма до селото, за възстановяването и пребоядисването на църквата и за построяването на уютна и модерна вила, богато украсена градина и кула, която той използва за кабинет.

Възможно ли е документите на Сониер да са същите документи, които е видял и превел каноник Лили? Възможно ли е внезапното забогатяване на Сониер да се дължи на откриването им? Преподобният Бартлет несъмнено бе на това мнение. А ако това бе така, то със сигурност щеше да обясни едно изключително необикновено изображение, запазено все още на стената на църквата в Рен льо Шато — изображение, което разкрива нещо наистина еретично във вярванията на абат Сониер.

Макар църквата в Рен льо Шато да е малка, отвътре е украсена като готическа фантазия, нещо подобаващо по-скоро за баварски замък за крал Лудвиг II, отколкото за пиренейско селце на върха на хълм. Тя прелива от образи и цветове. Години наред изследователите опитват да дешифрират множеството следи, които Сониер влага в символизма. Има обаче едно изображение, което е пределно ясно - едно изображение, за чието разбиране не са необходими особени познания в областта на окултизма и на символиката.

Както във всички католически църкви, по стените на тази са разположени гипсови релефи на мъките на Исус Христос. Те представляват традиционна последователност от картини, изобразяващи етапите от преминаването на Исус по пътя към Голгота след осъждането му. Те се използват за съзерцание и молитва, като служат за нещо като карта към възкресението за вярващите. Изображенията по стените на църквата в Рен льо Шато са от стандартен шаблон за отливки, предлаган от компания в Тулуза, който се среща и в много други църкви. Поне изображенията на гипсовите отливки са еднакви. Въпреки това те се отличават в едно важно отношение: тези в Рен льо Шато са изрисувани, и то по много особен начин. Една от картините например изобразява жена с дете, застанала до Исус; детето е облечено с шотландска карирана наметка. Други са също толкова любопитни. Най-странната обаче е картина 14. Тя традиционно е последното изображение от поредицата и показва полагането на Исус в гроба преди възкръсването. Изображението в Рен льо Шато показва гробницата и три фигури, които носят тялото на Христос точно пред нея. Нарисуваният фон обаче разкрива, че е нощ. В небето над фигурите е изгряла пълна луна.

Ако е изгряла пълна луна, това означава, че Пасха е започнала. Това е показателно, тъй като никой евреин не би пренасял мъртво тяло след започване на Пасха, защото това би го направило ритуално нечист. Това изменение в четиринайсетото изображение показва две важни неща: че тялото, което носят фигурите, е все още живо и че Исус — или неговият заместник на кръста - е останал жив след разпятието. Нещо повече, то показва, че тялото не е положено в гроба, а е изнесено навън, тайно, под прикритието на нощта.

Важно е да се отбележи, че мъките Христови в Рен льо Шато са рисувани под прякото ръководство на абат Сониер. Той сякаш ни казва, че знае - или поне смята, - че Исус е останал жив след разпятието. Възможно ли е да е научил това при посещението си в „Свети Сюлпис“, запитахме се ние? Дали там е срещнал същата група учени, които са повикали каноник Лили в Париж? Ако приемем разказа както ни е предаден, тогава изглежда много вероятно отговорът на двата въпроса да е утвърдителен.

Каквито и да са отговорите - а ние засега едва ли сме в позиция да правим категорични изводи, - картина 14, както е изобразена на стената в тази църква, служи като красноречиво свидетелство на тайно еретично знание, което някога е било притежание на един свещеник в най-дълбоката провинциална част на Франция.

Струваше ни се безразсъдно да допускаме, че единствено Сониер е смятал така. Бяхме убедени, че трябва да има и други следи в други църкви, в документи и в съчиненията на онези, които са поддържали същите убеждения. Дали откриването им би доказало основателността на тази история? Трябваше да разберем как може да е протекло разпъването на кръста, така че Исус или неговият заместник да е останал жив. И трябваше да разберем какво би означавало това. Решихме, че е време да разгледаме библейските разкази за събитието от тази нова гледна точка.

3.

ИСУС ЦАРЯТ

Идеята за мнимо разпъване на кръста съществува отдавна; спомената е дори в Корана. Как обаче може да е било осъществено измамно разпятие? Според евангелията изглежда всички, с изключение на учениците на Исус, желаят смъртта му или най-малкото той да бъде отстранен. Юдейските власти и гласовитите тълпи, събрани на улицата, искат да се отърват от него, както и римляните, макар и просто по презумпция. Според разпространеното обяснение в разказите на евангелията - което сме виждали в безброй много филми - Исус е съден публично в присъствието на „евреите“, тълпите настояват той да бъде разпънат на кръст, Пилат сваля отговорността от себе си, след това Исус трябва да носи собствения си кръст до мястото на екзекуцията през тълпи от злонамерени наблюдатели и накрая той е закован на кръста между двама крадци на обществено място за екзекуции, наречено Голгота - „мястото на черепа“.

Ако той бе опитал да избяга — било то от съдебния процес или от пътя към Голгота, - това веднага е щяло да бъде забелязано. Щяло е да има множество желаещи бързо да го върнат обратно на пътя към екзекуцията му. Евангелията ни съобщават, че римляните се отказват от всякаква отговорност за него; вече им е безразлично какво ще се случи.

На еврейските власти, представители на садукейското свещеничество, обаче не им е безразлично; те желаят смъртта му. Членовете на малката общност от последователи на Исус са безсилни да го предпазят и могат само безпомощно да наблюдават разгръщането на трагедията. И така, ако бягството му не служи на някаква цел или на римските, или на юдейските власти, които имат достатъчна причина и възможност, за да го осъществят, човек би помислил, че подобно бягство е било невъзможно. И въпреки това в разказите на евангелията има достатъчно загатвания, които карат човек да се замисли. Положението не е толкова ясно, колкото е представено, че е.

Първо и много важно: исторически погледнато, разпъването на кръст е наказание за политически престъпления. Според евангелията обаче Пилат оставя Исус в ръцете на тълпите, които сетне крещят за неговата екзекуция поради религиозен разкол. Еврейското наказание за точно това прегрешение е убиване с камъни. Разпъването на кръст е римско наказание, отреждано за антидържавни дейности, а не за религиозна своенравност. Това противоречие само по себе си показва, че евангелията не предават фактите точно. Възможно ли е те да опитват да скрият от нас някакви съществени аспекти на събитията? Може би опитват да обвинят не когото трябва?

Можем да бъдем сигурни, че Исус е осъден на смърт на основание на политически престъпления. Можем да бъдем сигурни и в това, че римляните, а не еврейските власти, са тези, които се разпореждат, както и да се опитват да го извъртят евангелията. А евангелията несъмнено извъртат посланието до такава степен, че съвременните християни все още смятат намека за каквото и да било политическо действие от страна на Исус за възмутителен, дори за опасно „отцепнически“. Въпреки това минаха повече от петдесет години, откакто проф. Самюъл Брендън от Манчестерския университет в Англия обърна внимание на това критично теологическо изопачаване: „Решителният факт, че съдбоносната присъда е била произнесена от римския управител, а екзекуцията е била изпълнена от римски служители, остава неоспорим“. Брендън продължава:

Несъмнено движението, свързано с [Исус], е било поне достатъчно подобно на антидържавна дейност, за да накара римските власти както да го сметнат за потенциален революционер, така и след процеса да го признаят за виновен по такова обвинение.

Всъщност през следващите години Брендън стана по-категоричен, може би подразнен от хората, които продължават да пренебрегват този важен факт: „Всяко изследване - твърдо пише той, като оставя малко място за съмнение по въпроса - относно историческата личност Исус трябва да се започне от истината за неговата екзекуция от римляните поради антидържавна дейност“.

Ние ще открием, че си имаме работа не само със заплетеността на религията, а и с машинациите на политиката. Дори и днес не всички мини са обезвредени.

* *

Остава ни да се запитаме дали в евангелията има някакво друго загатване, освен жестокия начин на екзекутиране, за това, че в края на краищата отговорността е била в ръцете на римляните и че въпросното престъпление е било антидържавна дейност, а не оспорване на еврейските учения.

Отговорът: има, разбира се. Исус е разпнат между двама други мъже, характеризирани в английските преводи на Библията като крадци. Въпреки това, ако се върнем към оригиналния гръцки текст, откриваме, че те изобщо не са наречени крадци, а са описани с думата лестаи, която, строго погледнато, се превежда „разбойници“, но която на гръцки е приетото название за зилоти - юдейските борци за свобода, отдадени на избавянето на Юдея от римската ѝ окупация (Матей 27:38). Римляните са ги смятали за терористи.

Зилотите не се стремят просто към някакво политическо присвояване на земи, а имат далеч по-безкористна подбуда: те са загрижени най-вече за законността на свещениците, служещи в Соломоновия храм, и по-специално за законността на първосвещеника, който по онова време е назначен от Иродовите управители. Зилотите искат свещеници, които са „синове Аронови“, свещеници от рода на Арон, брата на Мойсей, от коляното на Левий, който основава израилтянското духовенство и е първият главен свещеник на Израил. „Синовете Аронови“ се превръща в название, използвано за описание на единствената законна линия от свещеници в Древен Израил.

Неоспоримият извод от разполагането на Исус между двама осъдени на екзекуция зилоти на Голгота е, че за римските власти Исус също е бил зилот. Както и Варава, затворникът, освободен поради действие, описано като празнично помилване от Пилат. На гръцки затворникът е наречен лестес (Йоан 18:40). Изглежда, наистина около Исус е имало доста зилоти.

Това наблюдение се разпростира и до последователите на Исус: един от тях е наречен Симон Зилот (Симон кселотен) - „Симона, наричан Зилот“ (Лука 6:15). Освен това една особено жестока група убийци, част от зилотското движение, са кръстени сикарии, на малкия извит нож - сика, - който носят, за да убиват противниците си; очевидно Юда Искариотски е бил сикарий (не знаем дали действащ или някогашен). Тази идея за зилотска войнственост придобива допълнително значение, когато си припомним събитията, предшестващи залавянето на Исус в Гетсиманската градина. Според Евангелие от Лука, докато Исус и неговите ученици се събират, Исус казва на хората от най-близкото си обкръжение да се въоръжат: „а който няма [кесия], нека продаде дрехата си и да купи нож“. Казват му, че имат два ножа. „...достатъчни са“, отвръща Исус (Лука 22:36 — 38). Тук Исус е показан в контекст, определен от силното и често яростно юдейско желание за освобождение от римска власт. Да го смятаме за всичко друго, но не и за това, означава да пренебрегнем твърде голяма част от текстовете.

По някакъв начин Исус е разпънат на кръста точно като представител на тази антиримска клика. Казват, че Пилат си измива ръцете от цялата ситуация, но неговата настойчивост надписът „Цар на евреите“ да остане на кръста разкрива, че той не е свалил от себе си отговорността за римския закон, който е много категоричен. Според постановленията на закона задачата на Пилат е ясна: той трябва да разпъне Исус на кръст. Като поставя по този начин надписа, той дава сигнал на всички хора, че знае истината за положението.

И така ние продължаваме да се питаме: ако Исус е останал жив след разпятието, независимо дали чрез подмяна, или чрез освобождаване, кой е най-вероятно да му е помогнал? Със сигурност не римляните - за какво им е да спасяват някого, който се противопоставя на властта им над Юдея? Със сигурност не и първосвещениците на храма, тъй като Исус е силно критичен най-малкото към техните пълномощия. Помощта, предполагаме, може да е дошла единствено от зилотите.

Като продължаваме упорито напред обаче, ще открием, че много грешим.

* *

През 37 г. пр. Хр. Ирод превзема Йерусалим. Той не е жител на Юдея, а идва от една южна област, наречена Идумея. Макар да е способен пълководец и управител, той е и бандит. Неговият приятел Марк Антоний му набавя голяма римска войска, за да завладее Йерусалим, но дори и с тази подкрепа за сломяването на съпротивата на града е необходима петмесечна обсада. Веднага щом завзема властта, Ирод екзекутира четирийсет и пет членове на Синед- риона, като по този начин унищожава цялото упражнявано от него влияние. Освен това той арестува Антигон, последния еврейски цар, и го изпраща в Антиохия, където пребивава Марк Антоний. Там еврейският цар удобно е обезглавен. Ирод става цар на негово място, управлява като „Ирод Велики“ и не престава да бъде близък приятел на своите покровители римляните.

Ирод остава силно вражески настроен към всички членове на законното царско еврейско потекло. Макар да встъпва в брак с потомствена принцеса, той организира удавянето на брат ѝ, първосвещеника, в басейн в двореца в Йерихон. По-късно Ирод убива и собствената си съпруга от царско потекло. Освен това екзекутира и двамата си синове от този брак. Всъщност по време на царуването си той последователно екзекутира всички останали членове на царската династия на Израил. Накрая възстановява Йерусалимския храм, но въпреки тази щедрост повечето евреи в страната продължават да го презират. Когато през 4 г. пр. Хр. Ирод умира, последното му действие е нареждането да бъдат изгорени до смърт двама фарисеи, чиито поддръжници били съборили царския римски орел, поставен по заповед на Ирод на фасадата на храма.

Единственият хроникьор от този период е юдейският историк Йосиф Флавий. Той съобщава, че след смъртта на Ирод „народът“ изисква първосвещеникът на Храма в Йерусалим - назначен от Ирод - да бъде освободен от длъжност. Хората настояват да бъде назначен „по-благочестив и чист“ първосвещеник. Това е първият признак, че значителна част от еврейското население е била силно загрижена за тези въпроси, нещо, което ще се окаже от решаващо значение за разбирането ни за целия период. Кои по-точно обаче са тези „загрижени хора“?

Йосиф Флавий описва три различни фракции на юдаизма по онова време: фарисеи, садукеи и есеи. Садукеите провеждат службите в храма и осигуряват свещениците, които изпълняват ежедневните жертвоприношения. Първосвещеникът също е от техните редици. Фарисеите се интересуват повече от еврейските традиции, сбирката от закони, създадена от някогашните мъдреци, и се занимават по-малко с жертвоприношенията в храма. Есеите, които живеят комунално, са описани различно и объркващо като настроени в подкрепа на Ирод или против него, като мирни или като войнствени, като безбрачни или като женени, като всичко зависи от това кои части от съчиненията на Йосиф Флавий разглеждаме. Това е довело до значително объркване сред съвременните учени и доста е размътило водите. Есеите са представени обаче със воята преданост към еврейския закон; както споменава Йосиф Флавий, дори жестоко измъчвани от римляните, те отказват да сквернословят за Мойсей или да нарушат кое да е от предписанията на закона. Освен това, пише Йосиф Флавий, те поддържат същото учение като „гръцките синове“; вероятно има предвид питагорейците или по-късните платоници, защото те също смятат, че човекът дава подслон на безсмъртната душа в тленно, краткотрайно тяло.

В своето по-късно съчинение „Юдейски древности“ Йосиф Флавий добавя четвърта група: зилотите.

Хората, желаещи определянето на нов първосвещеник, не се занимават единствено с интелектуален протест. Жаждата за промяна се появява в края на едноседмичния траур за Ирод. Неговият син Архелай е изпълнен с надежди, че е дошъл редът му да стане цар, но решението е в ръцете на Август Цезар.

Насред пищното погребално угощение в храма преди заминаването си за Рим Архелай чува разярена тълпа отвън, която поставя своите искания. Главната причина за врявата — първосвещеникът — трябва също да е присъствал на угощението. Архелай е разгневен от тази шумна демонстрация, но не желае да нажежава положението още повече, затова изпраща главнокомандващия войската си да увещава събралата се в храма тълпа. Събрало се е множество хора, пристигнали от далечните провинции в подготовка за наближаващата Пасха. Присъстващите обаче започват да замерят служителя, преди дори да е отворил уста. Той бързо се оттегля.

Архелай вероятно е изпаднал в паника, уплашен за собствения си живот, тъй като от този момент нататък нещата бързо стават много неприятни. Архелай незабавно нарежда една кохорта да навлезе в храма и да задържи водачите на тълпите, които изискват промените. Става дума за доста голям отряд: в нормалната римска войска това означава шестстотин войници; за спомагателните отряди, каквито най-вероятно са били тези, това може да означава общо от петстотин до седемстотин или повече войници. Ясно е, че предстоят неприятности, и Архелай възнамерява да вземе бързи и сурови мерки. Намеренията му обаче са осуетени. Хората от тълпата са възмутени от внезапната поява на въоръжена войска и я нападат с камъни. Удивителното е, съобщава Йосиф Флавий, че повечето войници са избити и дори главнокомандващият е ранен и едва не загива. Това очевидно е голяма битка, което показва, че тези „хора“ не само искат „по-благочестив и чист“ първосвещеник, но и са сериозни, организирани и готови да се борят и да загинат за своите вярвания.

След победата си над войската тълпите преминават към извършване на жертвоприношенията в храма, сякаш не се е случило нищо неблагоприятно. Архелай се възползва от тази възможност, за да вдигне накрак цялата си армия: пехотата му напада йерусалимските улици, докато кавалерията му напада околните провинции. Ясно е, че това противопоставяне срещу първосвещеника е много по-силно, много по-организирано и много по-широко разпространено, отколкото може да признае Йосиф Флавий. По някаква причина Йосиф Флавий омаловажава мащабите на нещо, което очевидно е сериозна размирица, съсредоточена в храма и последвана от голяма и кървава улична битка в цял Йерусалим. Въпреки това Йосиф Флавий недвусмислено показва виждането си за събитието. За него то е „антидържавна дейност, бунт“. Поради употребата на този пренебрежителен израз можем да бъдем сигурни, че Йосиф Флавий е на страната на Архелай и на римляните.

Сражението завършва със смъртта на няколко хиляди цивилни, включително и на повечето хора в храма. Останалите живи побягват да търсят убежище по близките хълмове. Погребалното угощение незабавно е прекратено и Архелай, без да се бави повече, поема към Рим. Междувременно неговият брат Антипа оспорва завещанието и предявява претенции за трона.

Докато Архелай излага доводите си пред императора в Рим, в Юдея избухва ново въстание. В навечерието на Петдесетница (шавуот, петдесетия ден след пасхалния шабат) огромна тълпа обгражда римските бази, като ги поставя под сериозна обсада. Избухват сражения както в Йерусалим, така и в околностите. Изглежда, най-вече Галилея е огнището на най-сериозно организираното недоволство и точно там през IV в. пр. Хр. се появява първият водач, Юда Галилейски, който обира царския арсенал, за да се сдобие с оръжия. В същото време дворецът на Ирод в Йерихон е изгорен до основи. Възможно ли е този акт на политически разкол да е бил отмъщение за удавянето на последния законен първосвещеник? Много е възможно да е така. Като действат възможно най-бързо, римляните събират три легиона и четири конни полка, заедно с множество помощни войски, и отвръщат на удара. В крайна сметка около две хиляди евреи, водачи на съпротивата, са разпънати на кръст – за антидържавна дейност, разбира се.

Междувременно в Рим през същата година Август Цезар решава да раздели Юдея между синовете на Ирод, при което всеки от тях да управлява с титла, по-ниска от цар. Той дава по-богатата половина от царството, включваща Юдея и Самария, на Архелай, който управлява като етнарх; другата половина разделя на две тетрархии (от гръцки - управление на една четвърта от дадена област), като поверява по една тетрархия на всеки от другите двама синове - Филип и Ирод Антипа. Ирод Антипа поема властта над Галилея и земите отвъд Йордан; Филип получава земите на север и на изток от Галилея.

Тук трябва да бъдат отбелязани две неща: първо, макар Йосиф Флавий на пръв поглед да внушава, че исканията за чист и набожен първосвещеник да са предявени от небрежно събрана, дори импровизирана тълпа, която е просто част от обичайната група хора в храма, събрани за наближаващата Пасха, ясно е, предвид размера на сраженията и съпротивата както в Йерусалим, така и извън града, че тази съпротивителна група е добре ръководена, а мрежата ѝ - доста обширна. Нейното събиране в храма в деня на погребалното угощение не е било случайно. Хората са дошли преднамерено, готови за неприятности. Всъщност те със сигурност трябва да са очаквали неприятности. Това поставя два въпроса: кои са били тези хора? И каква представа относно идеологията им, ако изобщо можем да добием някаква, бихме си съставили от дълбокото им желание да бъде избран „чист и набожен“ първосвещеник?

Изглежда, тези събития съставляват основния контекст на ранния живот на Исус: през четвъртата година пр. Хр., когато умира Ирод, Исус, според най-широко поддържаните изчисления, е на около две години. Следователно можем да бъдем сигурни, че раждането и животът му протичат на фона на вълненията срещу покварената и омразна Иродова династия. И макар родното му място да е Витлеем в Юдея, Матей (2:22—23) пише, че като дете Исус е отведен в Назарет в Галилея. След дълъг период на мълчание в летописа на евангелието за Исус се твърди, че се е появил от Галилея, за да бъде покръстен от Йоан Кръстител. Освен това той събира учениците си — поне двама от които са били зилоти - точно в Галилея. Несъмнено той често е бил наричан Исус Галилееца. Както видяхме, Галилея е била огнище на бунтарството и точно тук се появява Юда, водачът на голяма група размирници. В такъв случай каква е връзката на Исус с тези политически агитатори, с тези тълпи, твърдо решени на бунт? Дали по-късно е щял да стане техен водач? Указанията отново идват от Йосиф Флавий.

* *

Съпротивата, която описва Йосиф Флавий, започва да се превръща в широко движение, което той полага огромни усилия да омаловажи, като в същото време пренебрежително го нарича „антидържавна дейност“. Въпреки всичко Йосиф Флавий пише и това, че съпротивата не приключва с яростното кръвопролитие в Йерусалим. Всъщност, отбелязва той, с времето става все по-лошо. Архелай се оказва толкова жесток управник, че десет години по-късно Цезар го заточва във Виен, Франция. В този случай земите на Архелай остават под прякото управление на Рим като провинция Юдея. Тъй като Филип и Ирод Антипа са другаде и властват над съответните си тетрархии, от Рим е назначен и изпратен като префект Копоний, който да ръководи териториите на Архелай от столицата си, крайбрежния град Цезарея. Заедно с него пътува Квириний, новият управител на Сирия. От Рим изискват пълна отчетност за областите, които преминават в техни ръце, затова Квириний се заема с преброяване на населението на цялата страна. Това преброяване, меко казано, не се ползва с особено одобрение. Годината е шеста сл. Хр. Неприятностите са неизбежни.

Юда Галилейски оглавява въстание. Той обвинява всички, които плащат данък на Рим, в малодушие. Призовава евреите да престанат да признават императора за господар, като твърди, че съществува само един повелител и той е Господ. Този въпрос относно данъка е най-добрият начин да се разбере кой е с Юда и кой е срещу него. По същото време, съобщава Йосиф Флавий, за първи път се появяват буйните сикарии. Те са кликата, която стои зад цялото насилие. Йосиф Флавий загатва, че Юда Галилейски е или основател на групата, или неин водач, и от описанията му става ясно, че Йосиф Флавий ненавижда сикариите. Той отправя към тях обвинението, че използват политическите си убеждения като прикритие на „варварството и сребролюбието“ си.

Поразителното е, че едно споменаване на Юда в Новия завет потвърждава този профил. „След него, когато беше преброяването, яви се Иуда Галилеец и увлече след себе си доста народ; но и той загина...“ (Деяния 5:37). По-нататък Йосиф Флавий обяснява, че Юда, заедно с още един боец – Садок Фарисея, е отговорен за добавянето на четвърто крило към юдаизма след садукеите, фарисеите и есеите: зилотите, наречени така, тъй като те са „пламенни в добрите начинания“. Думата „зилот“ се среща само в историята на Йосиф Флавий; никой друг римски автор не ги споменава и дори Йосиф Флавий назовава името им с неохота. Вместо това той предпочита да се обръща към тях с отрицателното лестаи (разбойници) или сикарии (мъже на ножа).

Това също е загатнато в Новия завет, в Деяния на светите апостоли. Като говорят за срещата на Павел и Яков в Йерусалим след завръщането на Павел от дългогодишно проповядване в гръцки и римски градове като Tape, Антиохия, Атина, Коринт и Ефес, Яков и събеседниците му споменават „десетките хиляди юдеи“, които до един са „ревнители на Закона“ (Деяния 21, 20). По-нататък в същата книга (Деяния 21, 38) е използвана друга, по-обидна дума. От страна на римляните към Павел е отправено обвинението, че е водач на „четирите хиляди мъже разбойници“, и той е арестуван. Когато обаче разгледаме оригиналния текст на гръцки, откриваме, че думата, употребена в текста, съвсем не е „разбойници“. В действителност обвинението към Павел е, че е предвождал четири хиляди сикарион — сикарии.

Въпреки определенията „зилоти“ или „разбойници“ или може би даже заради тях, все още продължаваме да се питаме кои са били тези евреи, които са били готови да умрат, но не и да служат на римляните? Отново Йосиф Флавий иска да ни убеди, че те са били малка шайка луди глави, решени на бунт. Въпреки това въстанията, които описва, показват, че те са се борили яростно и енергично, със забележителна сила. Вътрешното противоречие ни кара да смятаме, че историкът не казва истината за тази фракция. Зилотите очевидно са били по-сериозни, отколкото Йосиф Флавий е склонен да признае. А това е решаващо за нашия разказ и за нашето разбиране.

И така защо Йосиф Флавий презира зилотите толкова силно? Един поглед върху биографията му прави всичко съвсем понятно: всъщност Йосиф Флавий започва кариерата си като зилот. Той дори е зилотски военачалник. Удивителното е, че в началото на борбата срещу Рим на него е поверена цяла Галилея - родните земи на зилотите. След загубата на базата си обаче той минава на страната на римляните и става близък приятел на император Веспасиан и на неговия син Тит, главнокомандващ армията. Накрая Йосиф Флавий заживява в Рим, в двореца на самия император, с пенсия и с римско гражданство. За измяната срещу собствения си народ обаче плаща висока цена. Той трябва да бъде нащрек до края на дните си, тъй като го мразят дори евреите, живеещи в Рим.

В първата си книга „Еврейската война“ - написана около 75-79 г. сл. Хр. за римска и романизирана публика — Йосиф Флавий обвинява зилотите за разрушаването на Храма. Макар той да е имал достъп до всички еврейски документи, които оцеляват след обсадата и след пожарите в храма, а също и до римски документи, разбираме, че не можем напълно да се доверим на думите му. Въпреки отличните си извори той е преминал на страната на противника и пише за противника - за римска нееврейска публика. Написването на „Еврейската война“ от Йосиф Флавий е все едно нацист да напише история на Полша, в която е оправдано нахлуването през 1939 г. Тъй като един и същи човек може да е терорист за едного, но патриот за другиго, трябва внимателно да използваме съчиненията му. Необходимо е да разглеждаме представените от него факти по благоразумен начин.

* *

Засега нека насочим вниманието си към една необикновена случка от 1947 г. Един овчар бедуин Мохамад ад Диб се скитал по северния бряг на Мъртво море в търсене на няколко изгубени кози. Сметнал, че може да са в една пещера, на която се бил натъкнал, затова хвърлил вътре камък, за да ги изплаши и да ги накара да излязат. Вместо възмутено козе блеене чул звук от разтрошаването на керамика. Заинтригуван, той пропълзял през ниския вход на пещерата, за да види какво има вътре. Пред погледа му се появили няколко големи глинени гърнета - едно от тях вече счупено, в които той открил първата сбирка документи, известни оттогава насам като Свитъците от Мъртво море.

Занесъл ги на търговец на антики във Витлеем, който започнал да ги предлага на различни лица, които смятал, че може да проявят интерес. Въпреки това има нещо неясно около точния брой на откритите свитъци. Седем от тях са представени и в края на краищата продадени на академични учреждения, но, изглежда, няколко други са били открити и вероятно задържани или предадени в ръцете на други търговци или на частни колекционери. А поне един свитък е попаднал в Дамаск и за кратко време се е намирал в ръцете на американското Централно разузнавателно управление.

По това време ръководител на базата на ЦРУ в Дамаск бил специалистът по Близкия изток Майлс Коупланд. Той ми разказа, че един ден до вратата на сградата му дошъл „потаен египетски търговец“ и му предложил навит на руло древен текст от вида, който сега ни е известен като Свитък от Мъртво море. Разбира се, тогава тези свитъци били неизвестни и Коупланд не бил уверен, че подобни накъсани документи са ценни или даже интересни в някакво отношение. Естествено той не можел да чете арамейски или иврит, но знаел, че директорът на ЦРУ в Близкия изток Кърмит Рузвелт, който се намирал в Бейрут, бил специалист по тези древни езици и вероятно щял да успее да ги разчете. Занесъл свитъка на покрива на сградата в Дамаск и докато вятърът разнасял късчета от него по улиците долу, го разгърнал и фотографирал. Той твърди, че е заснел около трийсет кадъра, но дори те не били достатъчни за запечатването на целия текст, затова можем да допуснем, че текстът е бил доста състоятелен. Изпратил фотографиите в базата на ЦРУ в Бейрут. И там те изчезнали. Претърсванията на имоти на ЦРУ, обезпечени от щатския Закон за свобода на информацията, останали без успех. Коупланд си спомня какво чул - че текстът засягал Данаил, - но той не знаеше дали се е оказал нормален текст от книга на Стария завет или пешер, т.е. коментар към дадени важни откъси от Стария завет, като обясненията, които се появяват на няколко от останалите свитъци, открити в същата пещера. Несъмнено този безценен текст все още се намира някъде там, в тайния подземен свят на антиките.

* *

Изучените Свитъци от Мъртво море за пръв път ни дават пряк поглед върху тази голяма и широко разпространена група, която разглеждаме тук — групата хора, които презират чуждата власт, които са всеотдайно загрижени за чистотата на първосвещеника и на царя и които са посветени изцяло на съблюдаването на еврейския закон. В действителност едно от многото названия, с които те наричат себе си, е Осех ха Тора - „Изпълнителите на закона“.

Свитъците от Мъртво море, както изглежда, представляват автентични свидетелства от зилотите. Защото те са възникнали точно в тяхната общност. Интересно е и това, че според археологическите данни Кумран - мястото, на което са открити голяма част от документите и където, изглежда, е бил установен център на зилотите - е изоставен по времето на Ирод Велики, който имал дворец, разположен само на няколко километра оттам, в Иерихон, същия дворец, който е изгорен до основи от „зилоти“ след смъртта му. Точно след това е било поставено начало на обитаването на Кумран.

Свитъците от Мъртво море са писани направо от тези, които са ги ползвали, и необичайно за религиозни документи, не са променяни от по-късни редакции или преработки. Можем да вярваме на това, което ни съобщават. А това, което ни съобщават, действително е много интересно. Първо, текстовете разкриват дълбока омраза към чуждото господство, която граничи с патология, омраза, очевидно подклаждана от желанието за мъст след дългите години на кръвопролития, експлоатация и презрение към еврейската религия от страна на врага, който те наричат китим - това може и да е дума с широк смисъл, но през първи век сл. Хр. категорично се е отнасяла за римляните. В Свитъка на войната се казва:

Те ще постъпят съгласно цялото това постановление на този ден, в който те са разположени срещу лагера на китим. След това за тях свещеникът ще надуе тръбите... и портите на битката ще се отворят.... Свещениците ще свирят... за нападение. Когато са до линията на китим, на изстрел разстояние, всеки човек ще вдигне бойните си оръжия. Шестимата свещеници ще надуват тръбите на кръвопролитието пронизително и отсечено, за да насочват битката. А левитите и цялата тълпа с овнешки рогове ще свирят зова на битката с оглушителен звук. А когато звукът утихне, те ще започнат да довършват тежко ранените китим.

За това бленуват зилотите, които ненавиждат и презират римляните: те по-скоро биха се простили с живота си, отколкото да служат на китим. Те живеят единствено за деня, в който сред еврейския народ ще се появи месия и ще ги поведе на победоносна война срещу римляните и техните царе и първосвещеници марионетки, заличавайки ги от лицето на земята, така че в Израил отново да има чисто потекло от първосвещеници и царе от коляното Давидово. Всъщност те са в очакване на двама месии: първосвещеника и царя. В Закон на общността например се говори за бъдещите „месии на Арон и на Израил“. Месия на Арон се отнася за първосвещеника; месия на Израил означава цар от коляното Давидово. В по-нататъшни свитъци са споменати същите личности. Интересното от наша гледна точка е, че някои свитъци като Документа от Дамаск сливат тези две фигури и говорят за един месия - „месия на Арон и Израил“. Те разкриват личност, която е както първосвещеник, така и цар на Израил.

Всички тези текстове представят като много важна необходимостта линията от царе и първосвещеници да е „чиста“, т.е. от правилното потекло. Храмовият свитък заявява: „Над себе си трябва да поставиш цар, избран измежду твоите братя; не бива да поставяш чужд човек, който не е твой брат, над себе си“18.

Както царят, така и първосвещеникът е миропомазан и поради това е мешиха - месия. В действителност още от втори век пр. Хр. думата „месия“ е използвана като название за законен цар на Израил, владетел от царското коляно Давидово, чиято поява и управление са очаквани. Това очакване следователно не е присъщо единствено на зилотите, а е силна скрита тенденция в Стария завет и в еврейската вяра от втория Храмов период. То е по-широко разпространено, отколкото си мислим: изтъкват, че „книгите на Стария завет са променяни по такъв начин, че заедно се явяват месиански документ“.

Идеята, разбира се, е, че поне еврейското население на Юдея очаква появата на месия от коляното Давидово. А с трудностите и ужасите на управлението на Ирод и на по-късните римски префекти моментът, изглежда, е настъпил. Времето за появата на месията е дошло и затова не бива да се изненадваме, когато открием, че бунтовническото зилотско движение на Юда Галилейски и на Садок Фарисея в същината си е месианско.

В такъв случай кого са смятали за месия?

* *

Свитъците от Мъртво море осигуряват контекст за разбиране на ролята на Исус и на политическите машинации, които трябва да са се случвали през времето на неговото раждане, брак и активна роля в желанието за победа от страна на зилотите. Според евангелията по бащина линия Исус е от коляното Давидово; по майчина линия той е от коляното Ароново, първосвещеник (Матей 1:1, 16; Лука 1:5, 36; 2:4). Когато осъзнаем, че поради потеклото си Исус е наследник на двете линии, изведнъж разбираме значението му за каузата на зилотите. Той е „двоен“ месия; тъй като е потомък както на царската, така и на свещеническата линия, той е „месия на Арон и Израил“ - личност, която, както видяхме, е ясно отбелязана в Свитъците от Мъртво море. И изглежда, той е широко считан за такъв. Можем да приемем предполагаемо подигравателния надпис на Пилат в долната част на кръста за израз на този факт: ТОВА Е ИСУС, ЦАРЯТ НА ЕВРЕИТЕ (Матей 27, 37).

Като първосвещеник и цар - като месия на Децата на Израил (на иврит бани машиах) — трябва да са очаквали от Исус да поведе зилотите към победа. Най-вероятно от него са очаквали да се противопоставя на римляните на всяка крачка и да се придържа стриктно към идеята за ритуална чистота, която е така важна за зилотите. Като предводител на зилотите той следва да изпълнява религиозна и политическа роля и, както се случва, има признат начин за изпълнението ѝ: пророкът на Стария завет Захария говори как царят на Йерусалим ще пристигне на гърба на магаре (Захария 9:9—10). Исус смята за необходимо да осъществи това и други пророчества, за да бъде приет от народа; и наистина пророчеството на Захария е цитирано в Новия завет в разказа на Матей (21:5). И така Исус влиза в Йерусалим на гърба на магаре. Смисълът не убягва на тълпите, които приветстват пристигането му: „Осанна за Сину Давидову“, викат те, като с непринудени жестове на одобрение полагат клонки от дървета и плащове на пътя, за да премине той през тях.

Исус е избрал пътя си предумишлено. И йерусалимските тълпи го признават за царя от коляното Давидово. Жребият е хвърлен. Или поне така изглежда.

Това съзнателно разиграване на пророчеството от Стария завет и изводите от него са обсъдени от Хю Шонфийлд в неговата книга „Пасхалният заговор“, която е публикувана за пръв път през 1965 г.; многократно преиздавана оттогава, от нея са продадени над шест милиона екземпляра на осемнайсет езика. Както и да го погледнем, тя е била бестселър, а въпреки това днес е почти забравена. В съвременните книги дори не се споменава произведението на Шонфийлд.

Въпросите, които повдига той, несъмнено са спорни, но важни; пазителите на ортодоксалния разказ непрекъснато опитват да държат тези алтернативни мнения настрана, за да не разклатят парадигмата, за да не ни накарат да променим отношението си към евангелията, към личността на Исус и към историята. Уроци като този на Шонфийлд трябва да бъдат повтаряни поколение след поколение, докато накрая бъдат подкрепени от множество толкова солидни данни, че да се наложи парадигмата да бъде преобърната, принуждавайки ни да подхождаме към историята от съвсем различно гледище.

Толкова много фактори в живота на Исус - въстанието на зилотите, раждането му от родители, които са потомци съответно на коляното Давидово и на коляното Ароново, членовете на зилотското движение от най-близкото му обкръжение, предумишленото му влизане в Йерусалим като цар — несъмнено е трябвало да осигурят на Исус място в историята като водач на еврейския народ. Това обаче не се случило. Какво се е объркало?

4.

СИНЪТ НА ЗВЕЗДАТА

Казано просто, делото на зилотите се проваля напълно и катастрофално. Това вероятно е неизбежно, тъй като в същността си то се опълчва срещу властта на римляните, които по онова време са най-голямата военна сила, позната на средиземноморския свят. Макар че естественият ход на зилотското движение го подтиква да се противопостави на тази власт открито и с всичката сила, която може да събере, то не би могло да победи. Това е ясно на всеки, който гледа поне малко напред.

Очевидно римляните са повече от евреите, а и римската сила е съсредоточена в армия от дисциплинирани и добре обучени професионални войници, които нямат нищо против проявите на творчески жестокости, ако ситуацията го налага или ако на съответния воин просто му се иска. Цялата тази сила е подсигурена от широко разпространена и огромна логистична военна част, подкрепена от добре поддържани пътища и кораби, като всичко това е обединено в структура, осигуряваща прехвърлянето на войски и на припаси в големи количества и навреме.

След откритата поява на зилотската съпротива през 6 г. сл. Хр. редица владетели - както римски управители, така и юдейски първосвещеници - успяват по един или друг начин да поддържат някаква стабилност в Юдея. И двете страни се нуждаят от мир и от благосъстоянието, до което води той – противоречията никога не сеят семена и не отглеждат посеви, а необработената земя никога не осигурява храна или пари за земеделците, нито пък данъци за управляващите - обаче Рим разчита на четирийсетте таланта, които Юдея всяка година внася в римската хазна (равняващи се приблизително на 1700 кг сребро). Чрез внимателно политическо стопанисване това неустойчиво равновесие е запазено половин столетие. И изведнъж всичко отива на вятъра.

Група антиримски настроени свещеници в Йерусалимския храм решават да забранят даването на дарения от страна на неевреи. Това прекратяване на обичайните всекидневни жертвоприношения, извършвани за Цезар и за Рим в храма, е пряко и грубо предизвикване на императора. Няма връщане назад. Зилотите и антиримските свещеници са превели хората си през прага на входа към ада. Както съобщава Йосиф Флавий, поради това действие войната с Рим е неизбежна. С неуместния си акт зилотите смятат, че ще възстановят властта над народа си, но поражението им е толкова огромно, че всички такива надежди са изгубени за почти две хиляди години.

Първите сражения избухват през 66 г. сл. Хр. в крайбрежния град Цезарея. Опитите за умиротворяване на ситуацията са безуспешни предвид огорчението и омразата, които подклаждат нападенията. Зилотите са чакали този ден и сега той е настъпил. За тях утрешният ден най-после е дошъл. Избити са хиляди: зилотите превземат крепостта Масада, разположена на брега на Мъртво море; други поемат властта над долната част на Йерусалим и над храма, като изгарят до основи дворците на цар Агрипа и на първосвещеника. Те опожаряват и официалния държавен архив.

Водачите се появяват от еврейските редици: в Йерусалим командва синът на първосвещеника. Тогава синът на Юда Галилейски се появява в Масада и ограбва арсенала, преди да се завърне в Йерусалим като цар, облечен в царски одежди, за да превземе двореца. Официалният първосвещеник е убит.

Отначало, неподготвени за такова катастрофално изливане на омраза към тях, римляните са победени лесно. Управителят на Сирия Цестий Гал влиза в Юдея от столицата си в Антиохия начело на Дванайсети легион. След като разрушава множество общини и градове, неговата войска обсажда Йерусалим. Той обаче е отблъснат и дава много тежки жертви, включително командващия Шести легион и един римски трибун. Самият Цестий се спасява единствено благодарение на бързината на оттеглянето си. В последвалия погром зилотите присвояват доста оръжия и пари. Въпреки тази проява на сила много прозорливи евреи напускат Юдея, тъй като съзнават, че положението може да стане само по-лошо.

И имат право: римляните се оттеглят, но само за да съберат силите си. Предстои те да се върнат с жестокост и стремителност. Междувременно в отсъствието на римските сюзерени зилотите също се прегрупират. Те избират главнокомандващи за различните области, набират войска и започват да ги обучават на римски военни техники и строеве. Предстоящото първо сражение ще се състои в Галилея, където Йосиф Флавий - който тепърва ще стане историк и поддръжник на римляните - е главнокомандващ зилотските войски.

Римският император Нерон е извън себе си от ярост поради избухването на бунта в Юдея и нарежда на уважавания военен ветеран Веспасиан да се заеме с възвръщането на властта над страната. Веспасиан изпраща сина си Тит в Александрия, за да доведе Петнайсети легион. Самият Веспасиан се придвижва от Сирия с Пети и Десети легион, придружавани от двайсет и три помощни отряда — около осемнайсет хиляди кавалеристи и пехотинци.

Веспасиан и Тит се срещат в сирийското пристанище Птолемаида (дн. Акко) и като обединяват силите си, се придвижват към вътрешността, през границата в Галилея. Йосиф Флавий е заловен в своята крепост, Йотапата (дн. Йодефат), между Хаифа и Галилейско море. След четиридесет и седем дневна обсада Галилея пада. Йосиф Флавий се измъква, но бързо е заловен, като се предава на високопоставен римски офицер - трибун на име Никанор. Йосиф го описва като стар приятел и с почти същия тон разкрива, че той самият е „свещеник и потомък на свещеници“. С други думи, Йосиф не е галилейска луда глава, а член на йерусалимската аристокрация със сериозни връзки в римското управление.

* *

Веднага след залавянето си Йосиф Флавий е хвърлен в затвора от главнокомандващия Веспасиан. Йосиф обаче с действие, което ясно разкрива високата степен на сдружаването му с римляните, отправя молба за поверителна среща. Веспасиан склонява, като пожелава всички, с изключение на Тит и двама другари, да ги оставят насаме. Един от тези двама вероятно е военният ръководител на щаба на Тит, Тиберий Александър, който е юдей и племенник на прочутия философ Филон от Александрия. Тиберий Александър си има своите причини за тази среща, които ще разберем. Това, което следва, очевидно донякъде е добре обмислен театър, в който и Йосиф Флавий, и Тиберий Александър изиграват забележителни роли.

– Вие, уважаеми, мислите - обръща се Йосиф Флавий към Веспасиан, като ясно съзнава, че това е повратен момент в живота му и че следващите няколко минути ще решат бъдещето му, - че със залавянето ми просто сте арестували пленник, но аз се явявам вестител за величието, което ви очаква.

За да придаде допълнителна тежест на думите си, той обяснява, че е „изпратен от самия Господ“, и след това продължава:

– Ти, Веспасиан, си цезар и император... Ти, цезарю, си господар не само на мен, а на земята и морето, и на целия човешки род; и моля да бъда наказан с най-строгия тъмничен затвор, ако напразно споменавам Божието име.

Разбира се, тъй като в Рим все още властва Нерон, това, за което намеква Йосиф Флавий, е държавна измяна. Веспасиан обаче, по думите на Йосиф Флавий - а не бива да забравяме, че той пише това в двореца на Веспасиан в Рим дълго след тези събития, - вече е започнал да мисли в тази опасна насока. Както се говори, отначало Веспасиан е скептично настроен към твърденията на Йосиф Флавий - а освен това би трябвало да се е почувствал възмутен от предателството, изразено срещу неговия император, и незабавно е наредил Йосиф Флавий да бъде екзекутиран. Той обаче не го прави. В своята книга Йосиф Флавий обяснява защо: „Господ вече бе започнал да пробужда у него императорско тщеславие и чрез други предвещания да предзнаменува скиптър“.

Тези приказки за „скиптъра“, който означава царско положение, показват връзката с едно съдбоносно пророчество за „звездата“ - с която се има предвид очакваният водач месия, - което, както бе отбелязано по-рано, е катализатор за избухването на войната. „Звездата“ и „скиптърът“ са споменати в едно предсказание, направено от пророка Валаам, както е описано в Стария завет. Валаам оповестява пророчеството си:

Виждам Го... гледам Го, ала не отблизо. Изгрява звезда от Иакова, и се издига жезъл от Израиля. (Числа 24:17)

Тази „звезда от Иакова“ ясно утвърждава, че според очакванията водачът месия е трябвало да произхожда от коляното Давидово. Йосиф Флавий категорично заявява, че това пророчество е причината за избора на момент за бунтовете:

Основната им подбуда да започнат война бе едно неясно предсказание, също от свещените им писания, което известяваше, че по това време човек от тяхната страна ще стане владетел на целия свят.

Точно това предсказание разказва Йосиф Флавий на Веспасиан. Той без съмнение добавя - но не споменава в съчинението за срещата си с римския главнокомандващ, - че зилотите в Йерусалим са сметнали, че то „означава възтържествуване на собствения им род“. Благодарение на това много категорично предсказание те са уверени, че ще спечелят войната срещу Рим. Те обаче, добавя Йосиф Флавий по-нататък в книгата си, „невероятно много грешат в тълкуването си. Всъщност - дръзко и раболепно заявява той - предсказанието е посочило възцаряването на Веспасиан; защото той бе обявен за император точно в Юдея“.

Римските историци също знаят за това предсказание: Светоний пише: „...на Изток бродеше древно суеверие, че по това време из Юдея ще се явят владетелите на света. Това пророчество, както после се оказа, се е отнасяло за римски император, но непокорните юдеи... са го разтълкували като за тях самите“.

Споменава го и Тацит - той обяснява, че:

...повечето хора бяха убедени, че древните евангелия на техните свещеници имат предвид настоящето като същинския момент, в който Изтокът ще възтържествува и от Юдея ще излязат мъже, на които е предопределено да властват над света. Това тайнствено предсказание всъщност се отнасяше за Веспасиан и за Тит, но обикновените хора... мислеха, че тази могъща съдба е отредена на тях, и дори техните беди не успяха да отворят очите им за истината.

Тогава Нерон е убит. След него бързо идват и си отиват двама императори. Най-после, през 69 г. сл. Хр., Веспасиан е обявен за император от войската си. Той сваля обсадата на Йерусалим, за да се съсредоточи върху центъра си за политическа подкрепа и да укрепи имперските си стремежи. Преди всичко той иска да властва над Египет. За щастие неговият поддръжник и приятел - еврейският военачалник Тиберий Александър, е префект на Египет и стои начело на двата легиона, поставени там. Веспасиан пише на Тиберий Александър, като обяснява желанието и стремежа си към императорския трон; Тиберий Александър прочита писмото на глас пред всички, след което събира войската и цивилните, за да положат клетва за вярност пред новия цезар. Предзнаменованията са предсказали царуването на Веспасиан и той „помни особено думите на Йосиф Флавий, който, докато Нерон е още жив, си позволява да го нарече „императоре“. Йосиф Флавий незабавно е освободен от плен. Веспасиан поверява войската на сина си Тит, а Тит назначава Тиберий Александър за началник на щаба си.

Като евреин Тиберий Александър трябва да е имал ясна представа за пророчеството за „звездата“, така че е възможно той да е съумял да го приложи към новопровъзгласения император. Римският историк Дион Касий съобщава, че за Веспасиан казвали, че докато бил в Александрия, изцерил един сляп човек и друг с осакатена ръка; и на двамата в съновидение било казано да се обърнат към него. Преди много време великият учен Робърт Айслер изказа мисълта, че единствено Тиберий Александър със знанието си за еврейските пророчества и желанието си да види триумфа на Веспасиан би решил да манипулира обстоятелствата, така че пророчеството на Исая да се сбъдне — пророчеството, което посочва деня, в който Бог ще изцери земята, деня, в който „ще се отворят очите на слепи и ушите на глухи ще се отпушат. Тогава хромият ще скочи като елен“ (Исая 35:5-6). Единствено Тиберий Александър, отбелязва Айслер, би могъл да скрои изпращането на слепеца и на сакатия човек при Веспасиан, така че той да извърши „месианското си чудо“.

Тиберий Александър трябва да е знаел и за една друга част от пророчествата на Исая - разрушаването на Иерусалимския храм. Исая пише, че Господ е казал: „...ще ви кажа какво ще направя с лозето си: ...ще му разруша стените и ще бъде тъпкано“. След два стиха той пояснява: „Лозе на Господа Саваота е домът Израилев“ (Исая 5:5, 7). За Тиберий Александър месията е Веспасиан. Йосиф Флавий се съгласява, като пише: „Всъщност предсказанието е посочило възцаряването на Веспасиан“. И двамата преминали на страната на Рим евреи смятат Веспасиан за месията, чието явяване много отдавна е било предречено в свещените им писания. И двамата смятат, че коляното Давидово е изчезнало, както скоро предстои да се случи и с Храма.

Въпреки всичко Веспасиан вероятно усеща, че дори пророчеството да е вярно, уподобяването му с него е нестабилно, тъй като несъмнено не произхожда „от Яков“. Във вените му не тече кръв от коляното Давидово. Затова, след като печели войната и разрушава Йерусалим, той открива всички живи наследници на коляното Давидово и ги убива. Веспасиан уважава силата на пророчеството и не смята да рискува. Той иска „да се увери, че сред евреите не е останал нито един член на царското семейство“. Както обаче по-късно ще покаже историята, няколко от членовете на това древно царско семейство се изплъзват от лапите му.

* *

С всички тези приказки за звезди става неизбежно да се заловим с Витлеемската звезда. Звездата е месианският символ на коляното Давидово. Витлеемската звезда може да бъде наречена още „Витлеемският месия“. Това ни навежда на мисълта, че не трябва да търсим астрономични свръхнови или звездни купове, за да си обясним пристигането на влъхвите във Витлеем, крепостта на коляното Давидово. Това е било по-скоро въпрос на династия, отколкото на астрономия. А влъхвите са знаели къде да потърсят своя цар.

Винаги обаче е имало някаква загадка в историята за Йосиф и Мария, които отвеждат младенеца Исус от Витлеем в Египет, за да се избавят от Ирод - както посочва Матей. Лука обяснява, че Исус се е родил във Витлеем, като е бил заведен там като издънка от коляното Давидово за преброяването. Единственото известно преброяване е това на Квириний през 6 г. сл. Хр., след като Рим поема Юдея. Тази година обаче неизменно се смята за твърде късна за раждането на Исус, тъй като според евангелията при разпъването си той е бил на около трийсет години.

Все пак тези изчисления не вършат особено добра работа и не отговарят на сведенията, представени в евангелията. Хю Шонфийлд предлага много предизвикателна алтернатива.

Обичайно в летописна таблица в края на Йерусалимската Библия с одобрението на Ватикана за дата на разпятието се приема навечерието на Пасха, 8 април 30 г. сл. Хр.. Аргументите са следните: Евангелие от Йоан съдържа доста точно датиране и цитира 28 г. сл. Хр. като първата Пасха след кръщаването на Исус (Йоан 2:13, 20). Йоан споменава още два празника Пасха, третият от които е по време на разпятието, което по този начин трябва да се е случило преди Пасхата през 30 г. сл. Хр. Възможно ли е това да е вярно?

Ние разполагаме само с два източника на неоспорими факти освен Новия завет. Първо, Тацит посочва, че „Христос бил екзекутиран по време на царуването на Тиберий от управителя... Пилат Понтийски“. Ние знаем, че Пилат е бил префект на Юдея от 26 до 36 г. сл. Хр., и това ни дава периода, в който трябва да се ограничим. Второ, макар че Йосиф Флавий споменава същото събитие, няма всеобщо съгласие за това, че неговите откъси, в които е споменат Христос, са достоверни, а не са вмъкнати по-късно от християнски редактори.

Според Евангелие от Лука (3:1, 23) Исус е на около трийсетгодишна възраст по време на покръстването си от Йоан, а то е извършено след петнайсетата година от царуването на Тиберий (както се счита в Сирия) - 27 г. сл. Хр. Той обаче е покръстен немного преди Йоан Кръстител да бъде екзекутиран, а след смъртта на Йоан Евангелие от Матея (14:13) описва как Исус търси убежище в пустинята, вероятно страхувайки се за собствения си живот. В такъв случай кога е била извършена екзекуцията? Не може да е било през 27 г. сл. Хр., тъй като Матей и Марк съобщават, че Йоан Кръстител е бил задържан от Ирод Антипа заради критиката, която отправя към неговия брак с Иродиада - жената на брат му, с когото тя се била развела - брак, незаконен според еврейския закон и също така според един от текстовете от Свитъците от Мъртво море, Храмовия свитък. В резултат на тази открита критика Йоан е екзекутиран. Доколкото може да бъде установено, женитбата на Ирод Антипа и Иродиада се е състояла през 35 г. сл. Хр. Следователно Йоан Кръстител е бил екзекутиран през 35 г. сл. Хр. В такъв случай Исус трябва все още да е бил жив по това време.

Последната Пасха, на която е присъствал Пилат, е през 36 г. сл. Хр. С други думи, тъй като според евангелията Исус е бил екзекутиран след смъртта на Йоан Кръстител и по решение на Пилат, Исус трябва да е бил разпнат по време на Пасха от 36 г. сл. Хр. Тази дата е по-късна спрямо датата, към която повечето специалисти отнасят събитието, но ако Исус е бил роден по времето на преброяването през 6 г. сл. Хр., както посочва Лука (2:2), и ако е бил на около 30- годишна възраст, 36 г. сл. Хр. е точното време на разпятието - разпятието на „Витлеемската звезда“.

В действителност ранните християни са били съвсем наясно с връзката между месианската „Витлеемска звезда“, пророчеството за „звездата“, както го предава Валаам в Числа, и Исус. Християнският автор мъченик Юстин Философ, който учи и пише в Рим и умира около 165 г. сл. Хр., спори с юдейския учител Трифон, че Исус е месията. Юстин пояснява, че изгряването на Витлеемската звезда е изгряващата звезда, предречена от Валаам; отново виждаме, че звездата е била месианска, а не астрономическа.

* *

Изправени пред неизбежността на абсолютното унищожение, много евреи напускат Юдея. Църковният историк Евзебий съобщава, че след смъртта на Яков около 44 г. сл. Хр. и преди избухването на войната ранната „християнска“ общност — т.е. месианската общност - поема от Йерусалим към Пела, през река Йордан в намиращата се под римска власт Сирия. Това обаче вероятно е първата спирка от едно по-дълго пътуване на север към Едеса, столицата на едно царство, което Евзебий характеризира като първото царство, преминало към християнската вяра. Без съмнение е вярно, че през втори век сл. Хр. Едеса е силен християнски център. Фактът, че царят на Едеса в началото на втори век е синът на цар на Абиадена (държава, която се намира малко по на изток), член на царско семейство с тесни връзки с месианското юдейско дело, не може да е съвпадение. Всъщност кралица Елена от Абиадена и синът ѝ преминават към юдаизма. Нещо повече, със сигурност знаем, че синът ѝ преминава към месиански юдаизъм — с други думи, към каузата на зилотите. Тази връзка е поддържана и от други. Поне двама от роднините на царя на Абиадена са видни зилоти при първите сражения от въстанието срещу римляните през 66 г. сл. Хр..

И все пак в Юдея остават и евреи, които се противопоставят на зилотите. В Йерусалим зилотските фракции започват да воюват с останалите юдейски фракции. Мнозина дезертират на римска страна — поне според Йосиф Флавий, но не бива да забравяме, че той има основателна причина да изтъква този факт, тъй като е твърдо убеден, че зилотите са отговорни за войната и за разрушаването на Храма. Въпреки предубежденията си той може и да е прав, предвид това, което знаем за безмилостната решимост на зилотите. Независимо от всичко борбата е изключително ожесточена и неизбежно трябва да заключим, че зилотите са се радвали на широка подкрепа и че Йосиф Флавий умишлено я омаловажава. Да вземем за пример историята със самоубийствата.

Разказите на Йосиф Флавий неизменно са пронизани от истории за зилоти, за воини и за цивилни, които предпоитат да се самоубият пред изгледите да попаднат в ръцете на римляните. Най-известният случай е този на масовото самоубийство в Масада, при което 960 души сами отнемат живота си. Идеологията е широко разпространена; въоръжената съпротива срещу римската власт е естествена последица. Дори и Йосиф Флавий участва в пакт за самоубийство, от който успява да се измъкне чрез измяна. Има обаче и разкази като този за Гамала, където се самоубиват пет хиляди души. Сам да отнемеш живота си е едно; да отнемеш живота на съпругата и на децата си, а след това своя собствен обаче е нещо далеч по-сериозно. Какво се случва там?

Зилотите вярват, че ако умрат в състояние на ритуална чистота, ще бъдат възкресени заедно, според пророчеството на Йезекиил: „ето, Аз ще отворя гробовете ви и ще ви изведа... и ще ви въведа в земята Израилева“ (Йезекиил 37:12). Освен това те вярват, че онези, които умрат заедно, ще бъдат възкресени заедно. И затова воините зилоти избират не просто да умрат, а да умрат заедно със семействата си. Ако се случи така, че да бъдат заловени, те ще бъдат разделени, жените и момчетата ще бъдат изпратени в бордеите, където ще изгубят ритуалната си чистота, а това ще ги лиши от всякаква надежда за възкресение.

* *

Йерусалим е обсаден от легионите на Тит. И двете страни показват малко взаимно уважение или рицарство. Всички заловени бойци са разпъвани на кръст, а когато това се превръща в баналност, войниците започват да се забавляват, като приковават жертвите си във всевъзможни странни пози. Екзекутирани са толкова много хора, че римляните остават без места за поставяне на кръстовете и без дървесина за тяхната направа.

В съответствие с пророчеството на Исая на 29 август 70 г. сл. Хр. след необуздана сеч е разрушен Йерусалимският храм. През следващите дни е превзет целият град. Веднъж завладели Йерусалим, римляните опожаряват останалите къщи и събарят отбранителните стени. Градът е разрушен до основи. Всички заловени бойци са обречени на екзекуция, цивилните на възраст над седемнайсет години са изпращани за работна ръка в Египет, а по-младите - продавани. За голяма част от бойците е отредена смърт по римските арени. Много от тях са изпращани в римските провинции, за да загинат като гладиатори или да бъдат разкъсани на парчета от диви животни за удоволствието на ленивите тълпи; други са вземани от Тит в бавния му поход нагоре по крайбрежието. Той прави представления на арената във всеки град, при които юдейските му пленници са нападани от животни или са принуждавани да се сбогуват с живота си в многочислени битки за забавление на зрителите.

По време на обсадата на Йерусалим Веспасиан пътува и представя себе си като император. Той се връща след падането на града и скоро след това отпразнува рождения ден на брат си със смъртта на повече от 2500 юдейски пленници на арената. По-късно, в Бейрут, той отпразнува рождения ден на баща си с още повече жертви. През цялото време планира победоносното си влизане в Рим със съкровища и пленници, включително някои от водачите на въстанието, които смята да екзекутира. Времената са били сурови.

За юдеите това е бедствие от такава величина, че дори след като вече са стояли сред димящите останки на своя храм, не могат даже да започнат да го проумяват. В религиозен смисъл това е второ изгнание; храма, дома на Бога, най-важната опора на тяхната религия, го няма. Самият Йерусалим също е погубен; евреите дори не са допускани в града, който е прекръстен на Елия Капитолина. Изглежда, Господ ги е изоставил. По целия свят се усилват антиеврейските настроения, а бунтовете и кланетата премахват влиянието, властта и уважението, с които някога се ползвали юдейските търговци, философи и политици. Дори добре организирани общности претърпяват краен упадък, тъй като десетки хиляди са избити, а успелите да оцелеят свеждат глави. Някои сикарии успяват да избягат в Александрия, където безразсъдно опитват да насърчат антиримски борби. Те са толкова изпълнени с решимост, че убиват някои видни членове на еврейската общност, които им се противопоставят. Като репресивна мярка членовете на еврейската общност задържат сикариите и ги предават на римляните, които ги измъчват до смърт.

Все пак едно малко пламъче продължава да блещука в град Явнех, в крайбрежните равнини на Юдея. Там, под управлението на Иоханан бен Закаи, изтъкнат фарисей, избягал от Йерусалим и поискал от Веспасиан властта над града, Синедрионът е реформиран и е основано училище. Точно там се ражда равинският юдаизъм. Това забележително благоразположение от страна на императора показва, че Йоханан, както и Йосиф Флавий, е готов да постигне съгласие с нашествениците — компромис, който зилотите са отказали да направят. Нещо повече, за Йоханан се говори, че също е заявил, че пророчеството за месианската „звезда“ се отнася за Веспасиан.

Учените в Явнех възраждат халака - правната страна на юдаизма, включваща закона, предаден на Мойсей на планината Синай, и тълкуването му, което е било предавано през вековете, — чието изучаване е решаващо при един юдаизъм без Йерусалимския храм. Между 70 и 132 г. сл. Хр., след разрушаването на Йерусалим, Явнех се превръща в столица на юдейското управление, както и в център на юдаизма и еврейската ученост. Там е установен списъкът от текстове в Библията, признати за свещени — Вехтият завет за християните. Тази централизация на вярата способства за създаването на чувство за национално единство след ужасяващите разрушения, причинени от войната.

Все пак съпротивата продължава по дребни, но важни начини. Юдейските пленници са изпращани да работят като роби: да се трудят на строителни обекти, да правят оръжия за войската, да секат монети за управлението. Всички монети, сечени по онова време, изтъкват позора на Юдея. На едната страна на някои от тях е изписано iudaea capta – което означава „Юдея завладяна“, - а на другата са изобразени воин, палмово дърво и скърбяща фигура, символизираща Юдея. Други монети показват Веспасиан с имперските му звания, включително и P. М., т. е. Pontifex Maximus, или Първосвещеник. И все пак някои други включват думите victoria aug[ustus] - които означават „Победа на свещения император“. Те непрекъснато напомнят на юдейското население за пълното му поробване. Един дързък юдейски роб, работещ в римския монетен двор, обаче е бил на друго мнение.

Веднъж, докато бях на посещение при търговец на антични предмети от Близкия изток, той каза, леко усмихнат: „Виж това“, и ми подаде монета от един от шкафовете си. Монетата бе пусната в обращение от римския монетен двор на Веспасиан, но при този екземпляр имаше една разлика: от страната с палмовото дърво бе изсечено iudaea august - „Свещена Юдея“. Някой решителен или дързък юдейски роб бе комбинирал ударните матрици. Обърнах монетата; от другата страна, както винаги, бе изсечена главата на Веспасиан. И тук обаче имаше разлика - в слепоочието на главата на Веспасиан със заоблена матрица бе смачкана забележима вдлъбнатина. Смисълът съвсем дословно бе изразен.

Това е единствената такава монета, откривана някога. Тя продължава да е част от лична колекция.

* *

През лятото на 115 г. сл. Хр. евреите извън Юдея - особено тези в Кирена, в Либия, и в Александрия, Египет - въстават. Тогава това въстание се разпростира нагоре по Нил до много други градове в Египет. Веспасиан може да е опитал да унищожи всички членове на коляното Давидово, но не е успял. В Египет се появява друг потомък. Името му е Луций и го определят като цар на юдеите. Той е водачът на въстанието, което също има категорично месианска насоченост. Това означава, че по всяка вероятност Луций е бил или поне е претендирал, че е потомък на Давид, но все пак знаем много малко относно събитията, тъй като не е имало историк, равностоен на Йосиф Флавий, който да ги опише. Това са две жестоки години, от които са ни известни единствено последствията. Въстанието напълно съсипва положението на юдеите в Египет. След този случай те вече нямат никаква власт, никакво влияние или дори хармония в съжителството. Нещо повече, римляните гледат много сериозно на това въстание. Египет е крайно важен за империята и един сполучлив преврат там би могъл да упражни силен натиск върху Рим. Ако бъдат прекъснати доставките на зърно от Египет, хората в империята може да умрат от глад. Рим не би могъл да допусне съществуването на такава опасност. В отговор въстанието е безмилостно потушено. В края му през август 117 г. сл. Хр. еврейската общност в Александрия до голяма степен е унищожена. А във всички останали части на Египет нанесените на юдаизма поражения се увеличават.

* *

Евреите обаче все още не са изгубили вяра, че може да възвърнат независимостта си или посредством военна сила, или чрез божествена намеса - или и двете. Почти шейсет години след разрушаването на Иерусалимския храм, по време на управлението на Адриан, е направен втори опит за противопоставяне на римската власт.

Този опит е добре планиран в продължение на дълго време. Стратегията е трябвало да бъде разработвана в голяма тайна. По тази причина е изградена мрежа от подземни бази в естествени или изкуствени пещери. В юдейските предпланини са открити поне шест такива места; в едно от тях, в Айлабо, Галилея, умишлено е изкопана кухина под земята, дълга шейсет и пет метра, с отвори в тавана, които пропускат светлина и въздух. Подобни места служат както за планиране, така и за обучение. Тези, които са начело, съзнават, че не бива да повтарят грешките от предишната война, при която зилотите са допуснали да бъдат уловени в капан зад отбранителните стени на малките и големите градове и били избити един по един от римските войски, които са майстори на обсадата. Този път те възнамеряват да нападнат римляните бързо и енергично и след това също толкова внезапно отново да изчезнат в подземните си редути; те смятат, че ключът към победата е бързината.

Важно е да се отбележи, че този път юдейските бойци са обединени под управлението на един-единствен силен предводител, на име Симон бар Косеба, който по-късно става известен като Бар Кохба - „Синът на звездата“, което показва месианското му положение. Пророчеството от Числа, Глава 24, се отнася и за него („Изгрява звезда от Иакова, и се издига жезъл от Израиля“) и по тази причина, изглежда, и той трябва да е носел царската кръв Давидова във вените си. Професор Робърт Айзенман, историк по Свитъците от Мъртво море, е заинтригуван от възможността Симон да е свързан не само „образно казано, а и физически“ с по-ранни месиански предводители в Юдея.

Бар Кохба набира военни специалисти отвъд моретата. Били са открити списъци с имена на гръцки, в които всяко име носи титлата Аделфос, или „брат“, както при по-кьсните рицарски ордени като тамплиерите или рицарите на св. Йоан. Включени са хора с опит във военното дело, дошли отвъд Юдея, където се говори гръцки, а арамейският и ивритът са непознати. Същите тези хора или служат в щаба за планиране, или поради опита си с римските сили помагат при обучението на тайната еврейска войска.

Бар Кохба знае, че хората му са изправени пред най-добре дисциплинираната армия на света, с възможен брой войници, далеч надхвърлящ този на неговата войска: по приблизителни изчисления римската постоянна армия надвишава 375 000 добре обучени мъже. В Юдея има два легиона, Шести и Десети, които осигуряват приблизително 12 000 мъже, заедно с още толкова помощни войски. Освен това в околните римски провинции Сирия, Арабия и Египет има още пет до седем легиона и помощни войски. Юдеите могат да съберат най-много 60 000 души, никой от които не притежава опит във военното дело. Необходимо е обучение и Бар Кохба посвещава много време и усилия на него.

Той и хората му се нуждаят от оръжия. И така, те измислят находчив начин да си осигуряват припаси, описан от римския историк Дион Касий, който твори от 194 до 216 г. сл. Хр. Тъй като много или повечето работници в оръжейната промишленост в Юдея са евреи, „те умишлено не коват оръжията, които им е поръчано да предоставят, според нивото на стандарта, така че римляните да ги бракуват и по този начин самите те да могат да ги ползват“.

Войната избухва през 131 г. сл. Хр. и незабавно носи успех на евреите. Цивилните римляни напускат Йерусалим, а Десети легион се оттегля. Двайсет и втори легион от Египет не е споменат във военните летописи. Предполага се, че бързо е бил изпратен от базата си в Египет към Юдея, но там е бил разбит и напълно унищожен. Юдеите си възвръщат Йерусалим, възстановяват стените му и установяват юдейско гражданско управление. Юдея остава независима от римляните почти две години. Ала римляните, разбира се, набират войници, за да се върнат с многобройна поразяваща сила.

Този път командването е поверено на самия Адриан. С него е предишният управител на Британия - Юлий Север, когото той смята за най-добрия си пълководец. През 133 г. сл. Хр. девет, а може би дванайсет римски легиона и помощни войски, изтеглени чак от Британия - около шейсет до осемдесет хиляди войници, - нахлуват в Галилея от запад и през река Йордан на изток. Обаче се оказва трудно. Юдейските бойци са снабдени с много гъвкава защита. Бившият високопоставен израелски военен проф. Мордехай Гихон пише за дългосрочната стратегия на Бар Кохба: „Осезаемата надежда на юдеите е да протакат войната достатъчно дълго, за да изтощят вражеските сили отвътре и отвън, да започнат военни действия и да отслабят римската воля за победа на всяка цена“. Те обаче губят войната. През лятото на 135 г. сл. Хр. Симон бар Кохба е убит по време на отбраната на град Бетар. Това е краят на знаменитата му кампания.

В желанието си да заличи Юдея от паметта Адриан променя името ѝ на Палестина. Две поколения по-късно обаче населението най-сетне получава значителна автономия – включително и това да бъде освободено от „всяко задължение, което е в разрез със съблюдаването на техните религиозни норми и вярвания“.

Изглежда, римляните все още помнят реките от кръв, които им е коствало повторното завладяване на Юдея. И чувството все още е болезнено.

* *

Сприятелих се с Мордехай Гихон в Израел, през един период, в който често участвах в археологически дейности заедно с Робърт Айзенман и неговия екип от Калифорнийския държавен университет в Лонг Бийч. Бях очарован от обширните познания на Гихон относно Бар Кохба, а той бе заинтригуван и проявяваше интерес към темата на „Светата кръв и свещеният Граал“, която беше прочел. Веднъж Гихон заведе мен и някои от студентите и доброволците, които помагаха в работата ни по разкопките край Мъртво море, в една от последните крепости на Бар Кохба, превзети от римските войски. Тя представляваше запуснати руини близо до Емаус, в юдейските предпланини, по средата между Йерусалим и крайбрежието. В крепостта никога не бяха правени разкопки и проф. Гихон търсеше удобна възможност да направи. Скоро щях да разбера защо.

Под настланата с камък платформа на крепостта имаше лабиринт от тунели. След превземането на крепостта от римляните отбранителите са се оттеглили в тези тунели, през които ние пропълзявахме на четири крака. Те трябва да са чували как римляните разговарят на по-малко от метър над тях. Една от особеностите на мястото се криеше в конструкцията на резервоарите: тези, които снабдяваха крепостта, бяха достъпни отгоре, през отвор в павираната платформа, досущ като кладенец. Тези резервоари обаче в най-общи линии бяха кръгли и заоблени, т.е. от другата страна на отвора за достъп водата е заемала няколко метра под павираната платформа. Тунелите отдолу са осигурявали на някогашните отбранители достъп до края на облите резервоари, далеч от погледа на римляните, така че те са имали възможност да живеят под крепостта в продължение на няколко седмици, точейки вода, без римляните да подозират за присъствието им. Тяхното най-важно убежище обаче е било дори още по-дълбоко в хълма, в подземни галерии, до които се достига само през един вход от горния етаж тунели. Бойците на Бар Кохба и техните семейства вероятно са се качвали само за да източват вода.

Когато накрая римляните разбрали какво се случва под краката им, те напълнили резервоарите с камъни и по този начин унищожили източника на вода. След това се вмъкнали в комплекса от тунели и пропълзели навътре, за да избият бойците на Бар Кохба, които били избягали към по-долните етажи.

Гихон ми каза да го последвам, докато пълзеше пред мен през създаващите клаустрофобия тунели. И тогава стигнахме до един тунел, който продължаваше под стръмен ъгъл надолу по каменистия склон. Той бе запечатан с камък и хоросан.

– Римляните запечатали това завинаги - обясни той. Замълча за момент. - Този тунел никога не е бил отварян. Всички отбранители са все още там долу.

Отне ми известно време да осъзная смисъла на това, което ми бе казал. И тогава в главата ми изникна трагичната и ужасяваща картина, която очаква първия археолог, който ще премахне каменната зидария и ще пропълзи надолу по тунела. Никога не забравих този малък зазидан достъп към убежището, който преди почти 1900 години за няколко минути се бе превърнал в запечатана гробница за живите.

* *

Ето такъв е светът, в който живеят Исус, неговите последователи и поне първите от по-късните му биографи. Това е и светът, от който възниква християнството. А точно връзката между посочените две части на този свят е толкова спорна. Както видяхме, това е време, в което вярата е всичко и погрешната вяра в неправилния контекст може да доведе до внезапна смърт, предизвикана или от римляните чрез разпъване на кръст, или от смъртоносния нож на ревностните сикарии.

Малка част от тези събития са попаднали в евангелията. Вместо история нашият Нов завет ни предоставя изменена, цензурирана и често изкривена представа за времето. Дори тези обаче, които ни поднасят Новия завет, не успяват напълно да избягат от света, в който са действали героите им. Исус се ражда и прекарва годините на израстването си в епохата на ранното зилотско движение. Когато на около трийсет години започва службата си на свещеник, за някои от най-близките му последователи е известно, че са членове на това месианско движение, според което Исус е роден, за да играе важна роля. В Новия завет можем да видим доводите срещу римляните и можем да добием притъпено усещане за насилието, с което е просмукана епохата - усещане, което, разбира се, се изостря, когато стигнем до края на историята и разпъването на Исус.

Политическият контекст на това разпъване обаче съвсем умишлено е заличен в разказа им. Това доказва, че по-късните цензори съвместно са опитали да откъснат Исус и живота му от историческото време, в което той се ражда, живее и умира - както и в края на краищата е намерил смъртта си. По този начин тези по-късни цензори правят нещо далеч по-зловредно: те изваждат Исус от юдейския му контекст. И днес много християни нямат никаква представа, че Исус никога не е бил християнин; той се ражда и прекарва живота си като юдей.

Едно поколение след разпъването на Исус — или поне след свалянето му от сцената - Йерусалим и храмът са напълно откъснати от юдаизма. Вместо в тях, вярата е съсредоточена в равинското училище в Явнех. По същото време започва изопачаването на историята на Исус, което в крайна сметка създава предание, в чийто център е поставен Исус, а не Господ. Това е въпрос, по който много ранни летописци не са единодушни, но който в крайна сметка ще надделее над всички останали тълкувания. Юдейският произход на Исус бива включен в един все по-влиятелен езически контекст, въведен от гърците и римляните, преминали към християнството. През последвалите векове това езическо влияние силно отдалечава християнството и неговия възглед за Исус от юдаизма.

Получателите на християнското послание явно са се променили: то вече не е предназначено за евреи, а е насочено към езичниците - вярващите в богове и богини като Митра, Дионис, Изида и Деметра, - и поради това трябва да бъде представено в нова опаковка, с добавка от антиеврейска жилка. Назрял е моментът за преинтерпретация на историята и за начало на тържеството на изкуствения „Исус на вярата“ над истинския „Исус от историята“ - човек, който говори за Господ, който предава Божия завет, но самият той не претендира, че е Бог.

Вероятно по същинско чудо в едно от евангелията, макар то да раздалечава Исус от юдейския му контекст, все още са запазени елементи от историческия Исус и съдържанието на неговото учение за Бога:

Тогава иудеите пак грабнаха камъни, за да Го убият. Иисус им отговори: много добри дела ви показах от Моя Отец; за кое от тия дела с камъни Ме замеряте? Иудеите Му отговориха и рекоха: не за добро дело с камъни Те замеряме, а за богохулство и за това, дето Ти, бидейки човек, правиш се на Бог. Иисус им отговори: не е ли писано в Закона ви: „Аз рекох: богове сте“? Ако Той нарече богове ония, към които бе отправено словото божие... (Йоан 10:31- 35)

Във времето между изговарянето и записването на тези думи, вероятно към края на първи век сл. Хр., Исус е бил превърнат в християнин. А да бъдеш християнин означава да следваш учения, коренно различни от тези на юдаизма. Това ясно личи в един записан разговор между църковния отец от втори век мъченик Юстин Философ и юдейския учител на име Трифон. Последният разумно изказва мнението си: „Струва ми се, че тези, които твърдят, че [Исус] е бил човек и че е бил миропомазан по предопределение и след това е станал Христос, звучат по-истинно“. За да подкрепи възгледа си, той поставя предизвикателство пред Юстин: „Отговори на въпроса ми тогава, първо, как можеш да докажеш, че има друг Господ освен Създателя на всичко; и след това ще докажеш [също така], че Той е бил роден от Дева Мария“.

Като оставим настрана подробностите около разговора и отговорите на Юстин - неясни и неубедителни според Трифон, - това, което става ясно, е, че между двете религии се е отворила пропаст, която вече не може да бъде преодоляна. Малко са възможностите за съгласие сред онези, които решително са се устремили към хоризонта, който предстои да се превърне в християнски ортодокс. За Юстин значение има единствено вярата в Христос и тази вяра може да донесе спасение на всеки „макар че те нито тачат неделния ден, нито са обрязани, нито съблюдават празниците“.

Както виждаме, юдейският закон отдавна е бил забравен – заедно с истинската история на Исус.

5.

СЪЗДАВАНЕ НА

ИСУС НА ВЯРАТА

На съвременните християнски изображения се вижда популярният образ на Исус, който броди из древен Израил - слънцето позлатява русата му коса, но никога не изгаря светлата му кожа. Изобразяват го като християнски мисионер, придружаван от учениците си, някои от които вече нахвърлят своите евангелия, за да запишат светите думи на един жив бог.

Вече посочихме очевидната грешка на такива изображения - Исус е бил евреин. Той е бил тъмнокож палестинец, а не светлокож северноевропеец. Само че в изображението има още една сериозна грешка, също толкова съществена, но не толкова известна: по онова време не съществува такова нещо като евангелие, да не говорим пък за „Нов завет“; не съществува „християнство“. Свещените книги, които са използвали Исус и неговите ученици, са били книгите на юдаизма - както веднага става ясно за всеки, който чете Новия завет и забележи колко добре Исус е познавал юдейските писания и лекотата, с която ги цитира, и допусне, че част от слушателите му също са били запознати с тях - ако сметнем, разбира се, че описаните в евангелията събития наистина са се случили.

Тъй като винаги уверено се е твърдяло, че различните евангелия са написани през втората половина на първи век, учудващо е да установим, че в началото на втори век не е имало Нов завет. Нито дори в края на втори век, макар че по онова време някои теолози, притеснени за онова, което според тях е „истината“, се опитват да създадат Нов завет. Въпреки всеотдайните усилия на тези теолози християните трябва да чакат още почти два века за появата на един общоприет текст. Но какво всъщност е онова, което те чакат?

Тази закъсняла поява на официален сборник от утвърдени християнски текстове поставя под сериозно съмнение широко разпространеното през последните 1500 години християнско убеждение, че всяка дума от Новия завет е достоверно предадена от самия Бог. За един независим наблюдател изглежда по-вероятно не само че Новият завет е предумишлено наложен върху един бог, който всъщност е бил доста доволен и се е радвал на широка проява на ученията си, а и че е бил предумишлено наложен от група хора, които са искали да контролират божествената проява за своя собствена облага и власт.

Закъснението се получава, докато теологията догонва нуждата от централизиран ортодокс. Докато не бъдат взети основни решения относно божествената природа на Исус, водачите на Църквата не разполагат с официално санкционирани критерии, по които да избират текстовете, предназначени да представят новосъздадената им религия.

И което е още по-важно, днес много хора смятат текстовете от Новия завет за свещени. Те вярват, че това са божествените думи на Бога, записани като единственото средство за нашето спасение, думи, които не може да бъдат променяни или възприемани по друг начин освен буквално. Никой не е казвал на тези хора, че не такова е било намерението на ранните съставители на традициите относно Исус, залегнали в сборника. Всъщност през първите 150 години от християнската традиция единствените авторитетни писания са книгите, които сега наричаме Стария завет.

Хубав пример за ранното отношение към Светото писание ни дава християнският автор от втори век мъченик Юстин Философ. Според него нашите така наречени евангелия са просто спомени на различните апостоли, които могат да бъдат четени в църквата и да бъдат използвани в подкрепа на вярата, но никога не са били смятани за „Свето писание“. Названието „Свето писание“ е запазено за текстовете на закона и на пророците — т.е. за Стария завет. Казано направо, Юстин Философ „никога не е смятал „евангелията“ или „спомените на апостолите“ за вдъхновени свише писания“. Юстин постига висша святост, но неговото мнение би било сметнато за радикално, ако е поддържано от който и да е член на християнската църква днес.

Със сигурност обаче е вярно, че през втората половина на първи век и през целия втори век след Христа свързаните с Исус традиции започват да бъдат записвани. Събират се сказания и истории за събитията от живота му, но по онова време няма официален или санкциониран сборник. Също така е вярно, че текстовете, които сега фигурират в нашия Нов завет, са написани през този период. В края на първи и през втори век след Христа цялата концепция на „християнството“ кристализира от месианския юдаизъм, което веднага ни изправя пред редица логистични предизвикателства, някои от които доста радикални.

През втори век пр. Хр. започва едно любопитно явление: арамейската дума мешиха (месия), която иначе е лишена от каквото и да е обяснение, започва да се използва като название на истинския владетел на Израил. И по-конкретно думата означава очаквания цар от царското коляно на Давид. Общата надежда, че ще се появи потомък на цар Давид, намира израз в книгите на пророците в Стария завет. Така християнската употреба на думата христос, или „Христос“, гръцки превод на арамейската дума мешиха, заедно с гръцката транслитерация месиас, сега месия, произхожда от еврейски контекст и употреба, вече добре разбрани по времето на Исус.

Най-радикалното логистично предизвикателство е да се отговори на едно вече редовно отправяно обвинение, най-вече през последните 150 години: че Исус изобщо не съществува и че всички истории за него са просто разкази на различни месиански водачи, които по-късно са били събрани на едно място, за да оправдаят първо позицията на Павел, а по-късно - една организирана около Рим традиция, според която еврейският месия се е превърнал в обожест- вена величава личност, в нещо като царствен ангел. Уилям Хорбъри, преподавател по еврейски и раннохристиянски проучвания в университета в Кеймбридж, наскоро отбеляза: „Един култ към ангели... съпровожда развитието на култа към Христос“.

* *

Можем ли наистина да бъдем сигурни, че Исус е съществувал? Има ли някакво друго доказателство, освен Новия завет, за неговата реалност? Ако не е така, ако Новият завет е бил компилиран много след неговото време, откъде да сме сигурни, че цялата концепция за Исус Христос не е просто древен мит, получил ново разпространение? Вероятно е някакво пренаписване на мита за Адонис или на мита за Озирис, или на мита за Митра: и тримата родени от деви и възкръснали от мъртвите, позната история за християните.

Според Хорбъри има сериозни основания в ранното християнство да се открива „култ към Христос, съпоставим с култовете към гръко-римските герои, владетели и божества“. Както споменахме по-рано, този култ е бил съпровождан с култ към ангели. Хорбъри обяснява, че изглежда вероятно дадената на Исус титла „син човешки“ да го свързва с „подобен на ангел месия“. Всъщност „тъкмо в качеството си на месия Христос може да бъде смятан за ангелски дух... Изглежда вероятно месианството да е формирало основното средство, с помощта на което ангеологията е навлязла във възникващата христология и Христос, точно като месия, да е бил представян като подобно на ангел духовно същество“. В такъв случай да не би да си имаме работа единствено с древен мит, преработен за целите на християнството?

Видяхме, че думата „Исус“ произлиза от арамейската дума Yeshua, която може да означава собствено име, но освен това може да значи и „избавител“, „спасител“. Ето защо може да е просто титла. Отбелязахме и това, че „Христос“ произлиза от христос, гръцкия превод на арамейската дума мешиха, която означава „помазан“. Значи имаме двойна титла: „Избавителят (спасителят), помазаният“. В такъв случай какво е било името му? Наистина не знаем - вероятно някой си „бен Давид“, но само толкова.

Не можем да се обърнем към Новия завет за свидетелства, защото нямаме представа колко история и колко фантазия са вложени в текстовете. А в този случай най-ранните откъси, с които разполагаме, са от втори век сл. Хр. — около 125 година за някои откъси от Евангелието от Йоан. А какво да кажем за посланията на Павел? В крайна сметка те са били написани преди първата война срещу римляните. Най-ранното послание - Първото послание на апостол Павел до солуняни - е написано, докато той е живял в Коринт от зимата на 50 г. до лятото на 52 г. Останалите му послания са написани между 56 г. и 60 г., а може би дори по-късно, докато е бил в Рим и вероятно е бил екзекутиран около 65 г. - макар че никой не знае истината за това, тъй като книгата Деяния на светите апостоли, единственият ни извор относно пътуванията на Павел, спира до домашния му арест в Рим.

За жалост не можем да бъдем сигурни за автентичността на всички писма на Павел, включени в Новия завет, тъй като най-ранните копия, с които разполагаме, датират от началото на трети век. В писмата, написани през 115 г. от Игнаций, епископ на Антиохия, по време на пътуването му до Рим, той цитира от различни писма, написани от Павел, затова се знае, че по онова време някои от тях вече са съществували, но не знаем дали не са били редактирани — преди или след това. Във всеки случай Павел не е познавал Исус и за разлика от евангелията, той не проявява сериозна загриженост относно това какво може да е казал или направил Исус. Не получаваме никаква информация за Исус от Павел, чиито послания проповядват евангелието на... ами на Павел: че разпъването на кръста и възкресението на Исус отбелязват началото на нова ера в историята на света, като най-непосредствената практическа последица е краят на еврейския закон - съвсем различна позиция от възприетата от Исус в Проповедта в планината: „Не мислете, че съм дошъл да наруша закона или пророците: не да наруша съм дошъл, а да изпълня“ (Матей 5:17).

* *

Не са запазени и сведения от Пилат, няма и сведения от Ирод, нито от римските военни или други административни органи. Но това не е учудващо, тъй като архивите на Иродовите царе на Йерусалим са изгорени по време на войната. Официалните римски архиви вероятно са се намирали в административната им столица, Цезарея, а тя също е била обхваната от бойните действия. Копия и доклади вероятно са заминавали обратно за Рим, но дори и да са оцелели след унищожението от страна на по-късни императори като Домициан, те сигурно са били изгубени при опустошаването на Рим от готите през 405 г., когато са били унищожени още много официални архиви - онези, които не са били отнесени в Константинопол. Разбира се, по онова време Рим е вече християнски, затова можем да сме сигурни, че всякакви документи, които компрометират развиващата се история за Исус, вече са иззети и унищожени. Имаме и основателни причини да смятаме, че докладите на Пилат са били сред такива документи.

Все пак не всичко е изгубено: Йосиф Флавий със сигурност е имал достъп до римските архиви и ако Исус е бил споменат, той е щял да има възможността да чете за него. Всъщност Йосиф Флавий споменава Исус, но по такъв начин, че да накара всеки, хвърлил поглед върху текста, да го сметне за късно християнско вмъкване, макар че вероятно в неговите твърдения има зрънце истина. Само че Йосиф Флавий не може да ни помогне изцяло, защото се е доказал като неблагонадежден свидетел и летописец. Другият еврейски летописец и философ, Филон Александрийски, починал около 50 г., дори не споменава Исус. Този любопитен факт няма добро обяснение, освен да бъде приет като свидетелство за това, че Исус не е реална личност, или пък не е бил от значение за живота на образованите еврейски александрийци.

Запазени са все пак работите на двама римски историци. Те и двамата са се радвали на достъп до римските архиви и са имали възможност да проучат християните много преди в Църквата да се развие какъвто и да е ортодокс. Ето защо свидетелствата им са много важни. Въз основа на техните разкази не може да бъде отречен фактът, че в римските архиви е имало официални доклади, в които са споменати християните. Първият от тези историци е ранният църковен автор Тертулиан (ок. 160-225 г.), който пише за тези извори като за признат факт, макар че той вероятно не е имал достъп до тях.

Историкът Тацит (ок. 55-120 г.) е римски сенатор по времето на Домициан и по-късно е губернатор на Западна Анатолия в Турция. Във второто си качество той е имал изобилни възможности да разпитва християните - наричани хрестиани, - които са били довличани в съда му. Когато пише за опожаряването на Рим по време на управлението на Нерон, той обяснява:

Нерон си измисляше изкупителни жертви - и наказваше изключително изобретателно крайно покварените християни (както ги наричаха популярно). Техният създател, Христос, е бил екзекутиран по време на управлението на Тиберий от прокуратора на Юдея Пилат Понтийски. Само че въпреки това временно препятствие непоносимото суеверие отново се е разпространило не само в Юдея (където е започнало това безобразие), но дори в Рим.

Защото, добавя той в саркастична бележка, „всички порочни и срамни практики се събират и процъфтяват в столицата“.

Ученикът и приятел на Тацит Плиний Млади също споменава християните. Той е имал възможност да разпита доста от тях официално и докладва в Рим, че те пеят химни в прослава на „Христус“ все едно е бог.

Авторите езичници от втори век Лукиан и Целзус описват Исус като магьосник и като „подстрекател към бунтове“, а съгласно римските закони и двете неща са престъпления и се наказват със смърт. Разполагаме и с по-късен цитат, за който вече споменахме, от историка Светоний, който пише към 117-38 г. сл. Хр. и обяснява, че по време на управлението на Клавдий евреите в Рим въстават, подстрекавани от „Хрестус“.

В такъв случай почти няма съмнение, че Исус Христос – месията - е съществувал, тъй като споменатите римски източници са доста категорични по този въпрос. Нещо повече, всички тези римски автори са единодушни, че според свидетелствата месията е бил съден и „екзекутиран“ заради политическите си действия.

Не бива обаче да сме прекалено уверени какво точно знаят авторите. За кого разказват? Възможно е да говорят за „Христос“ или за „Хрестос“, т.е. за „месията“, но все още не знаем името му. Можем да бъдем сигурни само в това, че по време на управлението на Тиберий Пилат Понтийски е екзекутирал еврейски „месия“, който е политически бунтовник срещу Рим, с което си е заслужил разпъването на кръста. От този „месия“ започва движение, което - поне към края на века - се нарича „християнство“.

* *

Колкото и да се опитваме, не можем да избягаме от значението на втори век след Хр. за началото на писменото фиксиране на култа към Исус. Най-ранната част от Новия завет като цяло, с която разполагаме, е част от Евангелие от Йоан, написана около 125 г. в Египет (в момента се пази в библиотека „Джон Райландс“ в Манчестър, Англия), но текстът или традицията, към които тази част принадлежи, очевидно датира от още по-ранна епоха. В края на века се появяват стотици документи, представляващи много различни текстове - от евангелия до различни деяния. Професорът от Харвардския университет Хелмут Кьостер анализира доста от тези текстове в книгата си „Древни християнски евангелия“. Техният брой е учудващо голям — Евангелие от Петър, Евангелие от Тома, тайното Евангелие от Марко, Евангелието според египтяните, а сетне и писмата на Климент, епископ на Рим, други послания на Павел и други документи, като Апокрифите на Яков, Разговор със Спасителя, неизвестните текстове, записани на папирус „Еджъртън“ номер 2 в Британския музей, и много начални истории. Всички те са разпространени през втори век и всеки от тях има големия шанс да съдържа някаква оригинална и достоверна информация за Исус, идваща или от устни свидетелства, или от различни ранни компилации от „сказания“.

След като са били записани толкова много „спомени за Исус“, не е чудно, че са се развили няколко твърде различни подхода. Нещо повече, не е чудно, че се опитва да доминира едно конкретно направление: основаното върху трудовете на Павел, подкрепяно по-скоро от християните с езически, а не с еврейски произход.

Посланията на Павел от Новия завет са много различни от евангелията. Първо, Павел не разказва никакви истории за Исус. Павел не е познавал Исус лично - доколкото ни е известно - и учението му е насочено към езичниците неевреи, които евентуално биха могли да се покръстят. Важно е, че еврейските християнски водачи в Йерусалим под ръководството на Яков, брата на Исус, успяват да принудят Павел да напусне Израил, като го изпращат нагоре по брега в Антиохия и на други места. Сигурно са знаели, че той не е на тяхна страна. Яков и останалите са били много загрижени за спазването на еврейския закон, а Павел е твърдял, че на този етап законът не е от голямо значение - че неевреите могат да стават християни, без да приемат целия закон. Тази идея е анатема според Яков, както пише в посланието му: „Който опази целия закон, а съгреши в едно, той бива виновен за всичко“ (Яков 2:10).

За разлика от това подходът на Павел е: ,,...и онова е обрязване, що е в сърцето, по дух, а не по буква...“ (Рим. 2:29). Той държи на гъвкавост по отношение на еврейския закон. „Човек се оправдава с вярата, без делата по закона“. Той пита: „И тъй, унищожаваме ли закона чрез вярата?“. И отговаря на риторичния си въпрос: „Съвсем не, а утвърдяваме закона“ (Рим. 3:28-31).

Така стигаме до основната разграничителна линия, която разделя две силни традиции, когато християнството навлиза във втори век: от едната страна са онези, които търсят знание, а от другата страна са онези, които се задоволяват с вяра. Важно е да правим разлика между двете неща, тъй като тази разграничителна линия е една от основните сили, които в крайна сметка водят до кристализирането на позицията на ортодоксалното християнство.

„А вярата е жива представа на онова, за което се надяваме, и разкриване на онова, що се не вижда“, това пише Павел в своето Послание до евреите (11:1). Само че вярата е нещо по-малко от знанието. Винаги съм смятал това за очевидно само по себе си, но нека го обясня с един пример.

Човек може да се страхува от огъня, защото вярва, че като сложи ръка в пламъка, ще се изгори и в резултат ще изпита болка. Човек може да вярва, че това е истина. Но докато не извърши действието наистина — докато ръката му наистина не се озове в пламъка и не изпита болката от изгарянето, — човек не може наистина да знае какво представлява тази болка. Това придобито чрез опита знание - различно от знанието например за това, че две и две е равно на четири - на гръцки се нарича гносис. Точно поради тази причина членовете на групи мистици в рамките на християнството, които искат лично да изпитат Бога, се наричат гностици. Не се знае кога се появява тази идея в християнството, но такъв мистичен подход, основан на дълбокия личен опит, е отдавна разпространен сред езическите религии. Втори век става свидетел на бързото нарастване на популярността на този подход в християнската църква.

Въпреки сложността на голяма част от литературата си гностиците не се интересуват толкова много от фактите за Исус и за Бога, а също и от вярата в различни писания и спомени, колкото се интересуват от знанието - пряко, лично, посредством опита - за това какво представлява Богът. Те се интересуват не толкова от вярата в думите на Исус, колкото от това да станат точно като него и като него да знаят за Бога. Както се казва в един гностичен текст, открит в Наг Хамади, Евангелие от Тома: „Когато опознаете себе си, тогава ще станете познати и ще осъзнаете, че вие сте синовете на живия Отец“.

* *

Важно е да изтъкнем, че материалите, използвани в подкрепа на неизброимите появяващи се гледни точки, са избрани чрез прилагането на теологични критерии: някой, някаква група, сяда и решава от своята гледна точка и съгласно своето разбиране, че тази книга трябва да бъде считана за „автентична“, а онази трябва да бъде считана за „фалшива“, т.е. съответно за „ортодоксална“ или за „еретична“. Фактът, че са били използвани теологични основания, разбира се, не оправдава взетите решения въпреки всички отправени молби за божествено напътствие. Вземани са много човешки решения, основани на много човешки приоритети - най-вече свързани с контрола и с властта. Както пише Кьостер: „В най-ранния период на християнството епитетите „еретичен“ и „ортодоксален“ са лишени от смисъл“. Още по-безсмислено е да смятаме, че книгите в нашия Нов завет са единствените автентични традиции за Исус. Коментарът на Кьостер отново е категоричен: „Само догматичен предразсъдък би могъл да твърди, че каноничните писания имат изключителната претенция за апостолически произход и поради това за исторически приоритет“. Всъщност нашият Нов завет не е установен до съборите в Хипо и в Картаген през 393 и 397 г. сл. Хр. — повече от 360 години след събитията, които описва.

* *

Към 140 г. сл. Хр. богат собственик на кораби и новопокръстен християнин на име Маркион тръгва от дома си в Понт към Рим, където основава своя собствена общност, а след това основава общности и навсякъде из Римската империя. Всичките му писания са изгубени, но според критиците му той твърди, че само Павел е знаел истината: според него останалите ученици са твърде силно повлияни от юдаизма. Напълно отхвърля Стария завет и използва само някои от писмата на Павел заедно с редактирана версия на текста от Лука, който той нарича „евангелие“. Той явно е първият човек, който използва този термин по отношение на писан текст. Неговата организация е първата християнска църква, която има собствено свещено писание. Според него християнството трябва безвъзвратно да замени всичко, произхождащо от еврейската традиция на Стария завет, включително и книгите на пророците. Маркион вероятно е бил най-голямата опасност за Църквата от средата до края на първи век и през 144 г. сл. Хр. официално е отлъчен от Църквата в Рим.

Обаче резултатът от начина, по който Маркион използва текстовете, е, че формиращата се християнска традиция е принудена да се откаже от устната традиция и да се заеме с писмена традиция, основана върху „евангелията“, чието авторство се приписва на различни апостоли, за да бъде установен приемлив официален канон на свещената литература на Новия завет. Желанието да се формулира официален списък от текстове за пръв път е изразено от Ириней - епископа на столицата на римска Галия, Лион.

Той и неговите съратници, пазители на ортодокса, няма да участват в никакви отклонения от онова, което според тях е „истината“. Те не се впечатляват от вманиаченото Павлово християнство на Маркион, нито пък изпитват топли чувства към гностиците, които твърдят, че прякото познание на божественото превъзхожда всяка друга вяра или убеждение. Ириней застава начело на движението срещу тази позиция и към 180 г. сл. Хр. пише монументално съчинение от пет тома, в което напада гностиците - неговата прочута книга „Против ересите“.

Явно Ириней сериозно се притеснява от гностиците. Той пише, че те подмамват членове на паството му „под претекст, че притежават върховно познание“. Оплаква се, че те го нападат с аргументи, иносказания и тенденциозни въпроси. След като е прочел част от литературата им и е разговарял с различни гностици относно вярванията им, той решава да намери начин да нападне и да обори учението им, което наистина презира. В дългата си атака в „Против ересите“ той дава много информация за тях и за вярванията на формиращия се в края на втори век сл. Хр. ортодокс.

Запознат е с претенцията на гностиците, че са посветени в някакво тайно знание: те твърдят, пише той, „че Исус е разкрил някакво тайнство само на своите апостоли и ученици“. Той също така изтъква, че това предположение за езотерично разбиране, предадено от предишното столетие, е по някакъв начин свързано с възкръсването на мъртвите. Ириней обяснява, че гностиците не приемат възкресението буквално; всъщност те възприемат много неща от писанията, особено от притчите, като символични — като истории, които се нуждаят от интерпретиране, за да може да се достигне до заложеното в основата им послание. За тях възкръсването от мъртвите е символично средство да бъде представен някой, който е изпитал „истината“, проповядвана от гностицизма.

Любопитното е, че Ириней използва това като един от аргументите, с които оборва гностиците: възкръсването от мъртвите в Църквата е било извършвано и в миналото, и по време на собствената му епоха. Той споменава най-малкото на две места за един мъртвец, който е бил възкресен от мъртвите, и явно е бил лично запознат със случая. В този конкретен случай умрелият е живял много години след това. Това е удивителна история, за жалост неразвита по-нататък, но служи като свидетелство, че Ириней до известна степен не е схванал същността на нещата.

Но независимо дали е схванал същността, Ириней понася факела на ортодокса в онези опасни времена, когато гностицизмът би могъл да завладее Църквата. Той съвсем ясно казва кои евангелия трябва да бъдат използвани и кои да бъдат отхвърлени. Той пръв събира на едно място четирите евангелия - от Матей, от Марко, от Лука и от Йоан. Всъщност той създава самоличността на единния божествен Бог Исус, едновременно Син и Извечен творец. Освен това изяснява, че централната обединена организация на Църквата е мярка за нейната универсална привлекателност, природа и истина. Така централизацията и ортодоксът се установяват като доказателство за законност и правота: физическата сила е едно от доказателствата в подкрепа на Бога. И обратното, децентрализацията е доказателство за погрешност. Както има един Бог, така може да има и само една Църква, и само една истина. Простичък, но измамен довод, който въпреки това убеждава мнозина. Дори днес той има привърженици във Ватикана, един от които, разбира се, е папата.

* *

Докато теолозите се опитват да създадат централизиран ортодокс на вяра и на религия, други се опитват да централизират физическата структура на Църквата, като твърдят, че е по-добре да се управлява от позицията на централизирана власт. За формирането на ранното християнство политическите съображения - подклаждани, разбира се, от гоненията, които не можем да забравим - са толкова важни, колкото и богословските съображения.

Някъде по същото време, когато Ириней доказва своята версия на християнството, се променя начинът, по който Църквата се управлява. Преди местните църкви се управляват от група мъже - презвитери и епископи, - но тези управленски структури постепенно се централизират. Групата е заменена от един-единствен епископ, който е представител на властта във всяка епархия. Този процес като че ли е започнал в Рим в средата на втори век и е завършил в началото на трети век. Разбира се, това не бива да ни учудва, епископът на Рим ясно е дал да се разбере, че той е най-важният от всички епископи. Той иска да бъде признат за върховен глава на църковната власт на Земята, като представител на месията. Папа Стефан I (254-57 г.) е първият епископ на Рим, който оправдава тази претенция за върховенство сред всички епископи чрез факта, че е потомък на апостол Петър. Той основава тази своя претенция върху текст от Евангелие от Матея (16:18): „И Аз ти казвам: ти си Петър, и на тоя камък ще съградя църквата си“. По-нататък се твърди, че Петър идва в Рим и някъде към края на втори век той бива определен за първия християнски епископ на града.

Обаче към 258 г. сл. Хр. император Валериан разпорежда незабавно да бъдат екзекутирани всички християнски епископи, свещеници и дякони. Мнозина са екзекутирани, но и мнозина оцеляват. Предимството на централизираната власт вероятно е било съвсем очевидно за ръководителите на християнската църква, които сигурно са чувствали, че ако някога получат възможността, трябва да придобият такава власт за себе си.

Първата такава възможност им се отваря по време на управлението на Константин. Макар да е покръстен в християнството едва на смъртния си одър, по време на неговото управление християнството получава възможност да процъфтява. Константин иска обединение; той свиква Никейския събор, за да се противопостави на идеите на еретика Арий. Целта е да се събере подкрепа за идеята, че Исус Христос е „единосъщен“ с Бог Отец - претенция, която Арий и останалите оспорват; според тях Исус не е божествен. Както сухо отбелязва преподавателката от Принстън Елейн Пейджълс: „Тези, които оспорват тази фраза, изтъкват, че тя не се появява нито в Светото писание, нито в християнската традиция“. Само че възраженията се оказват без последствие за безмилостните теолози, които отиват в Никея с друг план предвид.

Съборът очевидно е настроен срещу възгледите на Арий, само че присъствието на негови поддръжници става причина за бурни събрания и за разпалени дискусии. Всъщност изглежда възможно по време на един доста гневен спор епископът на Мира физически да е нападнал измършавелия аскет Арий, както се показва в традиционните изображения от събора. Споровете надхвърлят рамките на събора и се пренасят по улиците на Никея: в обществените театри се поставят комични пародии на дебатите и навсякъде в града спорове се водят и от търговците на пазара, от магазинерите и от сарафите: „Поискай парче хляб и ще ти кажат: „Синът е подчинен на Отеца“. Попитай дали банята е готова и ще ти отговорят: „Синът е възникнал от нищото“.

Накрая се провежда гласуване. Точните цифри са спорни, но се знае, че Арий и двама негови колеги гласуват против решението; приетата цифра е, че предложението е одобрено с 217 срещу 3 гласа. Арий и неговите двама колеги са изпратени в изгнание някъде в района на река Дунав.

Като любопитно и дори странно допълнение към тази история е епизодът с покръстването на Константин на смъртния му одър, когато ритуалът е извършен от член на еретическата арианска църква. Този факт показва, че за Константин теологичните подробности не са толкова важни, колкото приемането на която и да е идея, служеща най-добре на единството, което според него означава стабилност и е първостепенната му грижа.

С това свое решение Никейският събор създава в буквалния смисъл фантастичния Исус на вярата и възприема претенцията, че това е исторически достоверно предаване на фактите. Неговите действия освен това установяват и критериите, по които по-късно ще бъдат подбирани книгите в Новия завет. Никейският събор създава християнски свят, където има общ символ на вярата. Всичко различно от него се смята за ерес, трябва да бъде отхвърлено и ако е възможно, унищожено.

И днес продължаваме да страдаме от това. Пейджълс, специалистка по гностичните текстове, прави нещо необичайно за представител на академичните среди, като въвежда лична бележка в книгата си „Отвъд вярата: тайното Евангелие от Тома“. Бележката се отнася за един много важен момент с широкообхватни последици: авторката обяснява, че това, което не би могла да хареса в Църквата, е „тенденцията християнството да се идентифицира с една-единствена авторизирана съвкупност от вярвания... придружени от убеждението, че само християнската вяра предлага достъп до Бога“.

Съзнавайки високата цена на провала, следващите епископи на Рим консолидират властта - най-вече папа Дамасий I (366-384 г.), който наема група убийци, които в продължение на три дни избиват негови противници. Когато Дамасий успява да си върне контрола, той нарича Рим „апостолска епархия“ - с други думи, единственото място в цялата Църква, което може да претендира за непрекъснат произход от апостолите и поради това да поддържа техния авторитет и функции и да действа като техен наследник. Разбира се, тази претенция оставя Йерусалим извън борда. Всеки зилот, последовател на Исус, би сметнал тази претенция за чудовищна и за очевидно невярна.

Пренебрегвайки всякакви подобни последици, Дамасий твърди, че е истинският и пряк наследник на Петър и поради това по право наследява Църквата, която Исус е оставил на него. Като върховен авторитет на Земята Дамасий налага и принципа, че истинската мярка за всяка вяра, която може да се счита за ортодоксална, е дали тя е получила папска благословия. Ето по този нагъл начин е наложена претенцията на апостолско наследство.

Следващият папа Сириций II (384-399 г.) имитира имперски съд, като издава декрети — нареждания, които се смятат за неоспорими, нареждания, изискващи незабавно подчинение. Под неговата догматична власт канонът на Новия завет най-сетне е наложен по време на Събора в Хипо през 393 г. и на Събора в Картаген през 397 г.

Този явен процес на завземане и на централизиране на властта продължава: папа Инокентий I (401-417 г.) отправя претенцията, вече неизбежна, че в качеството си на апостолска епархия Рим представлява върховната власт в християнската църква. Само че най-голяма власт си присвоява папа Лъв I (440-462 г.). Той налага най-сетне и без всякакъв компромис претенцията, оцеляла и до днес: че Исус е предал върховната власт над Църквата на Петър, че тази власт е била предадена от Петър на всеки следващ епископ на Рим и че епископът на Рим, папата, е „главният сред всички епископи“ в Църквата и действа като „мистично въплъщение“ на Петър. За неговия приемник папа Геласий I (492-521 г.) остава само да произнесе най-арогантното от всички твърдения: той пише на императора, обяснявайки му, че светът се управлява от две велики сили - духовната власт, възложена на папата, и светската власт, възложена на императора. От двете неща, обяснява папата, властта на папата е по-висша, защото тя „осигурява спасението на светското“. По време на синода, проведен в Рим на 13 март 495 г., Геласий става първият папа, наречен „наместник на Христа“.

По същото време, докато теологичното господство е нещо жадувано и завземано, с един психологически проницателен ход Църквата започва физически да завладява езически места и празници - празникът на раждането на Митра на 25 декември все още се празнува и днес. Доводите на Църквата са обяснени ясно от папа Григорий I (590-604 г.) през 601 г. в наставленията, които той дава на един абат, канещ се да напусне Британия. Папата пише:

Стигнахме до извода, че храмовете с идоли сред този народ не бива в никой случай да бъдат разрушавани. Идолите трябва да бъдат унищожавани, но самите храмове трябва да бъдат осветени със светена вода, в тях трябва да се издигнат олтари и вътре да бъдат положени реликви. Защото ако тези храмове са добре построени, те трябва да бъдат пречистени от почитането на демони и да бъдат посветени в служба на истинския бог. По този начин ние се надяваме, че хората, като видят, че храмовете им не биват разрушавани, може да се откажат от заблудата си и като се струпват с повече готовност в познатите си места, да дойдат да опознаят и да почитат новия бог. И понеже имат традиция да принасят в жертва много волове на демоните, нека някой друг обред да замени този, например Деня на посвещаването или празниците на светите мъченици, чиито мощи се намират в храма^31.

Макар че е възможно в подкрепа на растящия ортодокс Църквата да е оставила олтарите непокътнати, служителите й със сигурност не са се посвенили да унищожат или да подправят документи. Какво е било отношението на хората към това?

* *

Нека насочим вниманието си към Евнапий, за да разберем. Евнапий е гръцки учител по риторика, живял около 345 г. докъм 420 г. сл.Хр. Риториката е изкуството на убедителния и внушителен изказ или в писмен вид, или като устна реч. Нашите съвременни оратори са наследници на техниките, усъвършенствани от древните. Шестнайсетгодишният Евнапий заминава да учи в Атина. По време на престоя си там той е посветен в Елевсинските мистерии и става жрец в школата на евмолпидите в непосредствена близост до Атина. Евмолпидите са един от жреческите „родове“, които преживяват и преподават мистериите на Деметра и на Персефона в Елевсин на малцина избрани - и мъже, и жени, — доказали, че са готови да усвоят тези мистерии. Тези малцина избрани се смятат за посветени.

След пет години в Атина Евнапий се връща в родния си град Сард в Турция и попада в местна група философи, привърженици на Платон, които изучават медицина и теургия - много практическо боравене с божествените сили чрез средствата на ритуала, танца и музиката. Той е все още жив, когато през 391 г. сл.Хр. император Теодосий забранява всички езически религии, но въпреки опасностите Евнапий яростно критикува християнството в своите писания.

Евнапий пише биографичната история на свои съвременници философи. Освен това се рови в общата история и пише допълнение към публикувана история от друг автор. Към тази книга Евнапий добавя подробности, свързани с периода 270-404 г. сл.Хр. Той приключва към 414 г. За жалост оцелели са съвсем малки откъси от тази история. Само че загубата е обвита в загадъчност.

Император Константин управлява от 306 до 337 г. и точно по онова време е свикан Никейският събор, обявил Исус за „бог“. По време на неговото управление християнството се превръща в официална религия на Римската империя - противно на желанието на мнозина. С интереса си към обединяването на империята Константин като че ли е възприел чисто политически възглед за религията. Разбира се, както видяхме, самият той е бил покръстен в християнството едва на смъртния си одър.

Може да се разчита, че Евнапий, като вярващ в нещо, смятано от християните за езическа религия, не е харесвал тези промени като цяло и в частност християнството. Можем да бъдем сигурни, че отношението към неговия разказ за управлението на Константин в допълнението към публикуваната история на онова време е било много критично, враждебно и вероятно дори гневно. Тази версия би навредила много на формиращия се християнски ортодокс в началото на пети век. Като последовател на теургията Евнапий вероятно е можел да каже интересни неща относно император Юлиан (361-363 г.), който също е привърженик на ритуалните техники и който се е опитал да върне империята към езичеството и най-вече към Платоновото мислене на един от най-великите и най-недооценени философи от късната класическа епоха, учителя по теургия Ямблих от Апамея (ок. 240-325 г.).

Днес историята на Евнапий би била много интересен текст. За жалост ние щяхме да разполагаме с негово копие, ако не беше Ватиканът и неговата безмилостна нужда да брани своята измамна представа за Исус и за християнството, защото чак до шестнайсети век в твърде често недостъпната библиотека на Ватикана е имало екземпляр от книгата на Евнапий.

Това твърди ученият класицист Марк-Антоан дьо Мюре, който през 1563 г. води лекции в университета в Рим. Там той е виждал екземпляр от „История“ на Евнапий във Ватиканската библиотека. Книгата му се струва толкова интересна, че моли кардинал Сирлет, един от водещите учени във Ватикана, да уреди да бъде направено копие. Само че Сирлет отказва и с подкрепата на папата заявява, че тази книга на Евнапий е „неблагочестива и порочна“. След като вниманието веднъж е било привлечено към съчинението, властите търсят решение на проблема. То е много просто: един начетен йезуитски учен по-късно разказва, че „История“ на Евнапий е била „унищожена по силата на божия промисъл“33. Несъмнено промисълът е действал чрез лишените от божественост действия на хората.

Във Ватикана има история на придобиването - и на унищожаването - на писания, които противоречат на мита, който тази институция разпространява като истинска история. Колко ли още неща са били унищожени през годините? И колко ли още неща има някъде, които са успели да се избавят от безмилостното и целенасочено преследване на ереста от страна на Ватикана? Никой не може да каже със сигурност.

* *

Към пети век победата на Исус на вярата над Исус на историята е в практическо отношение завършена. Митът, че двете неща са едно и също, намира теологично оправдание и се превръща в призната истина. Все пак защитниците на ортодокса, разбира се, не могат да си отдъхнат, защото подобно на корозията и загниването ереста според тях не знае почивка. Те безмилостно бранят вярата, като причиняват на други християни онова, което преди тях са правели езическите императори. През 386 г. сл.Хр. те екзекутират епископа на Авиля - Присцилиян, по обвинение в ерес. Това е първата екзекуция, разпоредена от Църквата с цел да защити позициите си.

Всички пътища може и да водят към Рим, но през следващите векове същото важи и за все повече кървави вади. Цената на теологичното обединение е платена не само със злато - макар че то винаги би намерило гостоприемен дом в ръцете на Църквата, - но и с живота на много хора.

Смъртта на Присцилиян е трагичен прецедент. За жалост той ще бъде често повтарян - все в името на еврейски месия, проповядвал мир.

До каква степен вярата е попаднала в ръцете на самопровъзгласилите се наследници на Христос? Впоследствие римските папи се натоварват със задължението да помазват императорите на тяхната издигната длъжност като част от церемонията по коронясването, сякаш папата има силата да създава месия. Сякаш само те са притежавали монопола над пътя към истината.

6.

НАЙ-ГОЛЕМИЯТ

СТРАХ НА РИМ

Датата е 5 август 1234 г. Бедна жена лежи на смъртния си одър в една къща в Тулуза, собственост на зет ѝ. Тя е член на тайнствена християнска секта, по онова време широко разпространена в Южна Франция - катарите. Рим едновременно презира и се страхува от религията на катарите, които пък се отнасят със същото пренебрежение към Рим. Според мнозина катари папата е Антихристът, а римската църква е „блудницата от Апокалипсиса“ или „църква на вълци“1.

На този ден неколцина катарски свещеници посещават жената, за да извършат най-свещения ритуал на сектата - консоламентум, да я посветят в „последните обреди“ на религията им - нещо, което се е случвало често край смъртния одър на техните последователи. Пристигането им обаче е забелязано от враждебно настроен към вярата им информатор. Вероятно жената е била шпионирана, защото е била известна сред жителите на градчето като привърженичка на катарите, а зет й е действал като куриер на катарите в Тулуза. Информаторът се втурва, за да съобщи на главата на Инквизицията.

Доминиканските инквизитори са настанени при архиепископа на Тулуза, който тъкмо е отслужил месата. Това е денят, в който в Тулуза е обявена канонизацията на техния основател Доминик де Гусман. Монасите тъкмо се канят да седнат на празничен обяд. И тогава, по силата на „божествено провидение“, главата на Инквизицията научава за тази умираща еретичка, която открито приема катарските обреди. Той бързо информира епископа, който разпалено настоява незабавно Инквизицията да се справи с това оскърбление срещу „истинската вяра“, затова инквизиторите зарязват обяда си и придружени от епископа, нахлуват в

дома на умиращата жена. Влизат в стаята ѝ толкова изневиделица, че дори предупреждението от загрижен приятел пристига твърде късно, за да предотврати надвисналата трагедия.

Епископът присяда до болната жена и спокойно започва да разговаря с нея за религиозните ѝ убеждения. Това не предизвиква у нея тревога - вероятно не е знаела кой е посетителят ѝ. Сигурно е смятала, че епископът е високопоставен член на сектата на катарите, а не представител на Рим. Видимо необезпокоена и убедена, че се намира сред изпълнена със състрадание компания, жената говори свободно, доволна, че най-сетне е била посветена в обредите на катарите преди смъртта си, която явно не е далеч. Всъщност смъртта ѝ била по-близо, отколкото мислела.

Епископът я насърчава да говори:

– Не трябва да лъжеш — казва той с престорено съчувствие. - Трябва да бъдеш упорита във вярата си, а не поради страх от смъртта да признаеш нещо друго освен онова, в което вярваш и което пазиш скътано в сърцето си.

Умиращата жена, изпълнена с признателност и утеха поради катарските си убеждения, отговаря със завидно присъствие на духа и достойнство:

– Господарю, вярвам в това, което казвам, и няма да променя отдадеността си поради страх за жалкия остатък от живота си.

При тези думи лицето на епископа внезапно помръква:

– Ето затова си еретичка! - крясва той високо пред всички в стаята. - Защото онова, което изповяда, е вярата на еретиците... Приеми онова, в което вярват римокатолиците.

Жената проявява завидна смелост и отказва. Затова епископът призовава Исус Христос, официално я обявява за еретичка и по този начин я обрича на смърт. Незабавно я отнасят, все още на легло, на една ливада извън града, собственост на съда в Тулуза, където в този благоуханен летен ден жената тутакси е изгорена.

След това епископът и неговите доминикански съучастници тържествуващо се връщат по улиците на Тулуза към монашеското си убежище, мълвейки признателност към Бога и към светия си основател, „и омитат приготвения за тях празничен обяд“. Летописецът на тези събития, доминикански монах, присъствал в стаята, завършва с думите: „Бог стори тези дела през първия ден на Блажения Доминик в прослава и възхвала на неговото име... за прослава на вярата и като поражение на еретиците“.

„Блаженият Доминик“ - Доминик де Гусман, е бил жесток и фанатизиран испански монах. Още от самото начало той се присъединява към антикатарския кръстоносен поход и дотолкова се прочува с усърдието си, че през 1216 г. папата учредява оглавявания от него Доминикански орден. Целта им е да разрушат ереста напълно и окончателно, с всякакви необходими за това средства. Доминик умира през 1221 г., а през 1234 г., същата година, когато жената от Тулуза била изгорена жива, той е провъзгласен за светец от един от своите приятели, избран за папа предната година.

* *

През дванайсети век най-вече в южната част на Франция Църквата е обхваната от корупция. Онези, които стоят начело на епархиите и енориите, дори не се преструват на благочестиви, а се интересуват повече от управлението на имотите и от увеличаването на приходите си, отколкото от това да се грижат за душите на енориашите си. Светски развлечения като забавления с любовници, хазарт, лов и светски занимания като лихварство и събиране на такси за църковни услуги, разрешаването на незаконни бракове и изпълняването на ролята на адвокати са толкова разпространени и неприкрити, че най-сетне папа Инокентий III след избора си през 1198 г. се вижда принуден да прокълне тези църковни практики. Според папата главният духовник в Лангедок, архиепископът на Нарбон, в края на дванайсети век се прекланя пред олтара само на един бог - бога на парите. Той иска големи такси за освещаването в сан на епископи, присвоява си приходите от незаети места за свещеници, позволява на монасите да се женят и опрощава и други практики, противоречащи на църковните закони. Папата го освобождава от поста му заедно с още един архиепископ и с още седмина епископи. Дори семействата на някои католически духовници се отвръщат от Рим. Епископът на Каркасон през периода 1209-1212 г. запазва католическата си вяра, но майка му, сестра му и трима от братята му приемат консоламентум.

Благородниците, особено селските благородници, водят непрестанни спорове с Църквата относно собственост и приходи; упорито предани на своята област, те влизат в тесен съюз с катарите. Някои от благородниците отиват дори още по-далеч, приемат консоламентум и стават истински катари. Съпругата на графа на Фоа през дванайсети век например става „съвършена“, както прави и сестрата на графа, Ескламонд, след смъртта на съпруга си.

Катарите са група набожни мъже и жени, възприели живот на отречение, духовност и простота - наричат себе си les Bonhommes, „добри хора“ или „добри християни“. Те служат на население, което копнее за личен религиозен опит, но чиито нужди не са посрещнати от установената църква, отказала се от духовната си роля в полза на по-комерсиалното и користното. Отречението на катарите от земните блага още по-силно подчертава алчността на римското духовенство и подклажда безмилостно противодействие от страна на хората, чиято власт те застрашават.

Противниците на катарите ги наричат „свършените“ еретици или „свършени“. Пълноправни членове на сектата са хората, преминали през главния обред, консоламентум, който се описва като „кръщение, първо причастие, ръкополагане, и ако се извърши на прага на смъртта, помазване на умиращ - всичко в едно“.

Чрез преминаването през този обред те се откъсват от ежедневния бит и изпитват презрение към светските притежания. След това катарите водят съвсем простичък начин на живот, изпълнен с молитви и проповядване на учението - което правят на местния език, не на латински. Те са вегетарианци, пътуват по двойки и даряват духовно успокоение, а за тези, които искат да научат повече, извършват обреда консоламентум. Те са символ на честността и на истината в очите на хората, на които им е дошло до гуша от лъжи и от измами.

На практика поради огромната отговорност и промяната в начина на живот, настъпваща след консоламентум, мнозина се подлагат на обреда едва на смъртния си одър. Могат обаче да участват всички — и мъже, и жени. За разлика от Католическата църква в това движение няма мъжко господство. Съвършените са и от двата пола; няма йерархия, нито организация - поне отначало.

Църквата съзнава какво предизвикателство представляват тези непретенциозни и добронамерени духовни учители и един от първите, изправили се срещу предизвикателството, е Бернар от Клерво, сияйната светлина на монашеския орден на цистерцианците. Той и орденът му подобно на катарите са отдадени на простия начин на живот. През 1145 г. Бернар пътува много из Южна Франция и води спорове по градските площади с катарските „съвършени“. Съзнавайки тяхната благочестивост и оценявайки тяхната почтеност и простота - но същевременно заклеймявайки ереста им, - той разбира, че не може да спре движението, което продължава да набира сили и в резултат от тези публични спорове си създава по-официална организация, която вече е налице през втората половина на дванайсети век.

Много от местните благородници подкрепят катарите, защото центърът на движението е в собствените им земи в Лангедок, а не е в Рим като центъра на Църквата. Разбира се, Рим не е доволен.

През 1209 г. Рим подема кръстоносен поход срещу катарите и настъпва истински хаос. Северните армии, съставени от рицари и авантюристи, нападат Лангедок, разрушават много големи и малки градове, изгарят живи хиляди катари, понякога стотици наведнъж, на огромни клади. По това време разрушеният замък Монсегюр, кацнал на върха на своята наглед непревземаема скала, е възстановен като база на катарската църква. След разрушенията в по- ниските долини през 1232 г. той се превръща в център на вярата и в седалище на „епископа“ на катарите. Малко селце за катарските „съвършени“ е построено между замъка и почти отвесните високи скали на север, а останките от него и днес могат да се видят, вкопчени в склона.

Северната армия е придружавана от младия испански духовник Доминик де Гусман. Знае се малко за неговото участие в масовото принасяне в жертва на катарите през първите години от борбата, но явно е бил дълбоко въвлечен. По време на горчивата кампания той осъзнава, че ще има нужда от нова организация, за да се противопостави на онова, което според него е зловредна ерес - нов монашески орден с нов подход. Доминик основава монашеския орден на доминиканците и заедно те създават считаната днес за позорна Инквизиция. Доминик изгаря и измъчва, доминиканците следват неговия пример, като опустошават Южна Франция. Толкова силна е нуждата на Църквата да установи дисциплина и контрол над тези еретици, дръзнали да пренебрегнат Рим. Студен ужас сковава страната. Навсякъде се страхуват от доминиканската Инквизиция и я мразят. Мнозина са смазани от бой или убити, но орденът продължава безмилостно да преследва еретиците. За катарите това е битка, която не могат да спечелят.

Методите на Инквизицията са прости: заподозрените в ерес биват „подложени на разпит“, евфемизъм, зад който се крие - и дори се прави опит да бъде оправдана - действителността, че не става дума за обикновен разпит, а по- скоро за процес на болезнено изтръгване на информация, на което дори покрилото се със зловеща слава Гестапо би се възхитило заради неговата студена и безмилостна ефективност.

Заподозреният е арестуван след изобличаване или самопризнание. Никой не бърза да приключи случая, защото доминиканците много добре познават психологията и знаят, че хвърлянето в затвора и страхът могат да свършат голяма част от работата им. Накрая неизбежно се стига до мъчения. Поради „чувствителността“ към проливането на кръв инструментите, използвани от скритите под качулки инквизитори, обикновено са тъпи, нажежени до червено и ограничителни; позволено било да се чупят кости, крайници да се изкълчват или вадят от ставите, така че кръв да се пролива „случайно“, а не предумишлено, като по този начин мъчението става приемливо за измислените от Църквата правила.

Когато жертвата вече е склонна да признае — вероятно каквото и да е, само и само кошмарът да престане, - доминиканските адвокати и чиновници снемат показанията ѝ и често записват с подробности събитията, на които са били свидетели. След това жертвата бива отведена в стая наблизо и от нея се иска да потвърди, че признанието е било „спонтанно и по собствена воля“. Ако трябва направилите признание да бъдат осъдени на смърт, те биват предавани на светските власти за екзекуцията. В качеството си на християнска институция Църквата не екзекутира или поне така твърди явно без изобщо да се притеснява от това лицемерие.

Чрез тези показания доминиканците създават институционална памет, огромен архив, съдържащ данни за всичко, с което са влезли в досег. Макар да изгарят хиляди хора от онези, които заклеймяват като еретици, те обикновено го правят едва след подробен разпит. Винаги се стремят да поддържат и разширяват тази колективна памет, формираща сърцевината на властта им, защото — прагматици както винаги - те вярват, че „покръстен, който предаде приятелите си, е по-полезен от един овъглен труп“.

Инквизицията е разузнавателното управление на тринайсети век, доколкото тя поддържа подробна и сложна база данни за онова време. Тя разследва заподозрените в ерес, записва показания, отричания и признания със сложни юридически подробности и поддържа архиви на тези записи, за да може информацията да бъде извадена и ползвана много след това. В един от примерите тези архиви показват, че жена, арестувана за ерес през 1316 г., е била арестувана и преди - през 1268 г., четирийсет и осем години по-рано. Подобно възстановяване на информация е злокобно. То представлява една злонамерена система за запаметяване в служба на доминиращата власт на Църквата.

Инквизиторите се превръщат в убийците на Църквата — със своята армия от тайни информатори, жестоки разпитващи и хладнокръвни съдии, които до един действат в името на Христа. Историческият месия е отдавна забравен; сега значение има Исус на Ватикана. Тази патетично разпната фигура се превръща в оправдание на отчаяните мерки от главоломно растящия брой правила и разпоредби, които оказват въздействие върху живота на всеки и върху всеки аспект на живота.

* *

Първата голяма битка Инквизицията печели, когато сърцето на катарската църква най-сетне е изтръгнато при едно кръвопролитие, което напомня на жертвоприношенията от култа на ацтеките в Новия свят. През март 1244 г. центърът на катарската църква, замъкът Монсегюр, бива завзет от нашествениците. Повече от двеста катари биват погребани живи в подножието на възвишението. Само че Инквизицията не възприема това като край на дейността си, а само като начало на нов етап. Инквизиторите надзирават района с помощта на своите архиви и на своите информатори. Инквизицията възнамерява да остане тук, за да подкрепя властта на Рим.

И съществува чак досега. Разбира се, доста се е пречистила: през 1908 г. Инквизицията бива преименувана на Конгрегация на Светата канцелария. След това при следваща промяна през 1965 г. се превръща в Конгрегация за доктрината на вярата, спокойни и дори меки думи за названието на догматичната и непреклонна институция, чиято непроменена роля в Църквата е да поддържа ортодокса на вярата.

Сегашният глава на Конгрегацията — нарича се „префект“ и на практика е днешният Велик инквизитор — е назначен на 13 май 2005 г. и е роденият в Калифорния монсеньор Уилям Левада, предишен архиепископ на Сан Франциско. Неговият непосредствен предшественик, кардинал Йозеф Рацингер, бе избран за папа през април 2005 г. Рацингер се изказва недвусмислено относно доктрината на Църквата - никаква гъвкавост по отношение на предписанията.

„Откровенията приключиха с Исус Христос“, заявява категорично Рацингер и отправя директно предизвикателство към хората, които може би смятат, че истината може да бъде открита дори днес. Той удобно забравя гласуването на Никейския събор, който обявява Исус за бог, и се отнася пренебрежително към хората, които смятат, че Църквата е нещо друго, а не божествена: „Дори при някои теолози - ръмжи той с явна изненада от тяхната дързост - Църквата се явява като човешко творение“. Той обаче има отговора за тези, които биха могли — ужас на ужасите - да смятат, че създадената от човека Църква е изградила идеологията си, като е поставяла идеите на гласуване. „Истината не може да се създаде чрез гласуване“, заявява той. В друг контекст човек би могъл да се съгласи с него, но в този конкретен спор той отива отвъд разумното и отвъд исторически засвидетелстваното, тъй като онова, което той нарича истина, е постигнато чрез гласуване. Рацингер добавя още нещо към тази догматика: „Човек не може да установи истината чрез решение, а може само да я разпознае и да я приеме“. Оттук, обяснява той, следва, че „Църквата... носителката на вярата, не съгрешава“. Явно историята не е силната страна на Рацингер; силната му страна е изтъкаването на догматични обществени отношения.

Нищо в изявленията на Рацингер не вдъхва надежда, че Ватиканът може да се откаже от претенцията си, че осигурява единствения път към истината - път, прокаран от желанието за власт и за контрол; път, облян с кръв; път, устроен около мистичната личност на Исус Христос, който няма почти никаква връзка с историческия месия Исус, разпънат на кръста от Пилат Понтийски като политически агитатор.

Конгрегацията за доктрината на вярата умно поддържа поведението на предшественика си - Инквизицията. Подпирайки границите на вярата и поставяйки ограничения върху откриването на истината, тя на практика служи като център на отдела за командване и контрол на Ватикана.

Единственото основание за съществуването на този отдел е да овладява най-големия и най-силен страх на Ватикана: че може да се появят свидетелства, които неотвратимо ще отделят Исус на историята и Исус на вярата и по този начин ще разкрият, че съществуването на Ватикана се основава на измама. Те се боят от появата на свидетелства, че Исус не е бил бог, както постановява Никейският събор — не е бил бог, а човек.

* *

След като катарите са унищожени, Инквизицията се оглежда за други ереси, с които да се бори. Смятат, че рицарите тамплиери се нуждаят от направляваща ги десница. Мъчителите на Инквизицията биват разпратени из цяла Европа, за да изкоренят военния орден, който служи на християнските народи почти двеста години.

След това, в началото на четиринайсети век, Инквизицията се обръща към францисканците, които поради категоричната си бедност и простота са заподозрени в ерес. Много от тях загиват в пламъците. Сто години по-късно Инквизицията се обръща срещу евреите и мюсюлманите в Испания, и по-конкретно към тези, които са приели католицизма и са заподозрени, че тайно са се върнали към предишната си вяра. Кладите лумват с нова сила. В Севиля 288 невинни жертви са изгорени живи в периода от февруари до ноември 1481 г. А това е само началото на нов период от несекващите човешки жертвоприношения в името на християнството. Само че въпреки високата цена противодействието срещу тази тирания продължава. През 1485 г. в Сарагоса един инквизитор е убит в катедралата, както е коленичил за молитва пред високия олтар. Следват жестоки ответни удари, които водят до загубата на живота на още хора.

Кръвопролитието намалява едва когато кланетата неизбежно намаляват броя на потенциалните жертви. Тоест, докато не бъде открита нова група жертви в манията, обхванала петнайсети век - магьосничеството. Това е много сполучлив ход на църковното двуличие. Църквата винаги е смятала магьосничеството за измама или за заблуда, а вярата в него отдавна е била определяна като грях. Но през 1484 г. отношението на Църквата рязко се променя: папата издава була, заклеймяваща магьосничеството и настояваща да бъде признато реалното му съществуване, а също и че всяко отричане на тази нова демонична реалност ще бъде считано за еретично и за обект на всички наказания, измислени от Църквата. Същата була дава на Инквизицията властта да разпитва, да хвърля в затвора и да наказва всички вещици, които открие. Доминиканците нямат нужда от много насърчение, за да се впуснат в действие.

Из цяла Европа оглавяваното от доминиканците преследване плъзва и из градското, и из селското население — интересното е, че Испания е изключение, защото там ръководителите на Инквизицията смятат, че цялата тази мания с вещиците е измама, на която е най-добре да не се обръща внимание. Те смятат, че манията да се намират вещици, които да бъдат изгаряни, е сама по себе си отговорна за създаването на масовата истерия, която на свой ред създава тези вещици. Независимо от това, въпреки тази местна проява на здрав разум, навсякъде другаде из Европа жени биват арестувани, измъчвани и изгаряни на клада. Инквизицията се хвали, че за 150 години е изгорила приблизително трийсет хиляди жени — все невинни жертви на одобрена от Църквата патологична фантасмагория.

Доминиканците са толкова организирани и ентусиазирани, че създават наръчник за инквизиторите и гражданските власти, които си имат работа с вещици. Това е една от най- позорните книги в историята: Malleus Maleficarum („Чукът на вещиците“), прекрасен пример за висока ученост, поставена в услуга на лудостта. Написана е през 1486 г. от двама високообразовани немски доминиканци — монаси, които се боят от всички женски неща, както дяволът се бои от кръста.

Няма съмнение, че за тях жените са източник на всичко нечестиво на света. Двамата специалисти смятат, че най-лошата порочност се крие в жените. Според тях жените са непоправимо несъвършени и винаги се опитват да те измамят. Те са по-слаби от мъжете и поради това са по-склонни към поквара и към стремеж да покваряват другите. Те не притежават дисциплина и са „красиви наглед, омърсяващи при допир и смъртно опасни, ако ги задържиш при себе си“. Тези двама ревностни разпитващи стигат до заключението, че „вещерството се дължи на плътската похот, която при жените е ненаситна“.

Защо Църквата гледа на женското начало като на нещо разрушително, демонично и нечовешко? Защо се бои от жените? Какво е довело до тази крайна реакция?

Свързано е конкретно със секса. Църквата се ужасява от него. „Плътската наслада никога не е безгрешна“, пише в Responsum Gregorii, чието авторство се приписва, вероятно погрешно, на папа Григорий I. Църковният отец от пети век Йоан Хризостом съвсем ясно посочва къде се крие опасността:

В света има много положения, които отслабват осъзна- тостта на душата. Най-първото и главно сред тях е взаимоотношението [sic] с жени... Понеже женското докосва и тревожи душата ни, и не само окото на разюзданата жена, но и това на почтената.

Изправени пред такава неумолима враждебност, някои съвременни жени теолози чисто и просто са престанали да се отнасят към такива твърдения с каквото и да е схоластично уважение. Ута Ранке-Хайнеман, професор по история на религиите в университета в Есен, прибягва до директен изказ, какъвто рядко се използва в академичните кръгове: „Общо взето, като се вземе предвид репресията, охулването и демонизирането на жените, цялата история на Църквата се свежда до един произволен и тесногръд мъжки деспотизъм над женския пол. Този деспотизъм продължава и до днес без прекъсване“.

Разбира се, тя има право. Да вземем например шумотевицата и настървението, които се надигат при всеки намек, че е възможно жени да бъдат ръкополагани за свещеници.

Откъде идват този страх и произтичащият от него полов деспотизъм?

Свързан е с манията на Църквата по отношение на доживотната девственост и целомъдрие.

* *

Понеже тя никога не е познала мъж, Църквата обича майката на Христос, така наречената Дева Мария. Тя е родила Исус с помощта на безграничната сила на Бога. С други думи, прави се изводът, че „Бог е някакъв човек“. Нещо повече, покойният папа Йоан-Павел II в своята енциклика Redemptoris Mater от 1987 г. отсъжда, че нейният химен е останал непокътнат. Било е чудо.

Поне би било, ако е истина. Само че за съжаление подобно на много истории, приписвани на Исус на вярата, тази история не може да устои дори на най-слаба конфронтация с Исус на историята.

Сред четирите евангелия, ако допуснем, че те съдържат основна историческа информация, само две - от Матей и от Лука - споменават непорочното раждане. А Лука (2:48) до голяма степен компрометира теологичното разбиране, когато описва Мария и Йосиф като родители на Исус и съвсем категорично Йосиф като баща на Исус. В своето евангелие Йоан (1:45, 6:42) също твърди, че Исус е син на Йосиф (вж. също Матей 13:55).

Най-ранните писания от Новия завет са посланията на апостол Павел, но в тях също няма и следа от непорочното зачатие и раждане. Всъщност Павел открито го отрича в посланието си до римляните (1:3), където твърди, че Йсус е „роден по плът от Давидово семе“. По общо мнение най-ранното евангелие е Евангелието от Марко, който също пропуска да спомене за такова чудо и повече се интересува от покръстването на Исус от Йоан Кръстител, отколкото от раждането му.

Концепцията за непорочното зачатие възниква, когато еврейската Библия - Старият завет на християните - е преведена на гръцки през трети век преди Христа. Исая (7:14) пророкува, че „млада жена“ ще роди син и той ще се казва Емануил. Староеврейската дума за „млада жена“, алма, е била преведена в гръцката Библия като ,девица“, партенос. Когато Матей за пръв път споменава раждането на Исус, той подчертава, че то сбъдва думите на „пророка“, т.е. на Исая. След това говори как девица, партенос, е забременяла и е родила син. Но всъщност всичко, което е било необходимо, за да се изпълни пророчеството на Исая, е било млада жена, която да роди дете. Такова събитие наистина е някакво чудо, но в никакъв случай не е уникално и не налага необходимостта да се постулира едно сексуално активно божество. Всъщност разказът на Матей (1:22— 23) съвсем очевидно е метафоричен. Само че последиците от него, дръзвам да твърдя, са били плодотворни.

След това Църквата превръща девствеността в култ и този култ привлича много мъже, които в най-добрия случай може да бъдат описани като „разстроени“, а в най-лошия - като патологични педанти - хора като църковния учител Ориген, който на осемнайсетгодишна възраст се кастрира, за да стане по-съвършен християнин, или като Августин, който ненавижда всяко удоволствие, особено насърчаваното от секса. Поредица такива мъже се борят да наложат задължително целомъдрие сред всички учители на вярата, задача, която най-накрая се увенчава с успех през 1139 г., когато бракът и сексът са забранени за свещениците от Римокатолическата църква.

Само че Исус нито веднъж не споменава за целомъдрие, а Павел твърди, че няма дори неписани свидетелства в този смисъл. „За девствениците нямам заповед от Господа“, пише той (1 Кор. 7:25).

Нещо повече, апостол Петър, предполагаемият основател на Католическата църква, който в ретроспектива е обявен за първия папа, със сигурност е бил женен и е пътувал със съпругата си. Първото послание на апостол Павел до коринтяни (9:5) прави това съвсем ясно, както и собственото му семейно положение, и това на всички или на повечето други ученици и братя на Исус. Споменът за това, че Павел е бил женен, се пази до края на втори век, когато за последен път се споменава от александрийския епископ Климент. След това Павел постепенно и безвъзвратно придобива статута на целомъдрен. Когато целомъдрените мъже завладяват вярата, жените биват изключени от нейната изразност.

* *

При независим поглед върху откъслечните сведения за живота на Исус и за неговата епоха, които са запазени, изглежда все по-вероятно Исус също да е бил женен. Колегите ми и аз твърдим в Светата кръв и свещеният Граал, че Исус е бил женен за Мария Магдалина и че сватбата в Кана, за която според Новия завет той носи известна отговорност, е неговата собствена.

По онова време позицията на фарисеите, една от основните групи в рамките на юдаизма през първи век, е, че „безусловно задължение на мъжа е да се ожени“. На съвременния равин Елиезер се приписват думите: „Който не се ангажира с продължение на рода, е като някой, който пролива кръв“. Значи ако Исус не е бил женен, както Църквата иска да вярваме, защо неговите противници фарисеите, мнозина от които са споменати в Новия завет, не използват този факт, за да критикуват още повече самия него и учението му? Защо учениците му, които са били женени, не помолят Исус да им обясни защо е допуснал да не се ожени?

Преди да стане християнин, Павел е бил фарисей - ако Исус не е бил женен, ако е бил целомъдрен, защо Павел не го споменава? Ранке-Хайнеман отбелязва нещо изключително важно: когато Павел пише за целомъдрието и твърди, че не познава заповед на Исус по този въпрос, поради което може да даде само личното си мнение, „няма начин той да пропусне да спомене необикновения пример, който дава собственият живот на Исус — ако изобщо Исус дава такъв пример“. В едно свое интервю за телевизионна програма през 2005 г. Елейн Пейджълс коментира, че „несъмнено вярно е, че повечето еврейски мъже са били женени, особено равините. Твърде вероятно Исус да е бил женен“.

Само че непорочното раждане и непорочният живот са важни за разрастващия се ортодокс на християнството, особено когато то се е откъсвало от произхода си от юдаизма и се е стремяло да покръства неевреи. Разбира се, целомъдрието е високо ценено от много философи в езическия свят, особено от стоиците. Като че ли част от първоначалния импулс на християнската девственост е желанието, родено в борбата за уважение сред доминирания от езичниците свят, да се докаже, че християните също могат да се изкачат до моралните висоти на езическите философи. И те със сигурност са постигнали известно уважение в това отношение: лекарят на Марк Аврелий, Гален, през втори век пише за християните:

Защото при тях не само мъже, но и жени прекарват целия си живот в полово въздържание. Сред тях има хора, които са достигнали ниво в своята самодисциплина и самоконтрол, което не е по-ниско от нивото на истинските философи.

Само че в едно далновидно писмо до епископа на Смирна епископ Игнаций от Антиохия, който по-късно умира на арената някъде към 110 г., разкъсан на парчета от диви зверове за забавление на римляните, отбелязва, че има християни, които „живеят в непорочност, за да почитат плътта на нашия Бог“, а след това разбулващо признава, че не им се възхищава. Всъщност презира тяхната „арогантност“ и предупреждава, че ако те се хвалят със своето целомъдрие, могат да бъдат изгубени. За жалост тези, които успяват да установят ортодокса на Църквата и са изиграли най-важна роля за обожествяването на Исус, са и хората, които искат да въведат постоянно въздържание за управляващите Църквата и едновременно с това да изключат жените от всякаква важна роля. Те обезумяват при мисълта, че жените могат да проповядват. Забравят, че дори апостол Павел споменава - с подкрепа и възхищение — ролята на жените като проповеднички.

В своето Послание към римляните (16:1-12) Павел възхвалява осем жени, които са били или дяконеси, или „сътрудници в Исуса Христа“ (което ще рече учителки): Фива, Прискила, Акила, Мариам, Юния, Трифена, Трифоса и Персида. Освен това в първото си послание към коринтяните (11:5) той споменава, че и мъже, и жени са „молили и пророкували“ за Църквата. Ранке-Хайнеман изтъква, че „пророкуването“ означава „акт на официално оповестяване, което най-добре е да се разбира като „проповядване“. Само че в същото време Павел пише, че жените в паството трябва „да мълчат: тям не е позволено да говорят, а да се подчиняват, както казва и законът... Ако пък искат да научат нещо, нека питат мъжете си вкъщи“ (1 Кор. 14:34—35).

Само че към края на втори век всякакво участие на жените в християнското учение вече принадлежи на миналото. Онези, които не харесват присъствието на жените в Църквата, вече са протегнали дългите си пръсти към лостовете за контрол - и по-конкретно Тертулиан. Получил образованието си в Картаген, преди да приеме християнството през 197 г., той високопарно говори против жените: „Вие сте портата на дявола: вие посегнахте към онова [забранено] дърво: вие първи изоставихте божествения закон... Заради вашето отстъпление - което ще рече смърт - дори Синът Божи трябваше да умре“.

Естествено предвид факта, че жените биват обвинявани за всички човешки недостатъци и за разпъването на Исус, на Тертулиан не би допаднало те да изпълняват каквато и да е служба на Бога в църквата. „Понеже колко правдоподобно би изглеждало, че той [Павел], който не е допускал прибързано жена дори да учи, ще даде на жена властта да проповядва и да покръства. „Да мълчат... - казва той. - Ако пък искат да научат нещо, нека питат мъжете си вкъщи“.

Макар че тази позиция е до голяма степен предсказуема, все пак тук трябва да спрем и да попитаме: какво означава този изблик? Това означава, че някъде в християнската църква, на известно на Тертулиан място, жените изпълняват ролите, описани от Павел и от други. Означава, че жените действат като жрици, дават Свето причастие, проповядват и покръстват новопосветени в новата религия. Но къде може да се е случвало това? До каква степен е преобладавала такава практика? Тертулиан мълчи по тези въпроси. Като много други църковни отци той подема с перото си атака срещу ересите, но в критиката си нито веднъж не споменава конкретни групи, които са давали на жените равни възможности с мъжете да заемат църковни длъжности. По този въпрос той пази мълчание. Човек трябва да се запита защо.

Разбира се, тук е заложен въпрос от огромно значение по онова време. Рим вече започва да се налага. Започва да се налага цялата концепция за „апостолската приемственост“ - една от най-важните основи, върху която почиват аргументите за върховенството на Рим и за законността на свещеническата приемственост.

Според Евангелие от Матея (16:18) Петър е камъкът, върху който е съградена църквата на Исус. Пренебрегвайки трудния въпрос защо един добър евреин ще иска да основе църква, ватиканската традиция настоява, че с това твърдение - което не е споменато от нито един от останалите автори на евангелия - Христос дава на Петър върховното право да ръководи християнската църква. Всички следващи епископи в Рим получават това право специално. Според тази традиция Петър е първият епископ на Рим и както отбелязахме, епископът на Рим, избран през 440 г., папа Лъв I твърди, че това наследство дава на Рим правото да води християнския свят. Това е от изключително значение за исканата от Ватикана духовна законност. Без тази претенция - ако безсмислеността ѝ изобщо трябва да бъде доказвана - цялото построение на Ватикана и на папството ще се срине. Нещо повече, върху тази претенция стъпва и наистина невероятното твърдение, че Католическата църква е единственият път към истината и че папата е главният представител на Христос, т.е. на Бог на Земята. Исус на историята би останал ужасен от това, което е било скалъпено в негово име.

* *

Можем основателно да твърдим, че Исус е бил женен и че Мария Магдалина е била неговата съпруга. Обаче нямаме достатъчно доказателства - разполагаме само с косвени данни. Все пак, когато трябва да се посочи разликата между отношението на Рим към жените и отношението на Исус към жените, стъпваме на много по-сигурна почва. Както става ясно от много места в евангелията, Исус е имал непринудени и близки отношения със своите последователки - толкова непринудени и близки, че учениците му мъже понякога са се оплаквали. Евангелието от Йоан описва една случка, когато Исус пътувал из Самария. Всичките му ученици отишли да купят храна. Исус остава сам и изморен от дългото пътуване, присяда до един кладенец. Неомъжена жена идва да извади вода и двамата с Исус подемат разговор. Когато учениците се връщат, те са смаяни, че той разговаря с жената, но въпреки това, отбелязва Йоан, никой не понечва да възрази (Йоан 4:27). Ясно е, че според възгледите на Исус беседите са достъпни за всички.

След публикуването на текстовете от Наг Хамади през 1977 г. близките отношения между Исус и Мария Магдалина стават причина за много академични и обществени дебати. Възстановени са някои думи от решаващия текст на Евангелието от Филип — поставени са в скоби в превода, — но дори и без тях близките и много специални отношения между двамата са ясни.

А спътничка на [Спасителя] била Мария Магдалина. [Но Христос я обичал] повече от [всички] ученици [и имал навика] да я целува [често] по [устата]. Останалите [ученици били обидени] от това [и изразили неодобрението си].

Само че тук се крие нещо повече от емоционална или сексуална връзка. Ако се вгледаме по-дълбоко в това евангелие и в другите, които също се датират към втори век след Христа и по сходен начин са били изключени от Църквата, ще установим, че Мария Магдалина е притежавала специално познание за учението на Исус - прозрение или разбиране, което не е било непременно споделено с другите ученици. След като споменава за близките отношения на Исус с нея, Евангелието от Филип обяснява какви са били отношенията му с учениците:

Те му казват: „Защо я обичаш повече от всички нас?“. Спасителят им отговаря с думите: „Защо не обичам вас като нея? Когато един слепец и един зрящ са заедно в тъмата, те не се различават един от друг. Когато дойде светлината, зрящият ще види светлината, а слепецът ще остане в мрак“.

Исус намеква, че Мария Магдалина е била способна „да вижда светлината“, докато учениците му не са били. С други думи, тя разбира напълно на какво учи Исус, а другите - не.

Този възглед е изразен и в още един ранен текст, открит в Египет, Евангелието от Мария. Тук учениците искат да се научат. Записано е, че Петър пита Мария Магдалина: „Сестро, знаем, че Спасителят те обичаше повече от всички други жени. Кажи ни думите на Спасителя, които си спомняш, нещата, които знаеш, а ние не знаем“.

А Мария отговаря: „Ще ви науча на това, което е скрито от вас“. Но след като тя прави това, учениците се оплакват от начина, по който им обяснява, а Андрей заявява: „Не вярвам Спасителят да е казал тези неща, защото тези учения наистина са странни“. А Петър, доста недоволен, отбелязва по повод на Исус: „Значи ли това, че той е разговарял насаме с жена, без ние да знаем? Трябва ли да се обърнем към нея и да я слушаме? Нея ли е предпочел пред нас?“.

Ето къде е източникът на проблема: взаимоотношенията на Исус и Мария Магдалина са оплетени в тайни за Исус, които Църквата ревностно се опитва да скрие и да държи скрити. Евангелието от Мария описва учениците като умишлено пренебрегващи или отричащи тези тайни.

Какви са били тези тайни? И в такъв случай кой и какъв е бил Исус?

Трябва отново да посетим римския свят и горчиво разделените жители на Юдея, за да зададем някои по-остри въпроси и да настояваме за някои по-ясни отговори от онези, с които сме се задоволявали досега.

Трябва да се върнем в Йерусалим.

7.

ОЦЕЛЯВАНЕ СЛЕД

РАЗПЯТИЕТО

Исус е влязъл в Йерусалим на ослица. Това ни се струва случайно сведение. По-рано, по време на пътуването си от Йерихон към Йерусалим за Пасха, Исус спира на Маслиновия хълм. Той моли двама от последователите си да отидат и да му намерят тази ослица. То е важно за него и Матей (21:4) обяснява защо: „А всичко това стана, за да се сбъдне реченото от пророка...“. За жалост голословното твърдение на Матей прикрива повече, отколкото разкрива. Трябва да се опитаме малко да го поразтворим.

Старозаветните пророци много са се интересували от месията. Те описват подробно как той ще пристигне в Йерусалим, за да вземе царството си и да освободи народа си. Описват и как ще действа той: пророк Захария (9:9) предсказва, че царят на Израил ще пристигне, ликуващ, но кротък, възседнал толкова нисше животно като ослицата. Твърди се, че Исус иска да спази това предсказание съвсем буквално. В деня на пристигането на Исус в Йерусалим се струпва тълпа, за да го гледа как влиза през градската порта и язди по пълните с хора улици, водещи към храма. От наблюдаващите се изтръгва възгласът „Осанна сину Давидову“, когато той минава покрай тях. Влизането на Исус в града бързо става публично събитие. Тълпи напълват улиците пред него. Други тълпи го следват. Според описанието в целия град цари „вълнение“. Очевидно и населението, и властите са знаели какво се случва и нещо повече, съзнавали са значението му. Обещаният освободител на Израил е пред очите им и язди из улиците на Йерусалим на път за храма, където, доколкото им е известно - или поне така очакват, - ще поеме контрола.

За да знаят за събитието, тълпите би трябвало да са осведомени предварително, но в Новия завет не пише нищо за начина, по който може да е станало това. Там възторженият прием от страна на хората е описан така, че да го помислим за спонтанен, но ние сме сигурни, че пристигането на Исус вече е било оповестено и че възторженият прием е бил насърчаван.

Лек намек за такова планиране се появява в Евангелие от Йоан (11:56-57). Той пише, че много хора са дошли в Йерусалим за Пасха и „диреха Исус“, питайки се дали той ще отиде в храма на Пасха, защото всички знаят, че първосвещениците са издали заповед да бъде заловен. Явно вече са го възприемали като заплаха за официалната Църква. По-нататък Йоан разкрива (12:12-13), че в деня, когато жителите на града „чуха, че Исус иде в Йерусалим“, те вземат палмови клонки и излизат да го посрещнат. Със сигурност са го очаквали — очаквали са и неприятности.

Заедно с растящата тълпа подире си Исус продължава към храма, където по време на добре известна случка той изхвърля навън лихварите. Това действие демонстрира друга отличителна особеност на царя Израилев, мешиха, споменат от древните пророци: „Исая (56:7) говори за храма като за „молитвен дом“, а Йеремия (7:11) се провиква с Божиите думи: „Не обърна ли се във вашите очи на разбойнически вертеп тоя дом, над който е призовано Моето име?“. Това пророчество също е явно цитирано в разказа на Матей (21:13). Няма как да избягаме от това: Исус влиза в Йерусалим съвсем предумишлено, задвижва всички необходими лостове, за да се представи като избрания месия на Израил, помазания цар, чието идване е предсказано от пророците.

Той го е знаел. Бил е отворен за това.

Но всички месии по дефиниция са били помазвани. В такъв случай кога е бил помазан Исус? В евангелията от Матей, от Марко и от Лука не се споменава за никакво помазване преди влизането на Исус в Йерусалим, затова според тях излиза, че във формалния смисъл на думата той не е бил месия в онзи момент. Според техния разказ по-скоро излиза, че той е възнамерявал да наложи докрай претенцията си, поради което се е нуждаел от публично признаване и подкрепа.

След като Исус прогонва лихварите от храма, според разказа слепите и хромите се доближават до него и го молят за изцеление, а децата подемат възгласа: „Осанна сину Да- видову“. Това е третият случай, когато той изпълнява традиционните изисквания за месианско водачество - изцеление на недъгавите и приветствие от страна на децата („из устата на младенци и кърмачета ти си стъкмил похвала“ [Пс. 8:2] и „защото премъдростта отвори на неми устата и направи разбрани детските езици“ [Прем. 10:21]). Матей (21:16) описва как самият Исус се позовава на тези текстове, когато му отправят предизвикателство. После, след като за трети път демонстрира каква е отредената му роля, Исус напуска Йерусалим и се отправя към Витания, за да пренощува.

На сутринта се връща в Йерусалим. Този път започва да проповядва в храма, разказва притчи на тълпата, събрала се да го слуша, и така предизвиква раздразнението на враждебните свещеници, решени да следят действията му. Точно през този втори ден се случва важно събитие, пряко свързано с жизненоважен проблем за Юдея: проблема с плащането на данъците на кесаря.

Исус познава добре реалността на политическата ситуация в Юдея под управлението на римляните. По-късните автори на евангелия също знаят колко деликатен е този проблем. Според разказа на Матей (22:17) фарисеите и иродианите - и двете групи са поддръжници на проримската върхушка - се доближават до Исус и го питат направо и простичко: „Позволено ли е да се дава данък кесарю?“.

Това, нека бъде пределно ясно, е изключително натоварен със смисъл въпрос. В контекста на времето той е фундаментален и дори взривоопасен. Тъкмо проблемът с данъците и отказът да се плащат предизвиква първото въстание срещу римляните през 6 г. сл. Хр., предвождано от Юда от Галилея. Това въстание поставя началото на продължило половин век кръвопролитие. За зилотите - и за мнозина не толкова всеотдайни евреи - данъкът е символ на всичко нередно в Рим. Можем да сме сигурни, че евреите са знаели какви са последиците от отговора - а същото важи и за по-късните читатели на разказите в евангелията. Исус е трябвало да действа много внимателно, защото какъвто и отговор да даде, това ще му навлече неприятности с едната или с другата фракция. Ако отговори утвърдително, това би му навлякло неприятности със зилотите, ако отговори отрицателно, това би му навлякло порицание от страна на римляните и на техните поддръжници сред свещеничеството.

И какво прави Исус? Всички знаем отговора. Той иска да му дадат една монета. Дават му римски динарий. Исус поглежда монетата и пита: „...чий е този образ и надпис? Отговарят Му: на кесаря. Тогава им каза: Отдайте прочее кесаревото кесарю, а Божието Богу“ (Матей 22:19-22).

В онзи момент и на онова място това не е просто умен и съобразителен отговор - юдейският еквивалент на съвременната хаплива забележка, - а възмутително и провокативно предизвикателство към зилотите.

Представете си проблема: зилотите, които са насочили цялото си внимание към отхвърлянето или разрушаването на римската власт над Юдея, са организирали династичен брак между Йосиф, човек от царското коляно на Давид, и Мария от свещеническото коляно на Аарон, за да имат дете, Исус, Спасителя на Израил, който е едновременно пълноправен цар и първосвещеник.

Исус е възпитан, за да изпълни тази роля; той влиза в Йерусалим като месия, действа в съответствие с всички пророчества, прави всичко, което се очаква от него, до този критичен момент. До този момент зилотите вероятно са били много доволни от развитието на събитията. Но тогава с един неочакван ход техният месия рязко променя посоката: „Платете данъка - казва той. - Той не означава нищо“. Защото истинското му царство, както често подчертава, не е на този свят.

Зилотите, поддръжници на Исус, сигурно са побеснели от ярост и са останали безмълвни при този внезапен и публичен обрат на събитията. Техният старателно създаден месия ги е отхвърлил - предал ги е. Затова в пристъп на гняв те също ще го отхвърлят.

След този втори ден в храма Исус отново се връща във Витания, за да пренощува; според Евангелие от Матея (26:6) Пасха е след два дни, а Исус отсяда в къщата на „Симон Прокажени“. Но според Евангелие от Йоана (11:1—2, 12:3) той е отседнал в дома на Мария, Марта и Лазар. Едно от тези евангелия греши, това поне е ясно, но в която и къща да е отседнал Исус, там се е случило невероятно събитие: Исус е бил помазан. Това ли е неговото признание като месията на Израил? Така изглежда.

Евангелие от Матея (26:7) описва „една жена“, която възлива върху главата на Исус „драгоценно миро“ от „алабастрен съд“ - много скъпа вещ по онова време. Мирото и съдът не са нещо, което би се въргаляло в къщата на селянин земеделец или на занаятчия. Цялата случка намеква за смътен източник на богатство зад хората, близки до Исус. Марко (14:3) споменава същата случка и добавя, че скъпото мазило е било от нард - една от подправките, използвани в храмовия тамян. Йоан (11:2) както винаги е източник на интересни подробности, назовава името на жената: тя е Мария от Витания, сестрата на Лазар.

Повечето съвременни читатели на евангелията не знаят много за политиката и за обичаите на онова време, затова за тях въпросното помазване вероятно е някак случайно, проява на уважение или както твърдят някои църковни коментатори, по-пищен ритуал за посрещане на почетен гост. Възможно е, но в подобен контекст такова обяснение не е убедително. За хората от първи век последиците от това действие биха били безпогрешно ясни: това е царско помазване. По традиция свещениците и царете на Израил са били помазвани със скъпо масло: при царете то е било възливано около главата като символичен венец, докато върху главата на свещеника е бил полаган диагонален кръст.

Нещо повече, трябва да отбележим, че според Матей веднага след това възливане Юда незабавно донася на „първосвещениците“, за да уреди предателството на Исус. Това събитие е толкова подозрително близо във времето до помазването, че трябва да обмислим възможна пряка връзка между тях. Такова действие от страна на жена, явно близка на Исус, очевидно е предизвикало тревогата на властите. Сега трябва ясно да изтъкнем къде евангелието е неясно: Матей, макар и колебливо, подсказва, че Исус е бил признат и провъзгласен в ролята си на месия.

Любопитно е, че през 1988 г. малка кана, съдържаща загадъчна течност, която така и не е била разпозната, датираща от времето на Ирод, обвита за защита с палмови влакна, е била намерена близо до Кумран до Мъртво море. Археолозите смятат, че е възможно това да е балсамово олио, с което областта е била известна в древността и което освен това е било скъпо - два пъти теглото си в сребро, - и е било използвано за царско помазване. Тази кана може да е била скрита някъде до Йерусалим или пък да е била използвана в самия Кумран за помазване на „алтернативен“ първосвещеник: храмовият свитък дава ясно да се разбере, че общността в Кумран е поддържала силен интерес към храма, защото целият свитък описва в най-малки подробности правилната процедура, която трябва да бъде следвана на това свято място.

Само че начинът на помазването изважда на преден план друга загадка - сякаш вече около Исус няма достатъчно загадки. Човек би очаквал подобна церемония да бъде извършена от група висши представители на властта, вероятно свещеници, вероятно представители на Синедриона на зилотите, независимо дали на „официалния“ или на „алтернативния“ — ако след инцидента с динария все още е останал зил от, който би разговарял с Исус.

Обаче такъв човек не присъства. Според разказа на Матей Исус просто е бил помазан от „една жена“ - чиято самоличност Евангелие от Йоан (12:3) определя като Мария от Витания — и събитието се е състояло в дома, който тя е деляла със сестра си и с брат си Лазар, който неотдавна е бил „възкресен от мъртвите“. В историята на царските или на свещеническите утвърждавания от страна на доминирани от мъже организации това е безпрецедентен случай: церемония по помазването, извършена от жена? Една жена да утвърждава и да провъзгласява Исус за месия? Какъв точно е бил ритуалът, който е оставил своята кратка и вероятно объркана следа в евангелията, подобно на закрита от тъмни облаци комета?

Това събитие остава необяснено и до ден днешен, само че не може да бъде пренебрегнато. То има такова значение за християнското движение и познанието за него е толкова широко разпространено, че по-късно не е можело да бъде извадено от летописите. То продължава да бъде включено в спомените, които са се съхранили, за да бъдат вписани в нашите евангелия. Значимостта му е понижена и то е изопачено, но поне е съхранено, макар необяснено и тайнствено. Нещо повече, любопитно е, че една жена, Мария от Витания, изпълнява тази роля, а не жената, която е много по-известна в кръга от учениците му: Мария Магдалина. Освен ако, разбира се, двете не са едно и също лице, освен ако Мария от Витания всъщност не е Мария Магдалина.

Разлика между двете като че ли се прави в Новия завет, но със сигурност съществува традиция, която събира двете личности, традиция, въведена във вярата през пети век от папа Григорий I. Липсват обаче свидетелства и това отъждествяване вече не се поддържа от Ватикана. Все пак, както ще видим, въпросът не приключва тук.

Една много интересна - и убедителна - гледна точка е публикувана от Маргарет Старбърд в труда ѝ от 1993 г. „Жената с алабастровия съд“. Както установихме, всички важни действия на Исус през няколкото дни преди разпъването на кръста са проведени в съгласие с предсказанията в Стария завет. Дори помазването на Исус може да се разглежда като част от приветстването на еврейския месия, чието идване е предречено. Старбърд допуска, че можем да открием произхода на Мария Магдалина в едно от тези пророчества. Тя насочва към Стария завет и пророк Михей (4:8), който е писал: „А ти, куло на стадото, хълме на Сионовата щерка! при теб ще дойде и ще се върне предишното владичество, царството - при дъщерите Йерусалимски“.

Фразата „куло на стадото“ означава високо място, откъдето пастирът може да наблюдава стадото си. Тук обаче съгласно официалния ватикански превод (Йерусалимската библия) става дума за Йерусалим. „Стадо“ се отнася за верните на Бога. Допълнителното обръщение „хълме“ подсилва това обяснение, тъй като царските палати са се намирали на хълма. Отново съгласно обяснението на Йерусалимската библия „куло на стадото“ е Мигдал-едер на староеврейски, където мигдал означава „кула“, но освен това носи и значението „велик“. Старбърд допуска, много приемливо, че произходът на епитета „Магдалина“ се крие по-скоро тук, отколкото евентуално в някакъв град, който се казва Магдала. С други думи, ако това обяснение е правил- но, Мария от Витания, „Магдалина“, съпругата на месията, е била известна като „Мария Великата“.

По същия начин, по който влизането на Исус в Йерусалим е уредено така, че да съответства на твърденията на старозаветните пророци за идването на месията, Мария „Магдалина“ също ни свързва със старозаветното месианско пророчество за връщането на царската власт в Израил.

Намеквайки, разбира се, че Исус е помазан за месия от съпругата си!

По някаква причина това е в нейната власт и с нейния авторитет. Това създава за защитниците на върховенството на мъжкия апостолически авторитет в Църквата още една енигма, заради която да се тревожат. Ясно е, че авторитетът в рамките на движението на Исус не е въплътен единствено в неговите ученици мъже.

Какви са последиците? Твърди се, че тази церемония по помазването представлява свещен брак. Но това е малко вероятно: помазването не е особеност на традицията на класическите тайнства. Нито пък е особеност на религиите на Месопотамия. Освен юдейството има само една по-ранна традиция в района, при която помазването със свещено масло има значение, и това е Древен Египет. Там жреците биват освещавани чрез възливане на свещено масло върху главите им.

* *

Несъмнено Новият завет е една зле разказана история. Няма как да се отрече това. Текстовете са непоследователни, непълни, объркани и предубедени. Възможно е да декон- структивираме Новия завет до момента, в който ще остане единствено твърде предубедена и догматична християнска митология — а в такъв случай може да твърдим, че разказът за това как Исус е подкрепил плащането на данъците на кесаря е просто по-късно допълнение, за да убеди предимно гръко-римските новопокръстени в християнството, че в новата религия няма нищо политически опасно, че то никога не е било политическа заплаха за властта на Рим.

От друга страна, ако приемем, че тези разкази съдържат някои исторически факти, колкото и да са объркани, трябва да потърсим фактите, оцелели под по-късното митологично построение. Както споменахме по-рано, самите езически историци, по-конкретно Тацит и Плиний Млади, макар да дават оскъдни сведения, наистина твърдят - и по този начин потвърждават, - че еврейски месия е бил разпънат на кръст по времето, когато Пилат Понтийски е бил прокуратор на Юдея, и нещо повече, едно религиозно движение, организирано около и кръстено на този конкретен месия, е съществувало към края на първи век. Следователно трябва да признаем, че в евангелията има малко истинска история, но до каква степен? Начинът, по който ще преценим степента на истинност на евангелията, в крайна сметка зависи от гледната точка, която ще приложим към тях.

Точно тук непоследователностите в евангелията придобиват значение. Една от тях е много важна.

Споменахме, че Исус не е бил помазан два дни след влизането си в Йерусалим, когато в къщата на Витания сестрата на Лазар, Мария, го помазва с много скъпо масло от нард. Ето защо, когато Исус влиза в Йерусалим за Пасха като месия, той все още не е бил помазан. Технически погледнато, не е бил месия — това тепърва предстои.

Само че Евангелието от Йоан (12:1-3) разказва съвсем различна история. Според нея Исус е бил помазан шест дни преди Пасха, преди влизането си в Йерусалим. Така че, според Евангелие от Йоана, когато Исус влиза в Йерусалим и е възторжено посрещнат като месия, възторгът е основателен, защото той вече е получил светото помазване. Кой казва истината? Йоан или другите трима евангелисти? Не можем да кажем. Можем само да отбележим, че разказът на Йоан придава смисъл на триумфалното влизане в Йерусалим, а другите евангелия не го правят. Този разказ е по-правдоподобен и интересното е, че единствено Йоан ни разкрива самоличността на жената, извършваща помазването, като Мария, сестрата на Лазар.

* *

Трябва да се вгледаме по-внимателно в хипотезата, която излагаме тук: не е трудно да си представим, че зилотите, вбесени от факта, че Исус приема месианско помазване, а след това отхвърля всякаква политическа роля, ще се заемат с мащабна кампания по отстраняването на вредата. Те трябва да се освободят от Исус, за да може на негово място да дойде по-хрисим водач — вероятно брат му Яков, който повече хармонира с политическите аспирации на зилотите. И несъмнено след отстраняването на Исус от сцената Яков застава начело на общността от месиански евреи в Йерусалим.

Освен това не е трудно да се допусне, че зилотите са устроили капан на Исус - ако не могат да имат водач, тогава поне могат да имат мъченик. Той е знаел, че те трябва да го предадат - освен това е интересно, че човекът, записан като негов предател, Юда Искариотски, несъмнено е бил зилотски сикарий. Можем да допуснем, че за Исус той е бил предател, но за зилотите е бил патриот. Направил е каквото са искали. Посочил е Исус на въоръжената охрана, дошла да го задържи. По време на задържането си в Гетсиманската градина Исус казва (както пише в оригиналния гръцки текст): „...като на разбойник^11 сте излезли с ножове и колове, за да Ме хванете“ (Матея 26:55). По този начин Исус разкрива - и в случая същото прави и авторът на Евангелие от Матея, - че е познавал политическата действителност на времето.

Ако садукейското свещеничество иска да се отърве от Исус, защото го възприемат като месия и като заплаха за властта си, и ако зилотите също, но по различни причини, искат да се отърват от Исус, тогава новината за това сигурно е стигнала до Пилат. И това сведение вероятно го е поставило в много трудно положение. Пилат е официалният представител на Рим в Юдея, а основният спор на Рим с евреите е свързан с техния отказ да плащат данък на кесаря. Но ето че се появява евреин водач, който казва на народа си да плати данъка. Как може Пилат да изправи пред съда, да не говорим да осъди такъв човек, който поне привидно подкрепя политиката на Рим? Самият Пилат ще бъде обвинен в нарушаване на дълга, ако осъди такъв поддръжник.

Новият завет представя „евреите“ като крещящи за кръвта на Исус. И тази очевидна вина на евреите ги съпровожда с хилядолетия - призната е за измамлива едва от Ватикана и е извадена от писанията едва през 1960 г. Но вече би трябвало да е ясно, че не „евреите“ като цяло са призовавали за арестуването и за екзекуцията на Исус, а войнствените зилоти, които са мразели римляните и са били готови да пожертват дори един от своите, за да постигнат политическите си цели. Според представения тук сценарий Пилат вероятно се е изправил пред сериозна дилема: за да запази мира, той трябва да изправи пред съда, да осъди и да екзекутира един евреин, който подкрепя Рим, но чието съществуване предизвиква обществено безредие, разпалвано от недоволните зилоти. Пилат трябва да се опита да направи невъзможното, той отчаяно се е нуждаел от сделка.

А сделката, допускам, е била следната: той да изправи Исус пред съда и да го заклейми като политически агитатор, за да успокои зилотите, които заплашват с широко разпространени размирици. Това е последното, от което Пилат се нуждае по време на управлението си, особено след като вече е съзнавал, че губи симпатиите на властите в Рим. Но ако осъди Исус и се заеме с изпълнението на исканата присъда за разпъване на кръст, той не може да дръзне да съобщи в Рим, че Исус всъщност е умрял. Затова Пилат предприема някои стъпки, за да е сигурен, че той ще оцелее. Разговаря с член на Синедриона и приятел на Исус - заможния Йосиф от Ариматея.

Технически погледнато, как може да бъде имитирано едно разпъване на кръст? Как би могъл Исус да оцелее? Възможно ли е изобщо човек да оцелее след разпъване на кръст с каквато и да е продължителност?

Разпъването на кръст не е толкова екзекуция, колкото мъчение до смърт. Процедурата е много проста: жертвата бива вързана и провесена от хоризонталното рамо на кръста, а краката са подпрени на каменен блок в основата на кръста. Краката обикновено са привързвани към блока, макар че поне един случай, открит от археолозите, показва, че е възможно през глезените да е бил забиван по един пирон. Тежестта на провесеното тяло много затруднява дишането и може да бъде понесена само с постоянно натискане нагоре с краката и стъпалата, за да се облекчи напрежението в гръдния кош. Разбира се, в крайна сметка слабостта и изтощението надвиват над усилието човек да се изтласква нагоре. Когато това стане, тялото се превива, дишането става невъзможно и разпънатият човек умира - поради задушаване. Смята се, че процесът отнема три дни.

Като проява на милост — само наглите римляни могат да представят подобна дефиниция - краката на жертвата често биват чупени и така лишени от всякаква сила, за да поддържат тежестта на тялото. Тялото се отпуска и скоро след това жертвата умира от задушаване. Виждаме това от Новия завет. Йоан разказва, че краката на двамата зилоти, разпънати до Исус, са били счупени, но когато са се приближили, за да счупят и краката на Исус, той е бил „вече умрял“ (Йоан 19:31-33).

Ясно е, че е трудно човек да оцелее след разпъване на кръста, но не е невъзможно. Йосиф Флавий например разказва, че се е натъкнал на трима от предишните си съратници сред голяма група разпънати на кръст пленници. Той се обръща към Тит, за да моли за милост и те да бъдат свалени от кръста. Тит се съгласява и тримата мъже са свалени от кръстовете. Въпреки професионалните лекарски грижи двама от тях умират, но третият оцелява.

Възможно ли е Исус да е оцелял подобно на оцелелия от разказа на Йосиф Флавий? В исляма съществуват традиции, които твърдят това. Твърдението в Корана „Те не го разпнаха“ може да бъде преведено и като „Те не причиниха смъртта му на кръста“. Обаче Коранът е много късен текст, макар че той несъмнено е използвал по-ранни документи и традиции. Вероятно по-релевантно за нас е твърдението на Ириней от края на втори век; в едно свое оплакване от вярванията на египетския гностик Базилид той обяснява, че този еретик учи, че по време на изкачването на Голгота Исус е бил заменен и неговият заместник - Симон от Кирена, е умрял вместо Исус.

Но ако Исус е оцелял, без да бъде заменен, как може да се е случило? Хю Шонфийлд в своята книга „Пасхалният заговор“ допуска, че Исус е бил упоен на кръста, за да изглежда умрял, но може да бъде върнат в съзнание по-кьсно, когато го свалят от кръста. Това изобщо не е налудничава идея и тя се радва на симпатизиращи ѝ слушатели. Например по време на едно телевизионно предаване по Би Би Си през 2004 г., озаглавено „Умрял ли е Исус?“, Елейн Пейджълс се позовава на книгата на Шонфийлд, в която, както отбелязва тя, пише, че Исус „е бил упоен на кръста; че е бил свален доста рано и поради това е твърде вероятно да е оцелял“. В заключение тя казва: „Това със сигурност е една възможност“.

В евангелията е записан любопитен случай, който може да бъде обяснен с тази хипотеза: докато е на кръста, Исус се оплаква, че е жаден. На върха на дълга тръстика закрепват гъба, напоена с оцет, и му я подават. Само че вместо да съживи Исус, напитката на гъбата явно е предизвикала смъртта му. Това е любопитна реакция и показва, че гъбата е била напоена не с оцет, нещо, което би съживило Исус, а по-скоро с нещо, което е станало причина той да изгуби съзнание - някакво лекарство например. А в Близкия изток е имало точно такива лекарства.

Знае се, че гъба, напоена със смес от опиум и други съставки като беладона и хашиш, служи като добър анестетик. Такива гъби са били киснати в сместа, а след това са били изсушавани, за да бъдат съхранени или пренесени другаде. Когато е необходимо някой да изпадне в безсъзнание - например за хирургична операция, — гъбата се потапя във вода, за да се активират съставките, и след това се поставя на устата и на носа на човека, който скоро след това изпада в безсъзнание. Предвид описанието на събитията на кръста и бързата наглед „смърт“ на Исус правдоподобно е да допуснем, че такава употреба на напоена с опиати гъба е била причината. Независимо колко внимателно е било поставено едно разпъване на кръст (така че Исус да оцелее), няма начин да се предвиди въздействието, което може да окаже върху него шокът. В крайна сметка разпъването е травмиращо събитие — и физически, и психически. Ако той е в безсъзнание, това би намалило ефекта от травмата и така биха се увеличили шансовете му да оцелее, затова опиатът би помогнал и в това отношение.

Още някои неща будят учудване: в Евангелие от Йоана се споменава, че гърдите на Исус са били прободени с копие и че отвътре е бликнала кръв. Ако приемем това твърдение за чиста монета, можем да заключим две неща от това наблюдение: първо, че копието не е пронизало мозъка или сърцето и поради това не е нужно непосредствено да е застрашило живота му. И второ, че рукналата кръв е признак за това, че Исус е все още жив.

В такъв случай остава само Исус да бъде свален от кръста, привидно безжизнен, но всъщност в безсъзнание, и да бъде отнесен в частна гробница, където ще бъдат използвани лекарства, за да бъде върнат в съзнание. Значи в такъв случай трябва бързо да го махнат от сцената. И точно това е описано в евангелията: Лука (23:53) и Марко (15:46) разказват, че Исус е бил положен в нова гробница, разположена наблизо. Матей (27:6) добавя, че гробницата е била собственост на богатия и влиятелен Йосиф от Ариматея. Йоан (19:41—42), който обикновено ни дава толкова допълнителни подробности, добавя, че около гробницата е имало градина, което ще рече, че мястото е било частна собственост, вероятно също на Йосиф от Ариматея.

Йоан също подчертава, че Исус е бил свален бързо от кръста и е бил отнесен в тази нова гробница. След това в едно много любопитно допълнение той твърди, че Йосиф от Ариматея и неговият съратник Никодим отиват в гробницата нощем и носят със себе си голямо количество билки: смирна и алое (Йоан 19:39). Вярно е, че те могат да бъдат използвани просто като благовония, но е възможно да има и друго също толкова достоверно обяснение. И двете вещества имат медицинско приложение — и най-вече смирната, която се използва като кръвоспиращо средство. Не е известно нито едно от двете вещества да играе роля при балсамирането на мъртви тела. Марко (16:1) и Лука (23:56) също косвено засягат тази тема, като добавят към своя разказ за гробницата, че жените - Мария Магдалина и Мария, „майката на Яков“ - донасят благовония и мазила, когато идват в гробницата след края на шабат.

Любопитно е и това, че Исус се оказва разпънат близо до градина и до гробница, като поне последната е била собственост на Йосиф от Ариматея. Всичко това е най-малкото доста удобно. Възможно ли е и разпъването на кръста да е било частно? Вероятно за да бъдат контролирани свидетелите на случващото се, Лука (23:44) ни осведомява, че наблюдаващата тълпа е стояла на разстояние. Вероятно хората са били държани на разстояние? Всъщност описанието на събитията на Голгота намеква, че мястото на разпъването на кръста всъщност е долината на Кедрон, където и до ден днешен има много изсечени в скалата гробници. Там се намира и Гетсиманската градина, която спокойно може да се окаже частната градина, свързана с Исус, ако не и същата тази, която той е познавал.

Но има и още нещо странно, което трябва да отбележим: в Евангелие от Марко се описва как Йосиф от Ариматея отива при Пилат и моли да му даде тялото на Исус. Пилат пита дали Исус е мъртъв и е учуден, когато му казват, че това е така, защото кончината му се струва твърде бързо настъпила. Но тъй като Исус е мъртъв, Пилат позволява на Йосиф да свали тялото. Ако погледнем в оригиналния гръцки текст, ще видим, че тук се отбелязва нещо много важно: когато Йосиф пита Пилат за тялото на Исус, използваната дума за „тяло“ е сома. На гръцки това означава живо тяло. Когато Пилат позволява на Йосиф да свали тялото от кръста, употребената дума за „тяло“ е птома (Марко 15:43— 45). Това означава повалено тяло, труп или скелет. С други думи, гръцкият текст на Евангелието от Марко дава ясно да се разбере, че докато Йосиф е молел за живото тяло на Исус, Пилат му дава нещо, което според него е труп. Оцеляването на Исус е разкрито точно тук, в действителния разказ на евангелието.

Ако авторът на евангелието е искал да скрие този факт, би било лесно просто да използва една и съща дума и в двата случая - да накара и Йосиф, и Пилат да говорят за птома, за трупа. Само че авторът е предпочел да не бъде последователен. Възможно ли е това да се дължи на факта, че според него това е било прекалено добре известен факт, за да му се размине евентуална манипулация? Тя трябва да почака до превода на Новия завет от гръцки на латински: в латинската Библия, Вулгата, думата „корпус“ е използвана и от Пилат, и от Йосиф от Ариматея, а тя просто означава както „тяло“, така и „труп“. Скриването на тайната за разпъването на кръста вече е напълно завършено.

И отново е нужна съвсем лека промяна на гледната точка, съвсем леко отместване встрани, за да може разпятието да бъде видяно по нов начин. Тоест да се види как е напълно възможно Исус да е оцелял.

* *

„Моето царство не е от тоя свят“, казва Исус на Пилат Понтийски по време на разпита (Йоан 18:36). Исус обяснява: „ако беше царството Ми от тоя свят, Моите слуги щяха да се борят, за да не бъда предаден на иудеите“. Това е още едно изявление, като съвета да бъдат платени данъците, което със сигурност би разгневило закостенелите зилоти.

Но какво всъщност означава това твърдение? И което е още по-любопитно, откъде той е усвоил този подход, толкова различен от подхода на неговите политически активни съвременници и съратници?

Исус не може да е усвоил уменията си в Галилея, защото тя е люлката на зилотите. Те биха контролирали подготовката и познанията му, особено предвид съдбата, която са му подготвили. А дори и ако по някаква причина той въпреки всичко е възприел такава мистична гледна точка и политически подход, който удовлетворява римските изисквания, тогава неговите учители зилоти са щели да разберат за промянатаjia намеренията му и са щели да му попречат да влезе в Йерусалим като очаквания месия.

Всичко това подсказва, че Исус е действал по собствен план - план, който не само включва неговото помазване като месия от жена, която му е близка, но и позволява зилотите да не заподозрат истината, докато вече не е твърде късно. Трябва да заключим, че Исус е усвоил уменията си другаде.

Едно подсказване откриваме в прелюбопитно твърдение на Исус, за което разказва едно от евангелията. Той казва: „затова кога твоето око бъде чисто, и цялото ти тяло ще бъде светло“ (Лука 11:34).

Това е чист мистицизъм, какъвто не се открива на други места в Новия завет. Няма го и в ученията на зилотите, които откриваме изразени в Свитъците от Мъртво море. Това е уникално в юдейски контекст. Принудени сме да стигнем до извода, че Исус е бил иницииран някъде другаде. Той е преживявал Божествената светлина, за която говорят мистиците от всички времена.

Трябва да разберем това твърдение по-пълноценно, защото то е от огромно значение. То е центърът, около който се върти истината за Исус. Ако разберем това твърдение, тогава ще разберем Исус; ще разберем защо той се е откъснал от зилотите и защо от тогава до сега Църквата разпространява лъжи за него. Църквата явно е трябвало да разпространява подобни лъжи, защото ако каже истината за Исус, с нея ще бъде свършено. Значи наистина е толкова важно.

Има само едно място, където Исус може да е усвоил този подход. Само едно място сред еврейските жители, където такива мистични концепции биват обсъждани и проповядвани, където обзелата Юдея политическа мания или отсъства, или е значително приглушена. Това място е Египет.

Невъзможно е да разберем Исус, неговото учение и събитията от Юдея през първи век, без да разберем еврейския опит в Египет.

8.

ИСУС В ЕГИПЕТ

Къде точно е живял Исус от ранното си юношество до излизането си от Галилея, за да бъде покръстен в река Йордан, е пълна загадка. Лука (3:1-23) датира неговото кръщение към петнайсетата година от управлението на император Тиберий - което ще рече 27-28 г. - и добавя, че по онова време Исус бил на около трийсет години. Можем да бъдем сигурни само в едно: където и да е живял Исус, не е живял в Израил.

Тази сигурност се диктува от логиката на евангелията: ако Исус бе живял в Юдея, Галилея или Самария, този факт щеше да бъде споменат наред с невероятните и дори чудотворни предзнаменования за предстоящото му величие точно по същия начин, по който случки и в младостта му, и след кръщението му са описани с обич от Матей, Марко, Лука и Йоан.

Макар да е вярно, че евангелията се занимават най-вече с мисията ни Исус след кръщението му, те дават и някои подробности за раждането му, за странстванията на семейството му и най-вече за разговора му с учителите в храма, когато е бил на дванайсет години (Лука 2:4-47). Със сигурност поне едно от евангелията, след като установи толкова ранно доказателство за религиозните му прозрения, би отбелязало и други подобни случаи, особено с все по-голямото доближаване на Исус до зрялата възраст. Би било много подозрително, ако не е имало подобни събития. Но точно такъв е фактът: едно търсене из Новия завет не разкрива нищо от следващите около осемнайсет години, разцвета на живота на Исус.

Има още нещо любопитно: Матей, Марко и Лука твърдят, че Исус е живял в град Назарет в Галилея. Лука дава малко повече сведения и добавя, че Исус е достигнал там зрялост и че всяка година родителите му са ходили в Йерусалим, за да празнуват Пасха. По време на едно от тези посещения намерили Исус да седи в храма заедно с учителите и да им задава въпроси относно религията. За жалост няма абсолютно никакви сведения, че Назарет изобщо е съществувал дори по времето на Исус. За пръв път градът е споменат едва през трети век. Възможно ли е това споменаване на беседата в храма да е поставено тук като прикритие за период от живота на Исус, за който иначе нищо не е разказано?

Що се отнася до евангелията, Исус като че ли е изчезнал през юношеството си и в началото на зрялата си възраст. Обаче точно през тези години той е усвоил идеите, вярванията и познанията, които по-късно е проповядвал. Но къде точно е бил? И защо местонахождението му е пазено в тайна? Дали не е бил подбран заради дарбите си от първосвещеници или от равини и да е бил отпратен надалеч в продължение на две десетилетия, за да бъде тайно обучаван? Учениците му със сигурност са знаели къде е бил Исус. Но какъв би могъл да е залогът, какъв проблем може да възникне, ако тази информация бъде споделена? Всъщност не можем да не попитаме какво са се опитвали да скрият авторите на евангелията?

Празнината в разказа за живота на Исус е забелязвана от учени в продължение на много години и е открила пътя към редица спекулации. Има аргументи с различна степен на достоверност за негово пътуване на Изток, далеч извън юрисдикцията на римляните, в Партия в Персия, или още по-надалеч - в Афганистан и в Индия. Дори днес мнозина вярват, че светилището Юс Асаф в Кашмир е на самия Исус, който, след като е оцелял след разпъването на кръста, се е завърнал у дома на Изток, за да живее и най-накрая да умре. Съществуват и предположения, че като дете той е учил при будистите - твърди се, че това би обяснило паралелите, които могат да се открият между ученията на Исус и на Буда. А освен това много ранната християнска общност с център в Малабар на западното крайбрежие на Индия твърди, че е основана от апостол Тома. Дали там, където е ходил Тома, не е ходил и Исус?

На повърхността аргументът, че Исус се е преместил на Изток, в неговите различни версии има доста достойнства, но е трудно да бъде доказан. Хю Шонфийлд изследва вярванията в Кашмир в своята книга „Есейската одисея“, издадена за пръв път през 1984 г. Той открива, че клон или водач на месианска еврейска група, групата на зилотите, наистина е избягал от областите, които са под контрола на римляните, и се е преместил на североизток, като в крайна сметка е стигнал до индийския субконтинент.

Шонфийлд твърдо вярва, че са съществували документи, удостоверяващи това бягство. В лично изявление пред мен преди смъртта си през 1988 г. той ми обясни, че е стеснил търсенето на важни доказателства до един несториански манастир в района на Мосул в Ирак, само че монасите там — които сега се наричат асирийски християни - категорично отказват да му дадат достъп до тях. Той не искаше да ми каже конкретни подробности за кой манастир и за какви документи става дума. Смятам, че той все още се надяваше да се добере до тях и поради това не разкриваше сведенията си. Само в „Есейската одисея“ се появява един ключ, когато той се позовава на един арабски историк, Абд ал Джабар, който явно е имал достъп до важни юдейско-християнски документи, датиращи от шести или седми век. Тези документи се намирали в манастири, явно несториански, в района на Мосул. Разбира се, това е много преди двете войни срещу Саддам Хюсеин в Ирак. Човек може само да предполага дали е запазено нещо от документите или от манастирите.

Месианските евреи напускат Палестина, според Шонфийлд и други правят това, защото са подложени на гонения от страна на властите, които стават все по-жестоки с напредването на първи век. Разбираемо е желанието им да се преместят на по-спокойно място, където вярванията на общността могат да бъдат безпрепятствено следвани. Само че Исус не влиза лесно в този модел. Преди да бъде покръстен и да се заеме с мисията си, той не е привлякъл вниманието нито на римляните, нито на проримски настроените еврейски власти. Във всеки случай има много други зилоти, които с радост предизвикват неприятности, особено докато римляните продължават с опитите си да поставят изображение на императора в Храма в Йерусалим. Не-

отклонната еврейска съпротива срещу тези ходове показва, че чувствителността към изискванията на римляните не е намаляла. Каквото и да е правел Исус по онова време, не е записано той да е участвал в тази съпротива, която притежава всички характерни особености на дейност на зилотите. Така че не е имало нужда Исус да бяга от римското правораздаване. Ако е напуснал Юдея или Галилея, би трябвало да го е направил по свой избор, а не по принуда. Но къде може да е отишъл и защо?

В Библията има един-единствен намек — в Стария завет, чийто отзвук се долавя и в Новия. Както вече видяхме, за Исус е било много важно да следва предсказанията на ста- розаветните пророци, описващи идването на месията, и да действа съвсем конкретно съгласно с тях. Вече видяхме буквалната проява на тези предсказания при влизането на Исус в Йерусалим, когато най-сетне публично оповестява месианските си претенции. Затова можем уверено да очакваме, че всяко месианско предсказание в Стария завет ще бъде приложено по същия начин.

В действителност тези предсказания на пророците ограничават Исус. Те създават граници, в рамките на които неговата месианска мисия трябва да се изрази. Едно много интересно пророчество е направено от пророк Осия (11:1): „Когато Израил беше млад, Аз го обичах и от Египет извиках Сина Си“. Матей (2:15) се позовава на това, когато споменава за едно от най-ранните предсказания на пророците — в един объркан исторически разказ той описва как Светото семейство е избягало в Египет, когато Исус е бил още бебе, и обяснява: „за щ се сбъдне реченото от Господа чрез пророка, който казва: „от Египет повиках Сина Си“.

* *

В този момент не можем да не попитаме: защо Египет? Това е дребна подробност в Евангелието от Матей и точно като на такава гледа на нея Римокатолическата църква. Обаче за Египетската коптска църква, която се отделя от Рим през 451 г. след Събора в Халкедон, този въпрос е от изключителна важност. В продължение на почти хиляда години тя е поддържала легендата за пътуване на Светото семейство из Египет, разказва за всички места, които са посетили или на които са живели, и за всички чудеса, съпровождащи присъствието на Исус. Тази легенда се нарича „Видението на Теофил“. Теофил е бил патриарх на Александрия и глава на египетската църква от 385 до 412 г., но видението му явно не е било фиксирано писмено чак до единайсети или дванайсети век.

Предвид силно религиозния характер на историята и съвсем очевидния начин, по който е била употребена, за да се оправдае уникалността и божествеността на Исус, можем да потърсим теологията ѝ далеч отвъд пределите на еврейската общност в Египет — общността, която би дала убежище на семейството на Исус. Нещо повече, същите тези фактори поставят произхода на теологията в епохата след догматичните решения на Никейския събор през 325 г. Струва ни се доста очевидно, че „Видението“ — най-малкото — е продукт на християнската мисъл от четвърти век или от по-късно и със сигурност не е продукт на юдейството или на юдейо-християнството. Затова то не може да е точен разказ за подобно пътуване, макар че в него може и да са фиксирани някои елементи от истинско пътуване. Така трябва да се запитаме на кого служи историята? Кой ще има полза от това да я разказва?

Въпреки своя строг християнски контекст „Видението“ разкрива, че чак до времето на кръстоносците, когато Египет е бил под мюсюлманско господство неколкостотин години, е имало хора, които са искали да свържат Исус с Египет. Възможно ли е историята да е била създадена, за да насърчи кръстоносците да нахлуят в Египет и да освободят християнската коптска църква от исляма? Вероятно, но този аргумент не ни се струва толкова приемлив, ако се вгледаме по-дълбоко: коптската църква е имала несъгласия с Рим повече от шестстотин години, а вярата й е била поне толерирана от мюсюлманските владетели. Явно най-много печели Евангелието от Матея: неговите твърдения за бягството на Светото семейство са подкрепени силно от разказа. Само че коптската църква вероятно също има не толкова очевидна полза. Ако Евангелието от Матея получи по-голямо доверие, тогава е съвсем обяснимо, че различните свети места в Египет, споменати в историята, също ще бъдат признати, като по този начин ще се отвори нов маршрут за поклонения, който ще включва и Египет. А с поклонниците, разбира се, идват златото и търговията.

Въпреки всичките си недостатъци историята като че ли стъпва на местната устна традиция или на легенда. А местната легенда е пренебрегната на свой риск, защото местната памет е дълга. Със сигурност е имало много древно и широко застъпено еврейско присъствие в Египет — достатъчно мащабно, за да оправдае популярността на историята ѝ в ислямско време.

Еврейската общност в Египет е не само голяма, но и изключително влиятелна. Като съюзници на гръцките завоеватели, Птолемеите, евреите се радват на по-висок социален статут от този на местните египтяни, които след завладяването на страната са смятани за „поданици“, за граждани от втора класа в собствената си страна - социално безсилие, от което малцина успяват да се отърват. Всъщност Птолемеите никога не са се опитвали да научат египетски. Клеопатра, последната владетелка, единствена е владеела местния език на страната, която е управлявала. Неизбежно предизвиканото от нахлуването недоволство води до въстание. Значителни бунтове избухват в Тива (днешен Луксор) към края на трети век, когато един след друг биват провъзгласени двама местни египетски фараони. Този националистически бунт скоро бива потъпкан, но през целия втори век преди Христа се правят много сериозни опити за военен преврат.

Въпреки това шепа завоеватели могат да властват над огромно местно население с помощта на безброй разпоредби и ограничения в съчетание с всепроникващо и психологически унизително социално презрение, което разрушава самоувереността и самочувствието на местното население. Тази техника е използвана от британците умело и успешно много по-късно в Индия.

Еврейската имиграция в Египет е продължителна и е насърчавана най-вече от премахването на всички граници между Египет и Израил от 302 г. пр. Хр. до 198 г. пр. Хр., когато Израил е част от империята на Птолемеите. Тези имигранти бързо биват асимилирани в доминиращата гръцка култура, те научават гръцки, приемат гръцки имена и възприемат много особености на гръцките търговски и обществени традиции, като например създаването на търговски асоциации, чиито събрания се провеждат в синагогите. Всъщност староеврейският на практика бива забравен, тъй като гръцкият е избраният от египетските евреи език за ежедневно общуване. В много синагоги дори богослужението се извършва на гръцки.

Всичко това може да се припише на влиянието на Александър Велики. Той завладява Египет през 332 г. пр. Хр. и след обвито в тайнственост посещение в храма на Амун в оазиса Сиуа е провъзгласен за „Син на Бога“ и е въздигнат за фараон. Александър основава Александрия през 331 г. пр. Хр. като елинистичен град в Египет, но не на Египет. Така и не доживява успеха на града като най-великия гръцки град в елинистичния свят — знае се, че той става по-голям и по-значим дори от Атина. Александър умира при загадъчни обстоятелства по време на поход във Вавилон през 323 г. пр. Хр. След това империята му е поделена между гръцките пълководци: Птолемей получава Египет и поставя началото на бляскавата династия на Птолемейските царе и царици, която приключва едва със смъртта на великата Клеопатра през 60 г. пр. Хр. Както му е редът, Селевк получава Сирия и се установява в Антиохия.

По време на управлението на гръцките Птолемейски владетели Египет се радва на огромен търговски успех. Първо, той снабдява със зърно Рим и не би било преувеличено да се каже, че съдбата на императорите е тясно обвързана с трайния успех на тази търговия. Този успех позволява на Птолемеите да поддържат мощна армия и флот. Регионът силно процъфтява - годишните приходи се равняват грубо на 288 тона злато. Царска банка със седалище в Александрия приема депозити и урежда ипотеки и заеми. Културният живот също процъфтява, насърчаван силно от изключителната местна библиотека, най-голямата в света. Пътниците на всеки кораб, който посещава Александрия, биват претърсвани и когато у тях се открият книги, им се правят копия. След това изземат оригиналите и ги прибират в библиотеката, а копията връщат на предишните собственици на оригинала. Освен това Птолемеите закупуват библиотеките от целия познат свят, докато, както се твърди, фондовете в Александрия достигат седемстотин хиляди свитъка. Повечето от тях са поставени върху рафтовете в седем огромни зали в основната библиотека, Мусейон, а малко повече от четирийсет хиляди се съхраняват в една по-малка библиотека в храма на Серапис.

В резултат на тази динамична дейност в Египет бързо се появяват нови градове, а съществуващите се разширяват. Александрия вероятно е обитавана от най-голямата еврейска общност в сравнение с който и да е град в Римската империя извън пределите на Израил. В Египет живеят около триста хиляди евреи: половината са се заселили в градове в провинцията или са собственици на земя, а другата половина живеят в Александрия.

Еврейската общност е установена в свой собствен квартал в източната част на Александрия. Това обаче не е гето, защото евреи живеят и в другите части на града, а членовете на еврейската общност се радват на огромен престиж. Тази общност действа полунезависимо от останалата част на Александрия. Тя има свои собствени съдилища, председателствани от етнарх, а изисканите ѝ членове се издигат до високи постове в държавата. Всъщност по време на управлението на Птолемей VI и на Клеопатра II през втори век пр. Хр. администрацията на цял Египет и цялостният контрол над армията и флота са поверени на двама евреи - Ония и Доситей. По-късно има и двама еврейски генерали в армията на Клеопатра III, която управлява от 115 до 101 г. пр. Хр.5.

Разбира се, има дълга история на еврейските контакти с Египет още преди тази епоха — дори ако оставим настрана реалността, която може би се крие зад историите за Йосиф и за Мойсей. Стъпваме обаче на по-сигурна почва, когато отбелязваме, че еврейски воини са служили на по-късните фараони вероятно още през седми век пр. Хр., особено в южните експедиции до Нубия. Йеремия (44:1), който горчиво се гневи през седми век преди Христа срещу еврейските колонии в Египет, специално отбелязва, че Мемфис, столицата на Египет по онова време, е бил домакин на една от тези експедиции, а освен това споменава и други места в Горен и в Долен Египет.

Към пети век пр. Хр., според открити папирусни документи, еврейска военна колония е била основана на остров Елефантина на река Нил - близо до съвременния град Асуан, - остров, охраняващ южната граница на Египет. В колонията има крепост, митница и енория за войниците и за техните семейства, на които била давана земя, с която да си изкарват прехраната, след като се оттеглят от активна служба.

Египтяните имат на острова храм на бог Хнум, а за еврейската общност има храм на Йехова. Двата храма се намират близо един до друг. Всъщност през по-голямата част от шести век пр. Хр., след като храмът в Йерусалим е бил разрушен и населението е било отведено в плен във Вавилон, храмът на остров Елефантина е единственият функциониращ еврейски храм, който поддържа религията жива, като извършва нужните жертвоприношения.

За жалост между евреите и египтяните има напрежение и по време на управлението на Дарий (522-486 г. пр. Хр.), когато персите контролират Египет, елефантинските египтяни разрушават храма на Яхве. Имперското разрешение за неговото възстановяване идва едва през 406 г. пр. Хр. и храмът е възстановен през 401 г. пр. Хр., само че скоро след това той отново е разрушен и повече нищо не се чува за храма или за еврейската военна колония. Към 400 г. пр. Хр. Египет отхвърля господството на персийските нашественици и на престола се възкачва фараон. Твърде вероятно е националистическият подем да е бил основният фактор за загиването на еврейската колония.

Останките от голямата еврейска общност там все още се разкопават от Германския археологичен колеж в Кайро. Техните открития биват официално омаловажавани - малкият музей на остров Елефантина пренебрегва еврейския характер на селището, - само че археолозите, които действително извършват разкопките, са по-внимателни.

По време на едно свое посещение на мястото останах смаян от мащаба и от внушителността на руините на този еврейски град: почернелите останки от черни кирпичени тухли на многоетажни къщи, разделени от тесни улички, са кацнали на едно издигнато място в южния край на острова и гледат надолу към Нил, където минават лодки, чиито бели платна приличат на криле на чайки сред сините вълни, скалистите острови и големите пясъчни дюни на сухия западен бряг.

Археолозите, които работят на мястото, ми обясниха, че са открили остраки - парчета чирепи, употребени като материал за писане, - на които има арамейски текстове и записани еврейски собствени имена и улици. Останките сочат, че когато е настъпил краят на еврейската общност, той е бил окончателен: всички къщи са били разрушени от пожар. Предполага се, че същата съдба е постигнала храма на Яхве. Съществуващият днес разрушен храм на Хнум датира от Птолемейски времена и се смята, че е бил построен върху по-стара еврейска постройка. Сигурно е, че той се намира в непосредствена близост до разрушен еврейски град, което изглежда странно място за строителството на нееврейско светилище. Все пак храмът на Яхве на остров Елефантина няма да бъде последното еврейско светилище в Египет.

* *

Това е почти тайна. Със сигурност е пазено в тайна. По време на живота на Исус в Египет е имало функциониращ еврейски храм, в който еврейски свещеници са извършвали нужните ежедневни приношения точно както това е било правено в Йерусалим. Нещо повече, твърди се, че само в този храм в целия еврейски свят служат законни свещеници и че той се е запазил поне още няколко години след разрушаването на храма в Йерусалим.

Претенцията, че това е единственият храм, в който служат истински свещеници на еврейската вяра, намира подкрепа в много от оцелелите свидетелства. Почти всички извори са съгласни, че неговите свещеници, за разлика от тези в Йерусалим, са от истинското „садукейско“ свещеничество, т.е., че са законни наследници или потомци на Левиевите свещеници, „синовете на Садок“, описани в Йезекил (44:15-16), имат позволението на Бога да влизат в божественото присъствие, за да отслужват и да изпълняват свещената служба. Смятаме, че това наследство е от жизнено значение за членовете на групата, създала Свитъците от Мъртво море: една от фразите, с които те се описват, бенеи Садок, „синовете на Садок“; те поемат тази отговорност много сериозно. Всъщност един от свитъците, документът от Дамаск, по-рано наричан „Садукейско дело“, твърди: „Синовете на Садок са избраниците на Израил“.

Професор Джоан Тейлър от университета Уайкато в Нова Зеландия, един от малцината съвременни учени, които са изучавали храма, обяснява, че той несъмнено трябва да бъде смятан за садукейска институция. Това свързва храма със средата на Свитъците от Мъртво море и го приближава повече към нашата история.

Една от многото загадки около Свитъците от Мъртво море е свързана с Пещера 7 в Кумран: всички текстове, намерени в тази пещера - част от Изход, част от Послание на Йеремия и седемнайсетте малки фрагмента, които все още не са идентифицирани, - са написани на гръцки и върху папирус. Всички свитъци, открити в другите пещери, са написани на староеврейски или на арамейски върху пергамент. Като се има предвид, че кумранската секта е яростен противник на чужденците, не е възможно гърци да са били членове на тяхната група. Единственото обяснение е, че е имало зилоти, чийто роден език е бил гръцкият и които не са говорели староеврейски или арамейски. Къде може да са живели тези гърци, които са били освен това и зилоти? Както вече знаем, възможно е да са живели в Египет.

Невероятно изглежда, като си помислим, че дори днес съществуването на този храм остава деликатен въпрос. Много отдавна историкът Йосиф по свои собствени причини заговорничи да предаде храма на забвение в качеството му на схизматична институция, която действа противно на еврейските закони. Твърди се, че тази преценка прави незаконен всеки друг храм освен Храма в Йерусалим. Дори съвременната „Енциклопедия Юдаика“ се съгласява с това презрително отношение и твърди: „Храмът не е изпълнявал религиозна функция в еврейската общност в Египет, която е била подчинена единствено на Храма в Йерусалим“. Консенсусът на учените одобрява този възглед: историкът от Оксфорд професор Геза Вермес с радост описва храма като незаконна постройка, издигната „в открито нарушение на библейския закон“. Той заявява - без каквито и да е доказателства, - че тази постройка „вероятно е скандализирала всеки консервативен палестинец, дори свещениците, които са принадлежали или са били свързани с династията на Садок“. Може да ни бъде простено, задето се чудим за какво, за бога, говори той.

Историята зад основаването на този еврейски храм в Египет е много проста: отначало династията на Птолемеите е управлявала и Египет, и Израил. Докато са били плащани данъците, египетските владетели с радост са оставяли Израил под разпореждането на първосвещеника и на неговия съвет. Първосвещеникът е бил нещо като вицекрал. В това си качество той е командвал еврейската армия, която е поставял на разположение на Птолемеите.

Към 200 г. пр. Хр. селевкидският владетел на Сирия завладява Израил. През 175 г. пр. Хр. на престола го наследява Антиох Епифан. Решен да увеличи влиянието си в Юдея и в Египет, през 170 г. пр. Хр. той напада Египет и Йерусалим. Садукейският първосвещеник Ония III, близък приятел на Птолемей IV, повежда еврейските си сили в подкрепа на египетската армия срещу селевкидите. Обаче сирийските сили имат надмощие и Ония е принуден да избяга в Египет приблизително по същото време заедно с много от свещениците си. Междувременно храмът в Йерусалим е завладян от свещеници, които не са садокити и са съюзници на сирийския владетел.

През 169 г. пр. Хр. Антиох отново напада и този път заграбва съкровищата на храма. На следващата година отново нахлува в Египет, но все по-могъщите римляни го изтласкват навън. Те искат да защитят изключително важните зърнени доставки за Рим. След това, през 167 г., Антиох забранява еврейското богослужение в храма и вместо това посвещава светилището на Зевс. Това негово действие най-сетне става причина останалите в Израил евреи да вдигнат въстание, предвождано от Макавей.

След като се озовава в изгнание, Ония се опитва да поддържа законно храмово богослужение. Той намира един отдавна изоставен храм в Бубастис, в египетската делта, и моли Птолемей да го вземе и да го възстанови като еврейски храм. Птолемей удовлетворява молбата му. Говори се, че храмът е построен по същия план като Храма в Йерусалим. Важното е, че след като започва богослужението, само този храм се обслужва от свещеници от законното садукейско коляно. В този смисъл е вярно, че това е единственият легитимен еврейски храм. Но тъй като се намира извън Юдея, статутът му е спорен. Всъщност твърде вероятно е намерението да е било тези служби да се изпълняват в Египет само докато Храмът в Йерусалим бъде върнат на законното свещеничество; когато това стане, жреците веднага ще се поставят на разположение и ще се върнат. За жалост това никога не става, ето защо този храм и неговото садукейско свещеничество продължават богослужението през следващите около двеста години.

Поради това изобщо не е ясно дали тази египетска организация е незаконна и не отговаря на еврейския закон. Традицията на равините е съхранила дебати относно храма и най-вече обсъждания за това дали е правилно да се изпълняват клетвите в египетски храм, а не в Йерусалим, и дали е възможно свещеник от египетския храм да служи в Йерусалимския храм. Тези спорове разкриват, че религиозни специалисти, които са по-близо до този период от днешните учени, намират подкрепа и за двете гледни точки. С други думи, каквото и да казва по въпроса Тората, нищо не представлява явно отхвърляне на храма на Ония.

В такъв случай е правилно да надникнем в историята на този храм и да се опитаме да разберем защо съществуването му се смята за толкова деликатен проблем, който трябва да бъде маргинализиран до такава степен, че днес съвсем малко хора са чували за него. И защо от 1929 г. никакви археолози не са проявявали интерес към това място? Защо освен това то не е било системно разкопавано въпреки факта, че там е намерен фрагмент от надпис на староеврейски? Археологът Флиндърс Питри също съобщава, че е намерил там еврейски надгробни камъни и откъс от текст, в който се е споменавало името Авраам.

Една непосредствена възможност е политическите съображения да са направили мястото нежелано допълнение към египтологията. За жалост това предизвикателство може да улесни тези, които искат завинаги да погребат обекта, да го направят. Мястото Тел ел Йехудие (Могилата на Юдея) се намира на трийсетина километра от Кайро, било е сериозно ограбено и скоро ще бъде покрито от покрайнините на разрастващия се град Шибин ал Канатир. Времето за каквито и да било действия бързо изтича.

Историята на този храм е разказана от еврейския историк Йосиф Флавий. В най-ранния си труд „Еврейската война“ той описва строителството на храма в Египет от първосвещеника Ония, син на бившия свещеник Симон и приятел на Птолемей IV. Значи това е свещеникът, известен на историята като Ония III, който е от законното садукейско коляно.

Около петнайсет години по-късно Йосиф пише труда си „Еврейски древности“. Само че в тази книга той променя подробности от историята: той приписва строителството на храма в Египет на Ония IV - син на Ония III. Това спомага не само за преместването на строителството на храма към по-късна дата, но - това вероятно е по-важно за целта на Йосиф — за негов основател е посочен някой, който не е първосвещеник от коляното на Садок. Ония IV е военен командир в египетската армия, каквито са били и двамата му синове след него. Като променя този факт, Йосиф отнема легитимността на еврейския храм в Египет. Защо му е да прави това?

Тази грешка бива повтаряна и до ден днешен. Преподавателят от Оксфорд Геза Вермес недвусмислено заявява, че Ония IV е основателят на египетския храм, като по този начин поддържа изключването на храма от сериозните академични обсъждания. В този пример процесът е ясен: ако историята избере да приеме Ония IV като основател, тогава египетският храм е незаконен. Но въз основа на свидетелствата в книгата на Йосиф „Еврейската война“ и - колкото и да е интересно - въз основа на традицията на равините Ония III е строителят на този храм, затова трябва да заключим, че египетският храм всъщност е законният.

Гръцки ръкописи на папирус, открити в Пещера 7 в Кумран, говорят за близка връзка между еврейските зилоти в чужбина, чийто най-вероятен извор е Египет, и зилотите в Юдея и в Галилея. Явно и двете групи са били членове на общността на синовете на Садок. Обаче има по-близки връзки, които въвличат храма на Ония в средата на зилотите. Това може да бъде доказано от използвания календар.

По-голяма част от юдейството ползва лунен календар, в който новият месец се определя от деня, когато новата луна стане видима за пръв път, а денят се измерва от залеза. Този календар обаче е много ненадежден и може да изпълнява практически цели само чрез добавянето на допълнителни дни при нужда. Зилотите, автори на Свитъците от Мъртво море, които явно са имали база в Кумран, са използвали напълно различен календар. Техният календар е бил слънчев, така че за тях денят е започвал от изгрева. Два от ранните еврейски текстове, намерени в няколко примера от Кумран - Книгата на еврейските празници и Книгата на Енох, - са използвали слънчевия календар, което важи и за сектантския Храмов свитък.

Храмът на Ония също може да е водел религиозната си година въз основа на слънчев календар: според еврейския философ и патрициански културен водач Филон Александрийски, който пише приблизително по времето на Исус, средната свещ в менората със седем разклонения в Храма в Йерусалим представлява слънцето. Обаче според Йосиф в храма на Ония няма свещник със седем гнезда, а вместо него има „висяща лампа с едно-единствено огънче, което хвърля „ярка светлина“. Вероятно като цяло това представлява слънцето, което подсказва, че храмът на Ония наистина е използвал слънчев календар. Ако е така, това ще е достатъчно доказателство, за да го постави в по-широкия зилотски свят.

Вече е време да съберем на едно място тези сложни нишки и да видим защо въпросният храм е предизвиквал такава враждебност и защо дори и днес той остава толкова деликатен проблем. Макар че първоначално това може да изглежда второстепенен въпрос, той ще се окаже точно толкова важен, колкото и многото други наглед маловажни факти, които вече отбелязахме, като помазването на Исус с масло от нард или тайнственото нощно посещение на Йосиф от Ариматея и Никодим в гробницата на Исус с лечебните билки и мазила. След като опознаем областта по-добре и можем да имаме предвид тези подробности, ще можем да погледнем от напълно различна гледна точка на развитието на тези събития.

* *

Когато Йосиф Флавий пише своите истории в несъмнено доста голям лукс в императорския палат в Рим и разсъждава върху живота след разрушаването на Храма в Йерусалим и избиването на хиляди от своите сънародници, той е имал очевидни причини да охули зилотите и всичко, което символизират те. В крайна сметка това е най-малкото, което може да направи за своите нови патрони, римското царско семейство.

Нека си припомним, че той обвинява зилотите за избухването на разрушителната война, предизвикала тази загуба. Явно разглежда собственото си минало като зилотски водач така, че да се измъкне от всякакви обвинения. Също така се старае да представи еврейската нация като невинна: евреите са лоялни поданици на господарите си - Птолемеите в Египет и римляните в Юдея, и са подведени от буйните зилотски агитатори и убийци. И точно тук е проблемът: както видяхме, свещениците в египетския еврейски храм са садукеи; зилотите в Юдея и в Галилея също са садукеи; авторите на Свитъците от Мъртво море са садукеи и зилоти. Разрушителната война е предизвикана и водена от садукеи, които са били „ревностни по отношение на Закона“. Разбира се, Йосиф трябва да принизи статута на еврейския храм в делтата на Египет, в който са служели свещеници от законното садукейско коляно. Не е имал друга възможност, ако е искал да запази привилегированото си положение в сърцето на римската аристокрация.

Нещо повече, трябва да не забравяме, че египетската еврейска общност, особено огромното градско население в Александрия, също е искала да избегне неприятностите, които наскоро са сполетели техните братя в Израил. Когато бежанците зилоти пристигат в Александрия и започват там да агитират и избиват неколцина изтъкнати евреи, които им се противопоставят, еврейските жители бързо ги предават на римляните, които също толкова бързо ги измъчват до смърт. Ясно е, че александрийските евреи искат между тях и садукейското движение да бъде поставена възможно най-голяма дистанция; Йосиф явно с огромна радост им се е подчинил.

Обърнете внимание освен това, че въпреки съществуването на еврейски храм в делтата най-видните александрийски евреи са големи поддръжници на Храма в Йерусалим; отсъствието на законно садукейско свещеничество очевидно почти не ги тревожи - или поне не е тревожело евреите патриции, които са разполагали с богатство и с власт. Финансовият инспектор на Египет, еврейският патриций Александър Лизимах, е основен дарител на Храма в Йерусалим. Той лично е платил за дебелото златно и сребърно покритие на високите двайсет и пет метра двойни врати на портата от Двора на жените. Неговият син е генерал Тиберий Александър, префект на Египет ог 46 до 48 г. сл. Хр. и през 66 г. и както вече отбелязахме, близък приятел на Тит и началник на щаба на римската армия, която е разрушила храма през 70 г. Нито бащата, нито синът са обичали зилотите или пък садукеите. И както вече отбелязахме, генерал Тиберий Александър е бил близък приятел на Йосиф Флавий.

Александър Лизимах е имал прочут брат: философа Филон Александрийски. Филон се е опитал да събере Платоновата и еврейската философия, като е възприел мистичен подход към еврейската мисъл. В запазените си трудове пише за много от еврейските религиозни групи, които смята за важни. Той е склонен да заема лична позиция по отношение на групите с мистична и дори с езотерична природа - групи в рамките на юдаизма, които според него са еврейският еквивалент на гръцката философска традиция, будеща най-силното му възхищение - платониците и питагорейците. Само че никъде в обзора си на различните разновидности на юдаизма Филон не споменава нито веднъж храма, построен от Ония в делтата.

Това мълчание е любопитно, но не можем да прочетем в него много, освен да заключим, че по някаква причина той е решил да пренебрегне неговото съществуване. Което само по себе си е показателно. Понеже човек би допуснал, че най-изтъкнатите евреи в Александрия ще се гордеят със съществуването на еврейски храм, който има толкова висок произход и който продължава да действа в Египет. Фактът, че те не го правят и че подобно на брата на Филон продължават да подкрепят Храма в Йерусалим - храм, управляван от свещеничество, на което зилотите яростно се противопоставят, — вероятно е от значение. Дали мълчанието на Филон се дължи на това, че е знаел нещичко за симпатиите на свещениците, служещи в храма в делтата? Възможно ли е да е знаел какви са политическите амбиции на зилотите и да е бил против тях? Това е разумно предположение, което има предимството, че придава смисъл на любопитния пропуск на Филон.

Храмът се намира на пътя от Юдея към Хелиопол, важен град в Египет, на мястото на днешното летище в Кайро. Всеки чуждоземен пътешественик от Юдея в Египет би тръгнал по пътя за Хелиопол. Докато пътят към гръцките градове Навкрат и Александрия се разклонява на запад, едно неотклонно пътуване надолу по пътя би отвело пътешественика в храма и в Хелиопол, Мемфис и Горен Египет. Ако Исус и родителите му са пътували до Египет и като добри евреи са искали да избегнат силно повлияните от Гърция еврейски общности, те биха тръгнали на юг по този път, който минава край храма на Ония. Просто няма как да го избегнат.

Твърде невероятно е Исус и семейството му, живели в среда на зилоти, която се надява и се моли за връщането на садукейското свещеничество в храма в Йерусалим, просто да подминат този египетски еврейски храм. Вероятно точно тук Исус е бил въведен в политически активния свят на зилотите.

В известен смисъл можем да възприемаме храма като отвъдморски клон на Галилея, където говорещите гръцки зилоти могат да усвояват занаята си. Храмът вероятно е бил и подходящо място, на което семейството на Исус решава да го доведе, за да може той да научи какво би означавало да стане месия на Израил, защото всички текстове и коментари за ролята на месията вероятно са били достъпни там. Ето защо сега имаме основателна причина, поради която Светото семейство може да е пътувало до Египет - а също и причина за краткия коментар на Матей, — представена като бягство от опасностите, предизвикани от убийствата на невръстни деца от страна на Ирод. Всъщност вероятно изобщо не става дума за бягство, а за доста позитивно действие, предприето, за да може Исус да расте, да учи и да проповядва далеч от неприятностите в Юдея и в Галилея.

Въпреки подготовката си по отношение на каузата на зилотите Исус, както видяхме, в даден момент тайно поема по друг път - който става ясен едва след помазването му за месия, когато вече е твърде късно за когото и да е да му се противопостави. Този път е по-мистичен. Само че къде в еврейския свят на Египет може той да е научил за този път? За отговора на този въпрос трябва да разгледаме една от мистичните групи от онова време, описана от Филон Александрийски.

* *

Мериотското езеро се простира на югозапад от Александрия. Между езерото и морето има ниско варовиково възвишение, което се простира приблизително на осемнайсет километра от стените на града. По времето на Филон Александрийски от двете страни на това възвишение е имало равнина, на която са се издигали отделни жилища, вероятно летни вили на богаташите от Александрия, и няколко села и градчета. Поради близостта си до езерото и до морето този варовиков хребет е бил брулен от ветрове, които са поддържали въздуха по-свеж и прохладен, отколкото в града. На този хълм е живеела малка общност от еврейски философи, които са се възползвали от селския покой, от относителната сигурност, давана от околните вили и градове, и от прохладния и здравословен морски въздух, за да се посветят на живот, изпълнен с размисъл.

Членовете на тази общност се наричат терапевти, което, както обяснява Филон, има смисъл едновременно и на лечение - не само на тялото, но и на душата, - и на боготворене. Култът на терапевтите е организиран около „Самосъществуващото“ - около вярата в една-единствена божествена реалност, която никога не е била създавана, а е вечна. Това е концепция за божественото, чието описание съвсем не е във възможностите на езика.

Има една важна разлика между терапевтите и останалите набожни групи, описани от Филон, като например есеите. Сред терапевтите жените са смятани за равнопоставени членове и участват пълноправно в духовния живот на общността. За разлика от тях есеите според Филон, Йосиф и Плиний се гордеят с факта, че изключват жените, които според тях ги разсейват. Тук трябва да си припомним приобщаващото отношение на Исус към неговите последователки жени и критиката в евангелията, която това отношение предизвиква сред някои от учениците му мъже, защото са правени редица спорни опити Исус да бъде свързан с есеите.

Терапевтите са елитна общност, съставена предимно от наглед добре образовани и богати александрийци от класата на патрициите на Филон, които са предпочели да се откажат от всичките си притежания и да живеят простичко в общност, отдадени на почитание. От коментарите му, които имат характера на личен опит, изглежда, че Филон е посещавал тази група и е участвал в някои от техните служби.

Само че тази група не е единствената: Филон описва и други подобни групи, отдадени на медитативна съзерцател- ност, във всички области на Египет^27. Както обяснява Филон, отбелязвайки, че подобни групи съществуват в други части на света в рамките на различни религиозни традиции, терапевтите представляват еврейска разновидност на широко разпространена мистична традиция, намерила свой израз по всички земи.

Внушението от факта, че в общността на терапевтите е имало включени жени обаче, е, че когато една група е отдадена на размисъл относно висшия опит на душата - относно онази страна на душата „която единствена дава познание за истината и за лъжата“, - полът на поклонника няма значение. Днес това може да ни се струва очевидно само по себе си, но в света на Филон и на Йсус тази концепция е била наистина революционна.

Терапевтите са мистици и визионери. Филон пише: „Хубаво е, че терапевтите, хора, които най-напред са учени да използват зрението си, се стремят към визия за Съществуващото и се извисяват над слънцето на нашите сетива“.

Членовете на терапевтите искат да имат директна визия за реалността - или ако използваме термина на Филон, за „Самосъществуващото“, — за да изпитат какво всъщност се крие зад този объркан свят на преходния ни живот. Такава е била целта и на много групи в класическия свят, особено във великите и тайни култове, наречени „Мистерии“. Тук явно се изправяме пред еврейска версия, устремена към същата цел, но действаща по много по-простичък начин в рамките на еврейската традиция.

Терапевтите се молят при изгрев и при залез. Денем те четат свещените текстове, но вместо да ги възприемат като история на еврейската нация, те ги схващат като алегория. Според Филон те смятат буквалния текст за символ на нещо скрито, което могат да намерят само ако го търсят.

На всеки седем дни те се събират на едно място и изслушват проповед от някой от старшите членове на общността; през петдесет дни правят голямо събрание, на което всички се обличат с бели роби, хранят се с просто свещено ястие и жените и мъжете заедно правят хор, за да пеят химни със сложен ритъм и вокални партии. Празникът продължава през цялата нощ до изгрев, което разкрива соларната природа на култа им: „Те застават прави, извърнали лицата и телата си на изток, и когато видят слънцето да изгрява, вдигат ръце към небето и се молят за светли дни и за познание на истината“.

Очевидно това е много различен тип юдаизъм, който изобщо не зависи от храмовото богослужение. В боготворенето на терапевтите, в което се долавя силен питагорейски нюанс, няма загриженост нито за култа на юдаизма, който е бил толкова важен за свещениците в храмовете в Йерусалим и в египетската делта, нито за чистотата на първосвещениците, обслужващи този култ, което пък е от огромно значение за зилотите, нито пък за идването на месия от коляното на Давид. И за мъжете, и за жените, членове на общността на терапевтите, това просто е възможност за визионерско преживяване на божествената същност.

Тяхното царство наистина не е от този свят: Исус би го одобрил.

Още една последица от вярванията на терапевтите изисква повече коментар - практиката целият Стар завет да се смята за чисто символичен. Те четат всички месиански предсказания, направени от пророците, в символичен план. В тяхното съзнание няма причина истински месия да идва, за да спасява Израил; няма причина Исус да бъде действителният цар и първосвещеник; оракулските твърдения за идването на месия са просто символ на нещо по-дълбоко и по-мистериозно. Вече видяхме как „звездата“ е символ на месията, но дали не можем сега да придвижим тази концепция малко по-нататък? Можем ли да разгледаме твърдението на Петър в Новия завет като отражение на такъв вид разсъждения, макар и в християнски контекст? Може ли фразата „докле... зорница изгрее в сърцата ви“ (2 Петр. 1:19) да се тълкува като насърчение към хората да оставят мистичната светлина да се надигне отвътре?

След като подобни нагласи явно са били широко разпространени, вероятно дори обичайни, не е чудно, че в Египет юдаизмът, а след това и християнството определено имат мистичен оттенък: в Египет се заражда християнското монашество. В Египет, в Наг Хамади, някой е скрил гностичните текстове, онази сбирка от християнски и класически мистични текстове - включително един текст от Платон и един от Хермест Трисмегист, „Асклепий“, - които са били съставени и използвани от един манастир в пустинята.

В християнската църква в Египет има мистично настроени личности дори и през трети век - например теолозите Климент Александрийски и Ориген. Египетската традиция се процежда в юдаизма още от най-ранни времена - от времето на Мойсей и на Йосиф, - а и в по-нови времена, както виждаме от писанията на Филон. Насред всичко това имаме и общности като терапевтите, които създават мистичен вид юдаизъм, и храма на Ония, където се поддържа истинското садукейско свещеничество.

В този момент човек се изкушава да попита: „Какво в Египет дава този мистичен център на юдаизма и на роденото от него християнство? На каква почва растат тези чужди вярвания?“.

Иронията в тези въпроси се крие във факта, че не толкова почвата подхранва тези вярвания, колкото слънцето, което сипе отгоре животворната си енергия. Един от ключовете се крие във факта, че и терапевтите, и еврейските садукеи възприемат слънчевия календар от египтяните, чието главно божество, Ра, всъщност е проява на слънцето като извор на живот, като извор на цялото Творение. Текстовете разкриват, че поне фараонът е търсел мистично сливане с Ра като „най-дълбокото осъществяване на нашата човешка божествена природа“.

Дълбокият мистицизъм, който лежи в сърцевината на египетското схващане за действителността, явно е повлияло на много други вярвания, които са се формирали тук. Този египетски мистицизъм, който използва тайно четене на митове и частни ритуали, често изпълнявани в усамотени подземни камери и храмове, твърди, че свързва този свят с отвъдния, че свързва небето и земята.

Подходът на египтяните не е вид философия, разсъждение върху божествените възможности или вяра, изградена единствено върху надеждата за по-добър живот след смъртта. Египтяните са не само мистични, но и много практични. Те не искат да говорят за небето - те искат да отидат там. И да се върнат. Всъщност точно както е направил Лазар.

Време е да разгледаме скритите мистерии на Египет.

9.

МИСТЕРИИТЕ НА ЕГИПЕТ

Според древните египтяни в началото всичко е било съвършено. Разпадането на това състояние на вечна хармония, наречено Маат, се дължи на недостатъците на хората, а най-големите човешки недостатъци са предизвиканите от алчност.

Дълг на всички - и на високопоставените, и на смирените - е да работят за поддържането на това съвършенство и да го възстановяват след настъпили нарушения. Най-голяма обаче е отговорността на фараона, подпомаган в тази си задача от мрежата от храмове, покриваща целия Египет.

Всяко утро става свидетел на същия ритуал на събуждане на боговете в храмовете в мига на изгрева, когато портите на Вътрешното светилище ще бъдат отворени. Директорът на музея „Питри“ в Лондон д-р Стивън Куърк само наполовина се шегува, когато оприличава египетския храм на „машина за съхранение на вселената, техническа операция, която изисква технически персонал или познания... за да може важната задача на оцеляването никога да не бъде възпрепятствана“'.

В същото време храмът е порта към отвъдното: той е мястото, където се срещат небето и земята, както изглежда, че се случва на хоризонта, и поради тази причина много текстове наричат храма божествен хоризонт. Древната дума за хоризонт - „ахет“, има няколко важни значения: тя назовава не само свързването на небето и на земята, но и една конкретна част от хоризонта, където Богът Слънце се издига от отвъдното, Дуат, всяка сутрин и се връща в него всяка вечер. Ясно е, че за египтяните хоризонтът маркира портал към отвъдното.

И пирамидите притежават същото качество: Голямата пирамида на фараона Хуфу в Гиза се нарича „ахет на Хуфу“. Нещо повече, коренът на думата „ахет“ означава „сияя, блестя“. На едно ниво думата се отнася към сиянието при изгрев и при залез, но освен това има и много по-тайно значение, което ще открием.

Основната роля на фараона е да служи като гарант на Маат. Единственото - и най-голямото - нещо, което се иска от човешкото същество, е да живее в Маат, като по този начин създава хармония между космоса и физическия свят. Това съвършено уравновесено състояние е персонифицирано от богинята Маат, която е изобразявана с щраусово перо в косата. Тя донася в света истина и справедливост - плодовете на хармонията.

Съвместно с това универсално съвършенство съществуват два свята: физическият свят, в който се раждаме и в който живеем, и другият свят, към който отпътуваме след смъртта си, Дуат, или отвъдното. Отвъдното не се схваща като нещо отделно, като рай или ад, който е далеч или няма връзка с профанното съществуване. Светът на отвъдното по-скоро съществува вечно. Вярва се, че той съществува едновременно с физическия свят и се преплита с него като двете змии около жезъла на Хермес. Той е с нас непрекъснато, макар че не го виждаме и не отиваме в него преди смъртта си.

Тези два свята по някакъв мистериозен и необясним начин заемат едно и също пространство, само че физическият свят остава във времето, а светът на отвъдното съществува отвъд времето. Времето започва със Сътворението, а светът на отвъдното се възприема като вечен, но не в смисъла на безкраен отрязък от време, простиращ се завинаги в бъдещето и от вечно далечното минало, а по-скоро вечен в смисъл на простиращ се извън времето. Господарят на отвъдното е бог Озирис, а водачът на мъртвите е Тот, който ги превежда до царството на боговете.

Друг аспект на отвъдното е, че то се смята за вечен фон на всичко във видимата вселена. То се разглежда като божествен източник на всички неща, за извор на цялата сила и на цялата жизненост. Смята се, че самият живот идва от света на отвъдното, който се процежда във физическия свят и се разкрива във всички форми, които виждаме около себе си.

За древните египтяни светът на мъртвите винаги е много близо до света на живите — между двата свята съществува близост. Парадоксалното е, че светът на мъртвите е изворът на света на живите. Всъщност се вярва, че мъртвите са онези, които живеят истински.

Гробен надпис от епохата на Новото царство (ок. 1550-1070 г. пр. Хр.) ни напомня, че „този свят е само дреболия от живота, [но] вечността е в царството на мъртвите“. По-ранна гробница от Средното царство (ок. 2040-1650 г. пр. Хр.) на жреца Неферхотеп в Тива, днешен Луксор, съдържа няколко „Песни на арфиста“, втората от които завършва по следния начин:

Животът на земята е само миг от сън. Казват: „Добре дошъл невредим“

на онзи, който стигне Запад.

За египтяните „Запад“ е земята на мъртвите. Гробниците и пирамидите винаги се строят на западния бряг на Нил, където се смята, че нощем слънцето изчезва в отвъдното.

За да разберем това, добре е да разгледаме как древните египтяни са схващали времето: те смятат, че два вида време действат едновременно. Има един вид време, който те наричат нехех, цикличното време, участващо в природните процеси - сезоните, движението на звездите и така нататък. Другият вид време е известен като джет, което всъщност изобщо не е време - това е състояние на битуване изцяло извън времето. Времето се движи само в нехех, джет представя времето като застинало. Нехех може да е безкрайно, но само джет е вечно. Един надпис гласи: „Нещата от вечността на джет не умират“.

Това дуалистично виждане много се различава от съвременните ни концепции за време, според които ние се стремим към едно бъдеще, което можем само да се надяваме да бъде съвършено - надежда, която в много религии почива на изпълнението на обещание, че някой ден ще се яви месия, който да спечели окончателната битка срещу силите на злото и така да създаде един съвършен свят. Нашата политическа философия също зависи силно от линеарното време, от една траектория, простираща се от миналото към бъдещето, върху която, ако правилно прилагаме законодателството си, ще постигнем удовлетворение за всички граждани, сякаш законодателството е нещо, което постига повече от гипса върху пукнатините.

Но все пак онези представители на нашата култура, които са излизали извън пределите на времето - мистиците, – разказват подобно на древните египтяни, че светът на мъртвите всъщност е свят на живите, че той съществува извечно и е много близо. Като се вземат предвид огромните културни и езикови разлики, тук виждаме същата близост до божествения свят, която подчертават разказите на великата мистичка от шестнайсети век света Тереза Авилска, която често е изпадала в мистичен „екстаз“, в който напълно се е „разтваряла“ в божественото царство. Когато говори за Бога, тя подчертава:

Отначало не знаех едно нещо. Не знаех, че Бог присъства във всички неща, а когато Той ми се струваше толкова близо, смятах, че това е невъзможно.

Основният помощник на онези, които съхраняват Маат, е великият бог Техути - наричан Тот от гърците и отъждествяван с Хермес. Той познава най-дълбоките тайни на Маат и може да посвети и мъртвите, и живите в неговата мъдрост. Тот познава „тайните на нощта“. Отвъдното е мястото, където господства съвършенството, а с помощта на Тот - т.е. с познаване на правилното учение - хората могат да го посетят. Те могат да посетят царството на боговете и да се върнат оттам.

От най-ранното писмено фиксиране виждаме, че всички храмови ритуали са целели поддържането на хармонията във вселената. В тези храмове и мъже, и жени са били посвещавани в тайнствата. Но освен това са и били задължавани да мълчат за видяното. Всъщност всичко, свързано с храмовите тайнства, е било охранявано. Сред многото текстове, гравирани по стените на храма на Хор в Ефу, е и директното предупреждение: „Не разкривай онова, което си видял в храмовите тайнства“.

Тогава как можем да разберем какво е ставало при тези „тайнства“? Дали някой някога е нарушавал мълчанието и е издавал тайната?

* *

Един от проблемите, пред които се изправяме в опита си да разберем ранните религиозни практики на изключително разнообразните древни култури, е свързан с това, че докато писмеността е била не просто изобретена, но и достатъчно развита, за да фиксира идеи и вярвания, ние не знаем в какво са вярвали предците ни. Макар че към 8000 г. пр. Хр. се появява символична система за запис на търговски сделки, използваща малки глинени символи, тя не се развива в писменост до 3000 г. пр. Хр.

Един пример за този проблем откриваме при разкопките на големия зикурат в Ериду, някога известен шумерски град, който се намира в днешен Ирак. Самият зикурат може да бъде датиран към 2100 г. пр. Хр., а текстовете разкриват, че е бил посветен на градското божество Енки, бог на мъдростта, на знанието и на подземните води. Внимателните разкопки обаче разкриват останките на двайсет и три по-ранни храма, разположени под зикурата във все по-дълбоки пластове, като най-ранният е простичък параклис, издигнат върху стара пясъчна дюна и датиращ поне към 5000 г. пр. Хр. Разкрити са осемнайсет нива от така наречения Убаидски период, предхождащ появата на писмеността.

* *

Зикуратът е посветен на Енки, но как да тълкуваме по-старите нива? Можем ли да твърдим, че тъй като това е един и същ храм, култът към Енки е съществувал още от самото начало? Разбира се, че не. Един нашественик например лесно би могъл да наложи един култ върху друг, всъщност това се е случвало доста често. Или пък даден култ може да се премести другаде и да остави празен храм, който да бъде напълнен с нещо съвсем различно. Несъмнено има примери с храмове, които са били използвани по различен начин от култа, който първоначално са били построени да обслужват. Вече разгледахме случилото се с храма на Ония в египетската делта, в който отначало е била почитана бо-

гинята Бубастис, но след като е бил напуснат, е започнал да обслужва еврейската вяра. Физическото наличие на сграда е доказателство само за съществуването на организиран култ; ако изобщо може да ни каже нещо за култа, който постройката е приютила, то не е много.

Дори наличието на символика не помага във всички случаи. Без текстове не можем да разберем какво са означавали символите за хората, които са ги използвали. Голите каменни стени на странните вътрешни помещения на Голямата пирамида например, толкова различни от другите на платото в Гиза, не ни дават никаква представа за основното предназначение на постройката. Обратно, град Хююк в Южна Турция, най-големият неолитен град, известен в Близкия изток, датира отпреди почти осем хиляди години и има над четирийсет светилища, изпълнени със символи, разпределени на няколко нива на обитаване на постройката. Интериорите на някои са украсени с рисунки; в едно върху пейки има редици рога на изчезналия древен бик аурох; в друго има гипсов релеф с глави и рога на бикове; друго съчетава женски гърди и рога на бикове, а цветните геометрични фигури са в изобилие. Всяко светилище е различно; освен манията по рогата на бикове трудно е да се открие каквато и да било последователност в тази смайваща поредица от символични украси. А извън светилищата са открити и малки статуетки на богиня. Защо не са в светилищата? Районът е богат на символика, но без текстове нямаме ни най-малка представа за значението на символите.

Все пак можем да получим известна представа за най-общите тенденции: забелязва се дълбока заинтересованост по отношение на взаимовръзката между този свят и „другия“, отвъдния. Когато започва да се появява литературата, един от ранните текстове е толкова важен, че е записан множество пъти: във великия Епос за Гилгамеш, царя на Урук, и неговите пътешествия в отвъдното в търсене на безсмъртие. Той не успява да се справи със задачата си, защото не може да остане „буден“, и се връща, за да разкаже историята на духовното си пътуване.

Малко вероятно е този епос да е създаден просто за да се възползва от развитието на писмеността. Можем да бъдем сигурни, че древната устна традиция в Месопотамия се е занимавала с връзката между отвъдното и физическия свят. Дори това е забележителен извод. Обаче можем да се върнем в много по-древни времена, за да потърсим свидетелства за произхода на тази концепция: твърде вероятно е още откакто хората са започнали да наблюдават ритуални церемонии при погребването на мъртвите, да се е установило различието между този свят и „отвъдния“ - да е било признато съществуването и на двата и да е била създадена уместна церемония за преход от единия свят в другия.

Най-ранният известен пример за умишлено церемониално погребение е от времето на неандерталците: преди сто хиляди години един млад мъж е бил погребан в Централна Азия. Руски археолози са открили неговите останки, оградени от чифтове кози рога. Друг неандерталски скелет е изровен в Льо Мустие във Франция, а мястото се датира отпреди седемдесет и пет хиляди години. Това погребение също е било съпътствано от погребален ритуал. Мъртвият е боядисан с червена охра, главата му е положена върху могила от кремъци, а около него са пръснати изгорени кости на добитък. По-късни погребения, датирани приблизително преди шейсет хиляди години, са намерени в голяма пещера в Шанидар в Ирак. Един човек е положен върху пласт цветя, които до едно имат лечебни свойства. Около трийсет и шест други церемониални погребения от следващите хилядолетия са открити в Европа и Азия. Можем да бъдем относително уверени, че светът на отвъдното е занимавал съзнанието на хората от десетки хиляди години — най-малко. И още нещо, имплицитно в тази заинтересованост се крие въпросът за извора на живота и за съществуването на човешкото самосъзнание.

Но ние все още се мъчим да се справим с предизвикателството, пред което ни поставя фактът, че вътре в Голямата пирамида или в другите пирамиди на платото Гиза няма никакви текстове. Всички те са били построени от фараоните от Четвърта династия към 2500 г. пр.Хр. Най-ран- ните текстове се появяват към края на Пета династия и по времето на Шеста - към 2300 г. пр.Хр. Най-ранният от тях е написан на стените на подземната камера на пирамидата на Унас, последния фараон от Пета династия. После, през следващите около двеста години, още пет пирамиди са изписани по подобен начин с текстове. Наречени по очевидни причини „Текстове на пирамидите“, те ни дават ценни сведения, но освен това ни въвеждат в едно тайнство. Като че ли те са преведени добре, но са разбрани зле.

Не е чудно, че са се появили недоразумения, защото едва сега археолозите започват да се измъкват от клишето. Те се чувстват неудобно; знаят, че нещата ще започнат да стават определено странни. Но никой никога не е казвал, че няма да стане така.

Всъщност било е само въпрос на време.

* *

Тъй като текстове са намерени в отделни пирамиди, за които се смята, че са свързани единствено със смъртта и с погребението, за текстовете също се смята, че са посветени само на мъртвите. Този възглед явно се подкрепя от твърдение, гравирано на стената на една от подземните камери в тези пирамиди: „Духът е предназначен за небето, тялото е предназначено за земята“.

Трябва обаче да се вгледаме в някои любопитни неща: „О, царю, ти не замина мъртъв, ти замина жив“, гласи едно изречение от „Текстове на пирамидите“. Това несъмнено е двусмислено: то може да се тълкува така - понеже царят е починал, той се преселва във вечния живот и в този смисъл е жив в небесния свят, обаче може да се разчете и в смисъл, че макар царят да замине за отвъдното, когато умре, в този случай той пътува натам, докато е все още жив.

Ако е така, това означава, че ще го очакват да се завърне след пътешествието му. Или пък влагаме в изречението твърде много? Възможно ли е изобщо такава идея да е подкрепена от текстовете?

Друг ред от „Текстове на пирамидите“ гласи: „Отидох и се върнах... Тръгвам днес в истинската форма на жив дух“. Трудно е да не видим тук пряка подкрепа на идеята за посещение приживе на отвъдното.

Освен това има много изображения на душата на мъртвия — т.е. на Ба, както се нарича в Древен Египет — в погребалната литература, открита в гробниците и по саркофазите. Там Ба е представена като птица, но с главата и лицето на починалия човек. Птицата често се изобразява, стиснала в ноктите си знака шен, символ на вечността - разкриващ дара, който носи от обитавания от нея свят.

Макар Ба обикновено да се превежда като „душа“, думата означава много повече. Тя разкрива, че става дума за вътрешен, но все пак скрит аспект на умрелия, който е подвижен като средството, с което духът на този починал се придвижва независимо от мъртвото тяло и полита обратно към божествения си първоизточник.

Но думата намеква дори повече от това: първо, Ба винаги съществува; тя не се появява просто след смъртта. Според египетските жреци тя е неразделна част от всяко човешко същество. Ако това е вярно, тогава като че ли няма причина човек да не може да изпита своята Ба форма преди смъртта.

Д-р Джереми Нейдлър, който е провел проучване на по-дълбоките мистерии, намерили израз в египетските текстове, подчертава, че никога не бива да забравяме основаната на опита природа на тези древни религиозни писания. Той изтъква важния факт, че ,Ба може да се определи като личност в извънтелесно състояние“, и обяснява, че в мига на смъртта това състояние „се появява спонтанно“, но приживе „това извънтелесно усещане трябва да бъде предизвикано“. С други думи, то трябва да бъде предизвикано посредством ритуал или някакъв друг конкретен начин на иницииране. В анализа на Нейдлър имплицитно се съдържа предположението, че древните египтяни са практикували някакви необикновени техники за иницииране, водещи до познание за отвъдното, и по този начин са давали на индивида възможност да отиде там и да се върне.

Наистина има една много любопитна особеност на някои египетски храмови ритуали, която учените не са разбрали в пълнота: според намерените текстове изпълняващият ритуала жрец седи на тихо място и използва специфична техника, за да влезе в състояние, описано с йероглифи като кед. При нормални обстоятелства това състояние би трябвало да се преведе като „сън“, но в този конкретен ритуален контекст то насочва към нещо по-скоро като транс или медитация. Според учените техниката е била използвана главно по време на обред за вдъхване на живот в свещените статуи, наречен „отваряне на устата“, когато божествената сила бива призована да слезе и да започне да обитава статуята, която така става свещена. Същият обред е част и от погребалните ритуали. Очевидно е, поне в последния случай, че докато се намира в това ритуално състояние, жрецът по някакъв начин се преселва в света на мъртвите, в отвъдното, а когато се върне, може да опише какво е преживял там като мъртъв човек. Трябва да приемаме това съвсем сериозно, защото текстовете са фиксирали нещо, което не само се е случило еднократно, а явно се е случвало най-редовно при изпълнението на тези ритуали.

Допускам, че можем да бъдем уверени, че това ритуално пътуване не е било просто интелектуална измислица или някаква жреческа драма, „набожна измама“, която осигурява достатъчно дим и шум, но съвсем малко истински огън. Към края на трети и началото на четвърти век философът Ямблих от Апамея, един от най-изтъкнатите за времето си учени платонисти, преподава на територията на днешен Ливан. Учението му е организирано около така наречената от него теургия, която вече съвсем накратко представихме — т.е. „работа с“ боговете. Той противопоставя това на теологията - „говорене за“ боговете. Интересува се от практическите последици, а не от интелектуалните аргументи; иска учениците му да знаят, не просто да вярват.

Ямблих е запознат с тайните учения в Египет. Един от основните му трудове е озаглавен „За мистериите на египтяните“ и в него той разкрива голяма част от същината на вътрешното познание в храмовете. Той гледа доста отворено на възможността жреците да отделят съзнанието от телата си и да се пренасят в отвъдното. Разказва, че душите на жреците били притегляни нагоре от боговете „които ги приучват, докато са още в тялото, за да бъдат разделени от тялото“, та да бъдат поведени към своя извечен източник.

По-нататък в същия труд Ямблих открито заявява, че жреците не са получили познанието си за божествените селения „само със силата на разума“ - което между другото е открито и умишлено предизвикателство към популярния подход на Аристотел, — а по-скоро чрез жреческа теургия „те обявяват, че са способни да се извисят до по-възвишена и универсална [реалност]“.

Ямблих не говори за вероятности или за фантазии. Той изказва просто един факт относно египетското жречество. Потвърждава, че жреците знаят как да пътуват до отвъдното. Истинските въпроси са: трябва ли да се учудваме? Дали сме спечелили, или сме изгубили нещо в резултат на своята съвременна подозрителност и скептицизъм?

* *

Някъде към второ хилядолетие преди Христа започват да се появяват текстове върху вътрешната страна на дървени саркофази. Тези текстове са извлечени от по-древните „Текстове на пирамидите“, но разкриват повече за свързаните с тях духовни концепции. Същината им се съдържа в Заклинание 76, което е озаглавено: „Възкачване на небето... и превръщане в Ах“.

Ах е „сияйният“, „същество от светлина“ и е коренът на думата ахет, т.е. „хоризонт“. Думата описва целта на Ба: да се превърне в чисто духовно сияние. В контекста на мъртвите думата разкрива, че след смъртта си, след период, когато в своята форма Ба мъртвият е свободен от тялото си, той в крайна сметка се въздига, за да влезе в трансцендентално състояние, и се слива със сияйния източник на всичко. Стивън Куърк обяснява, че „ах е преобразеният дух, който се е слял със светлината“. Думата, която се използва в текстовете за този процес, е саху и означава „превръщане [на мъртвия] в Ах... в същество от светлина“.

По-нататъшно развитие на тези текстове към средата на петнайсети век преди Христа води до известната ни „Книга на мъртвите“. Само че това не е оригиналното название на този сборник от текстове, който се е наричал „Книга на издигането денем“, но вероятно би било по-добре заглавието да се предаде като „Наставления за издигане в светлината“. Една разновидност на заглавието от края на второ хилядолетие преди Христа включва думата саху, „превръщане“, което означава, че това са текстове, които трябва да бъдат използвани за трансформирането на „човек в ах“.

Може да се покаже, че концепцията датира от по-рано: сборниците с „Текстове на пирамидите“ и „Текстове на саркофазите“, запазени в библиотеката на храма на Озирис в Абидос, са били преписвани — може би дори не за пръв път - върху папируси през четвърти век преди Христа в резултат на същото разпореждане, по силата на което са били написани около хиляда и петстотин години преди това. Те също са били озаглавени „Превръщания“. Храмовите жреци са знаели за какво се отнасят те, макар и съвременните преводачи да не знаят.

* *

Гръцкият историк и писател Плутарх е на двайсет и няколко години и вероятно все още е учил в Атина, когато Храмът в Йерусалим най-сетне бива завзет от римляните през 70 г. Той е иницииран в Делфийските мистерии и от края на първи век служи като жрец на тези мистерии; ето защо е знаел това-онова за скритата страна на религията. Поради изискването египетските жреци да пазят тайна тези мистерии явно не са били включени в летописите. Всъщност разказът на Плутарх за Изида и за Озирис е единственият напълно подробен текст, за който знаем. В този разказ авторът прави един любопитен коментар: когато описва храмовете и коридорите на египетските храмове, той пише: „А в друга част [храмовете] имат тайни помещения в подземния мрак, прилични на параклиси или на килии“.

Само че той не добавя никакви допълнителни сведения, нито пък проучва по-нататък тази интригуваща идея. Несъмнено повечето египетски храмове имат подземни помещения или галерии. В Дендера например има десет такива - отделни стаи, коридори и дълги галерии, някои от които на три нива. В храма на Хор в Едфу един вход в стената на параклиса на Озирис, господаря на отвъдното, води към тунел в самата стена, който отваря достъп до две подземни камери. Бил съм в тях няколко пъти, за да медитирам в мрака и в пълно мълчание. Сега тунелът е затворен с врата с катинар.

Археолозите често твърдят, че тези тайни стаи са били използвани за съхранение на ритуални предмети или на ценни вещи. Плутарх обаче разкрива нещо важно, което намеква за по-голяма загадъчност, свързана със съществуването им. В Дендера например тайните помещения са гравирани с йероглифи и със символични изображения, което едва ли е признак, че са били складове.

Хелиодор от Емеса, който пише през трети век, добавя още сведения във връзка с тези обичаи в мистериите на Изида и Озирис: той твърди, че историята на двете божества съдържа тайни, които не са обяснени на миряните, и че хората, които познават тайните на природата, „напътстват онези, които искат да познават тези частни проблеми в техните параклиси на светлината на свещи“.

Малцина египтолози изучават тази материя. Чувствителни по отношение на мистичните проблеми, повечето учени предпочитат археологията им да бъде „научна“, което означава да се придържат към привидно рационалните обяснения за всичко, което открият, дори и когато това много прилича на опита да напъхаш напълнена с въздух надуваема играчка обратно в оригиналната ѝ опаковка^30.

Има неколцина учени обаче, които притежават смелостта и увереността да говорят открито за скритата страна на египетските култове: професор Клаас Блеекер, специалист по история на религиите в Амстердамския университет, наистина заключава, че „очевидно в Древен Египет е имало някои култови мистерии, известни само на посветените“. Всъщност според неговите сведения един от участниците в такива тайни ритуали гордо обявява: „В това съм посветен... но не казвам никому“.

Египтологът Уолтър Федерн също съзнава езотерично култовия фон на египетските религиозни писания, когато обяснява, че някои от заклинанията, намерени в „Текстове на пирамидите“ и „Текстове на саркофазите“, „са били достъпни и за живите“, и добавя: „развивайки се в някои случаи в инициаторни текстове“.

* *

Има още един изключителен текст, който не сме разгледали досега - „Амдуат“, „Книга за това, което е в Дуат“, чиито най-ранни копия датират от около 1470 г. пр. Хр. и носят оригиналното заглавие „Трактат за тайните камери“. Тук е разказано дванайсетчасовото пътешествие на бога слънце Ра в неговата небесна лодка през отвъдното всяка нощ и са дадени напътствия за успешното преминаване през препятствията и трудностите. Текстът привидно е създаден като напътствие към мъртвия фараон, за да му помогне по време на неговото пътуване след смъртта. Само че важното по отношение на този текст е, че той експлицитно твърди, че е полезен и за онези, които са все още живи: „Добре е мъртвите да притежават това познание, но е добре и за човек на земята“.

Тази връзка с физическия свят е редовно подчертавана в целия текст. Няма почти никакво съмнение, че това пътешествие в отвъдното засяга и мъртвите, и живите. Разбира се, книгата завършва с недвусмисленото твърдение, че „който познава тези тайнствени образи, е добре подготвен дух Ах. [Този човек] винаги може да влезе и да излезе от отвъдното. Винаги разговаря с живите. Доказано е, че е истина, милиони пъти“34. Не може да се каже по-ясно от това. Това пътешествие е свързано с опита. То е свързано с инициацията.

Този момент не е убягнал от вниманието на учените: египтологът от Чикагския университет професор Едуард Уент е стигнал до извода, че някои текстове, включително „Амдуат“ и друг, озаглавен „Книга за портите“, „може първоначално да са били съставени за употреба в този свят и не са били предназначени само за погребална употреба в гробниците“. Той обяснява, че такива текстове са примери за „практическа теология“, при която живите хора се отъждествяват „със същества в различно състояние и на различни етапи, обитаващи отвъдното“, и че не е необходимо да чакаш смъртта, за да вкусиш от ползите. Такова отъждествяване означава ритуал. Уент добавя:

Според мен изглежда доста по-просто да се допусне, че книгата „Амдуат“, както и „Книга за портите“ първоначално са били предназначени за употреба на земята, както и в отвъдното, и едва вторично са били адаптирани като специфично царска погребална литература.

В самата книга „Амдуат“ се казва, че тя трябва да бъде считана за тайна; само малцина са можели да прегледат съдържанието ѝ. Уент стига до следното заключение:

Тези два велики текста могат да бъдат разглеждани като допълнение един към друг поради това, че дават различни средства или вероятно „два начина“ за влизане в отвъдното и за участие в процеса на смъртта и на обновлението.

Можем да бъдем съвсем сигурни, че е имало някакви дълбоко езотерични и тайни практики, които са били редовно извършвани в уединените помещения и параклиси на египетските храмове, и че мъже - а също несъмнено и жени, например жриците на Изида — са били посвещавани в тайните на царството на боговете и са били учени как да пътуват безопасно през вечната нощ и да избягват всички внезапни опасности, докато не заблестят като звезда.

* *

През последните няколко години водя групи от двайсетина-трийсет души из Египет. Обикновено по време на такива посещения туристите се движат на групички из различните храмове и докато се борят за глътка въздух, ти им пълниш главите с история за нашествия, битки и архитектурни особености, накъсани от смътни портрети на фараони. Обикновено не им се дава информация за предназначението на тези храмове, за провежданите в тях ритуали и за значението на тези ритуали за древните египтяни. Друга важна особеност на такива обиколки е фактът, че тълпите и безмилостните програми - които като че ли се въртят около ресторанти, собственост на братя или на братовчеди - почти не дават на човек възможност да се опита и наистина да почувства местата.

За мен всъщност няма значение кой е построил храмовете. По-важно е какво се е правело в тях. В нашите групи се опитваме да усетим самите места и така често се случва по нещо важно - избухване на неочаквана емоция, която е толкова дълбока, колкото миналото е далечно, но така непосредствена, както е непосредствено настоящето. Всъщност ние се научаваме да очакваме тези моменти като част от опита, предлаган ни на земята, и да ги приемаме като доказателство, че някъде дълбоко в нас се крие древна памет, която само дебне удобен момент, за да излезе на свобода. За някой от нашата група е нещо обичайно внезапно да избухне в сълзи или просто да се почувства „в други селения“. Помня как един човек бродеше като насън из Озериона в Абидос и си мърмореше нещо, сякаш бе способен да изрече единствено тези думи: „Това е истинското нещо. Това е истинското нещо“.

Разбира се, той бе напълно прав. Наложи се да проверя дали е в автобуса, когато тръгвахме.

Помня и една случка по време на посещение в Абу Симбел в далечния юг на Египет. На тръгване туристическото ни корабче направи бавен пирует в езерото Насър пред двата храма: на Рамзес II, който се отличава със своите четири огромни седнали фигури на входа, и по-скромния на дъщеря му Нефертари. Докато корабчето бавно се въртеше, лекият бриз носеше откъси от оперите „Аида“ и „Набуко“ от поставените на горната палуба тонколони. Направо бяхме смаяни.

Нещо, което би било прекалено театрално и дори нетактично, всъщност ни достави истинска наслада. Според мен музиката и грациозният танц на корабчето пред храмовете и пред древните божества бяха толкова непоносимо вълнуващи, че тръпки ме полазиха. Стоях неподвижен, завладян от пълния покой, който безмълвно, но ефикасно бе завладял всичко. Искаше ми се този миг да продължи вечно. И вероятно по някакъв негов си начин точно така и стана. По-късно хора от групата ми казаха, че са били развълнувани до сълзи през онази иначе слънчева вторник сутрин.

Много добре помня първия път, когато заведох доведената си дъщеря в Долината на царете. Тя е стилов редактор в голямо английско модно списание, предназначено за читателска аудитория под трийсетте. Животът ѝ в общи линии се върти около съвременната мода, пътуванията и дизайна; тя не е от хората, които отделят много време на миналото. Беше ранно утро и температурата се покачваше, когато автобусът ни зави в тесния подход към долината, където за пръв път пред нас се ширна окъпаната в слънце суха каменна долина с нейните входове на гробници и високи възвишения. Внезапно дъщеря ми неудържимо избухна в сълзи. Плачеше неконтролируемо. Вътре в нея бе избухнало нещо мощно и я бе завладяло. Успя да каже само: „Имам чувството, че съм била тук и преди“. Беше достатъчно.

Събуждат се не само лични спомени. Има и други спомени, които са спотаени в съзнанието ни и в определени моменти излизат на повърхността. Спомени, които привидно се пазят от камъните и от самите места. Сякаш миналото е отделено с тънък лак на времето, който понякога се обелва, за да се покаже какво има отдолу. Обичам да разговарям с пазачите, които надзирават местата нощем, които спят там и познават тихите местенца и тихите мигове. Обичам да разговарям и с египтолозите, които се потапят в тези места и също познават спокойните кътчета. Чувал съм истории за внезапни видения, за древни ритуали, за жреци, събрали се край свещените езера, за богове, които крачат по коридорите и камерите. Водили са ме в малки параклиси в отдалечени части на големи места, където, уверявам ви, се усеща присъствието на нещо много специално - и където може да бъде изпитано нещо много специално.

Само че някои от тези места винаги ще останат дискретни и ще бъдат посещавани само от хората, които знаят как да пристъпват в тях с благоговението, което заслужават, и които могат да получат техните дарове. Невероятно е, че сигурно всеки ден в Египет има малки групи посетители – поклонници, - които търсят и имат подобни преживявания. Те се учат как да опознават живото минало на тази удивителна страна.

* *

За всички нас, „поклонниците“, е очевидно, че пирамидите са нещо повече от разточителни гробници, за каквито са ни накарали да ги смятаме. Стивън Куърк заявява открито, че пирамидите заедно с много други сгради, които са се разрушили с течение на времето, са формирали част от орнаментиран комплекс, посветен на култа към фараона като божество, и добавя, че „те само вторично са гробници“. Пирамидата на Джосер и други постройки от комплекса в Саккара, обяснява той, дават „недвусмислени свидетелства“ за тяхната ритуална употреба - в този случай за празника сед, голям празник, провеждан на всеки близо трийсет години, целящ да обнови силата на фараона.

Най-значимото изследване на култа към фараона напоследък бе проведено от д-р Джереми Нейдлър и бе изложено в книгата му „Шаманска мъдрост в „Текстове на пирамидите“. Той обяснява, че празникът сед се провежда, за да може фараонът да хармонизира физическия свят и отвъдния свят, да се установи баланс, от който полза ще има цял Египет. „Главният обред“ от празника сед „включва преминаването на прага между световете от страна на царя“, което цели да се установи „пряка връзка с обикновено скритите духовни сили“. За да може да се случи това, явно по време на най-тайните части от ритуала царят е имал „екстатично визионерско преживяване“.Това преживяване е било умишлено предизвикано от хората, извършващи обредите, които са разбирали връзката между двата свята и значението на фараона като тяхна точка на пресичане.

Нейдлър е съвсем прям: неговото заключение от проучването му на „Текстове на пирамидите“ е, че „[тези текстове] изобщо не са погребални, а са свързани преди всичко с мистични преживявания, които са много сходни с мистичните преживявания на живия цар по време на „тайните обреди“ на празника сед, защото ясно се вижда, че те принадлежат към жанра на архетипните човешки преживявания на пресечната точка между този свят и света на духовното“.

Разбира се, повечето учени биха оспорили този свързан с преживяванията подход към текстовете и обредите. Смята се, че огромният обем древна египетска литература, която описва отвъдното, всъщност не е познание в смисъл на достоверно знание, а е резултат от хилядолетия на изпълнени с богато въображение размишления от страна на жреците, които може би са вярвали в онова, което са пишели, но все пак са се опитвали да опишат нещо, което не е въз- можно да се знае. „Обаче - изтъква Нейдлър - също толкова основателно може да се твърди, че това познание е резултат от онзи вид мистичен опит, който включва преминаването през прага на смъртта, докато човек все още е жив“.

* *

Тук отново се сещам за уникалния термин „ахет на Хуфу“, приложен към Голямата пирамида на фараона Хуфу в Гиза, за който споменах в началото на главата. Възможно ли е тази дума, която означава „сияя, блестя“ и посочва мястото на навлизане в света на отвъдното на хоризонта, евентуално да намеква, че пирамидата е мястото, откъдето Хуфу е преминал в отвъдното? И мястото, от което се е върнал?

Възможно ли е Хуфу, който носи отговорността за поддържането на Маат, да е търсел отговори от духовните същества в селенията отвъд за това как да осигури хармония в този свят? И ако наистина е преминал прага и е влязъл в царството на боговете, как го е направил? Какви специфични техники са били известни на египетските жреци, които са помогнали на Хуфу и на други египтяни преди и след него?

По-близък поглед към обреда на инициирането на други места в древния свят със сигурност ще подпомогне изследването ни, така че това ще бъде следващият етап от пътуването ни.

10.

ИНИЦИАЦИЯ

Някои места са чисто и просто загадъчни. Може да изглежда, че в конструкцията им има някаква логика, но части от тях упорито не се поддават на обяснение, отказват да се подчинят на всякакви очевидни правила, които да разкриват предназначението им. По време на моите дългогодишни проучвания сред всички древни и загадъчни крипти, галерии и гробници, които съм изследвал, едно от най-странните места, на които съм попадал, е в Италия, в северозападния край на Неаполския залив, над малкото пристанище Бая. Тесният му вход явно е замаскиран сред порутени останки от римско време, пръснати по терасите по хълма.

Покатерих се предпазливо по една каменна стена, открих метална стълба и слязох приблизително седем метра до основата на тесен проход, издялан във вулканичната скала вероятно преди 2600 години. Долу ме чакаше моят приятел, ученият и писател Робърт Темпъл, специалист по техниката в древността. След многогодишни молби италианските археологически власти бяха дали на Робърт разрешение да влезе в това място, а той пък покани мен заради опита ми с подземните изследвания и фотографията. Беше четвъртък, 24 май 2001 г.

Пред нас тесен вход, издялан в лицето на скалата, ни осигурява достъп до енигматичния подземен комплекс. Моментът е от изключително значение за нас, защото днес няма друг жив човек, който да е влизал в това място преди нас. Нагласихме каските си, включихме фенерчетата и от ослепителното слънце внезапно се озовахме в пълен мрак. Рязката промяна ни стъписа.

Всъщност отначало малко се поколебахме дали да продължим напред, защото нямахме абсолютно никаква представа какви ще бъдат условията по-навътре. Предположенията за онова, което ни очаква отпред, бяха до едно отрицателни. Италианските власти отдавна настояваха, че подземните проходи са пълни с опасни отровни газове, затова изискаха от нас преди влизането си да подпишем декларация, с която ги освобождаваме от всякаква отговорност в случай на фатални обстоятелства.

Входният тунел беше приблизително метър и осемдесет висок, но ширината му бе едва петдесет и пет сантиметра - имаше място само да минаваме един по един. На равни разстояния от двете страни видяхме малки ниши, явно предназначени за светилници. За голямо наше учудване тунелът вървеше право от изток на запад и леко се спускаше. Зад нас ярко осветеният вход скоро се скри от поглед и ни остави насред зловонно мълчание.

Беше горещо, макар и не прекалено, но беше много влажно. Скоро дрехите ни подгизнаха от пот. Тунелът беше пълен с хиляди големи комари, които за късмет се оказаха по-скоро любопитни, отколкото войнствени. Носехме противогазови маски с химически филтри, в случай че наистина има отровни изпарения. Фенерчетата ни осветяваха пътя напред: тунелът продължаваше в права линия и непрекъснато се спускаше надолу. Скоро се почувствахме самотни и някак много, много странно. Въпреки това продължихме да вървим.

След като бяхме извървели приблизително сто и двайсет метра, тунелът се промени. От лявата си страна подминахме любопитна конструкция, която приличаше на зазидан вход; в същия момент тунелът се разклони вдясно и започна да се спуска още по-стръмно. Продължихме по него към сърцевината на скалата. След още петдесетина метра се заковахме на място: пред нас имаше вода. Тунелът се губеше някъде в дълбините, сякаш бе потопен от придошла подземна река. Само че този подземен водоем бе изкуствен, точно както и тунелът. Няколко плитки стъпала водеха към водата, но нивото ѝ явно се бе покачило значително от древността насам и покривът, който напред ставаше по-нисък, продължаваше да се снижава, докато най-сетне докосваше бистрата вода. Не можехме да минем.

Точно преди да стигнем до този подземен водоем, бяхме забелязали дупка в дясната стена на тунела. Върнахме се и пролазихме по нея. Малко след това се озовахме в друг страничен тунел, който правеше рязък завой наляво и след това стръмно се изкачваше нагоре. Явно някога там бе имало стълби, но сега наклонът бе покрит с отломки. С известна трудност успяхме да се покатерим по него.

След като се катерихме приблизително шест метра, се озовахме пред нещо доста необичайно: зазидания вход на подземна камера или галерия - вероятно светилище или малък храм с някаква специална колонна зала. Тунели водеха и наляво, и надясно. Ние поехме надясно. След приблизително шест метра тунелът се оказа блокиран от плътна маса отломки, но от предварителните си проучвания знаехме, че този тунел се слива с далечния край на подземния воден канал.

След това изпълзяхме обратно до запечатания вход на светилището и се придвижихме по левия тунел. Така стигнахме до още два тунела, поне единият от които като че ли водеше обратно в посоката, от която първоначално бяхме влезли в комплекса, но на по-високо ниво, като по този начин избягваше водния канал.

Този тунел също някога е бил пълен с отломки, но през двете хиляди години или повече, откакто е бил запечатан, пълнежът се бе слегнал и бе останала пролука от петдесетина сантиметра между отломките и тавана на тунела. Простираше се напред в далечината, докъдето осветяваха фенерчетата ни. След това потъваше в мрака. Бях решен да го изследвам.

Малко би било да се каже, че мястото предизвикваше клаустрофобия. Все пак в миналото съм прекарал известно време, изследвайки пещери и тунели на археологически важни места из целия Близък изток, и знаех, че мога да се справя с паниката, която от време на време те обзема, когато си сам в дълбоко затворено пространство, което понякога ти прилича на гроб.

Докато се готвех да изследвам този проход, Робърт отказа да се присъедини към мен. Двамата италиански работници на археологически места Джино и Пепе също отместиха поглед и се заеха с въжетата и с раниците си. Те обаче решиха, че трябва да си вържа въже около единия крак. Вероятно мотивът им беше, че ако случайно получа сърдечен удар и умра, докато съм в тунела, те ще могат лесно да ме издърпат навън. Тази надежда тогава ми се стори доста отчаяна, а и скоро замисълът се оказа невъзможен за изпълнение.

Таванът на тунела беше толкова ниско, че нахлупил каската си, за да ме пази от грубите камъни горе, аз трябваше да пълзя по корем и да се издърпвам с ръце. Не можех да вдигна глава, за да видя накъде вървя. Не можех и да се завъртя, тъй като тунелът оставаше все така широк приблизително петдесетина сантиметра. Просто се надявах, че ще ме отведе някъде и че когато стигна, ще мога да се обърна, за да изляза отново. В противен случай щеше да се наложи да пълзя назад. Трудоемка перспектива, така е, но възможна, така че не се притесних особено. Запълзях, почти долепил лицето си до земята, а противогазовата ми маска оправда парите си. Трябваше да бутам пред себе си сака с фотоапаратите, докато напредвам, защото нямаше място да го нося на гръб.

Продължих да пълзя по тунела с възможната за обстоятелствата бързина, като в същото време с най-груби сметки следях какво разстояние изминавам. От време на време спирах, за да надуя свирката, и сигналите, които долитаха в отговор отзад, ме успокояваха, че все още имам връзка с приятелите си. Но не след дълго, по-надълбоко в тунела, вече не чувах отговор. След това, още по-навътре, и въжето свърши. Развързах го от крака си и продължих напред без него.

Таванът и стените се приближаваха към мен. Бях сам. Навсякъде бе тихо. На няколко пъти се наложи да спирам. Въпреки опитите си да избягвам такива мисли, започнах да си давам сметка за огромния скален масив, който притискаше тавана на тунела отгоре. Главата ми стържеше тавана, лактите ми стържеха стените, а тялото ми лежеше върху отломки на две хиляди години. Зад мен се простираше дълъг тунел, а какво имаше пред мен, бе пълна загадка. Задачата внезапно ми се стори напълно откачена и дори безразсъдна.

Ако в този момент таванът се бе срутил, никой нямаше да може да дойде да ме спаси. В съзнанието ми започна да се прокрадва клаустрофобична паника. Въпреки топлината по гърба ми пролазиха студени тръпки и аз се вкочаних. Изпаднал в неконтролируем пристъп на вътрешен аматьорски драматизъм, се почувствах така, сякаш вече съм в гроба си и само чакам момента, когато ще ме затрупат с пръст. Трябваше да се успокоя; тунелът съществуваше от дълго време и нямаше да се срути внезапно просто защото аз се бях оказал вътре в него.

Няколко пъти бавно и дълбоко си поех въздух и чувството най-сетне се уталожи. Бутнах напред сака с фотоапарата си и се плъзнах напред. Скоро преминах по мои преценки трийсетия метър, а тунелът продължаваше да навлиза хоризонтално в твърдата вулканична скала.

Близо до трийсет и шестия метър тунелът още веднъж се промени - таванът му стана малко по-висок, а ширината му се удвои. Започна да се спуска приблизително с трийсетина сантиметра на всеки метър. Изпитах облекчение: ако се наложи, тук можех да се обърна. Обаче пред себе си виждах, че тунелът по необясними причини се превръща в два тунела. Двата тъмни входа се бяха втренчили в мен като дулата на двуцевка. Реших първо да вляза в десния тунел и запълзях на четири крака.

Само че този тунел продължаваше още съвсем малко. Странното бе, че той свършваше внезапно на около четирийсет и пет метра от входа. Това изобщо нямаше смисъл. Да не е бил запечатан? Един повърхностен оглед не ми показа с нищо, че случаят е такъв. От лявата ми страна имаше дупка в скалата. Тя водеше към друг тунел и аз пропълзях през нея. Колкото и да е странно, се озовах в края на левия тунел. Тази ексцентрична сложност ми се стори напълно безсмислена. Защо някой ще прокарва два тунела, които да свършват на едно и също място? Точно пред себе си видях останалата част от пространството - някакъв вход бе запечатан с каменни блокове, които бяха здраво циментирани. От лявата му страна имаше друга стена с направен в нея отвор. Пъхнах глава в него. Оттам се откри още един тунел, но около метър по-нататък и той се оказа запечатан с отломки. Ударих с крак покрития с отломки под и странният екот ми показа, че има още един, по-дълбок тунел, който минава под мен. В сака си винаги нося лопатка, но сега не беше моментът да започвам разкопки.

Въпреки това я извадих и няколко пъти ударих по зидарията на запушения вход, като в същото време виках с пълно гърло. Не чух нищо, но се оказа, че Робърт Темпъл ме е чувал. Стоях от другата страна на зазиданата част от стената, покрай която бяхме минали на влизане, преди главният тунел да завие надясно.

Като че ли първоначално този тунел също е имал вход към „светилището“ или „храма“ дълбоко под земята, осигурявайки маршрут, разположен по-високо от другия тунел и заобикалящ изкуствения водоем отдолу. Вече започвах да разгадавам логиката на мястото: тази странна конструкция наистина беше, както подозираше Робърт Темпъл, място, където хората идваха, за да бъдат посветени в божествените тайни на отвъдното. Тези посветени, както се наричаха, можеха да влязат, да поемат по дясното разклонение - което винаги се препоръчва в древните текстове - и да преминат с лодки по изкуствената река, за да стигнат до вътрешното светилище, което служеше като вход или като портал към отвъдното, което те търсеха, и към царството на боговете. За да се върнат, посветените трябваше да прекосят обратно реката. А междувременно алтернативният тунел осигуряваше на жреците на това място пряк достъп до светилището, където да чакат пристигането на посветените.

Всичко това до голяма степен ми напомняше за посещенията в отвъдното, описани от класическите автори. Те започваха с разкази за това как посетителите в подземното царство биват откарвани с лодки по река Стикс от безмълвния лодкар Харон. После, след влизането в свещеното царство, пътешественикът посещава според описанието на Вергилий „прелестни места, зелени морави, където душата си отдъхва насред благословените горички“.

Върнах се до сака си с фотоапаратите и с известна трудност поради теснотията извадих един от любимите си апарати „Лайка“, няколко обектива и една светкавица и започнах подробно да снимам всичко, което виждах. Поради дългия си опит с превратностите на едно проучване аз винаги действам така, сякаш няма да имам възможност да се върна повече. Ръководният принцип е „да ти е в кърпа вързано“ и наистина е полезен принцип. А в този конкретен случай се оказа много далновиден.

Около час по-късно се върнах обратно по тунела и намерих Джино и Пепе да ме чакат доста неспокойни. От известно време не чували, че се движа. А и не съм отговарял на повикванията им. Когато въжето се отпуснало, те го издърпали, но не ме намерили завързан за другия край. Сигурно са съобщили на властите за опасенията си, защото всеки следващ път, когато посещавах комплекса, не ми позволяваха да вляза отново в този тунел. Не го правеха открито - никой нищо не казваше, но един от двамата винаги стоеше близо до мен и когато се приближах към входа на дълбокия тесен тунел, те заставаха между мен и него. Явно бяха получили заповеди: смяташе се за твърде опасно. Така че цветните снимки, които направих първия път, засега са единствените, които съществуват.

* *

Никой не знае кой е построил тази подземна структура. Възможно е да е била изкопана от гърците още през седми век преди Христа. Все още никой не може да каже със сигурност за какво е било използвано съоръжението. Нито пък се знае защо е било запечатано и защо съществуването му се крие. Най-доброто предположение е, че Марк Випсаний Агрипа, изтъкнат римски пълководец и адмирал по времето на Август Цезар и дядо на император Нерон, по неизвестни вече причини е решил, че това място е толкова опасно, че трябва да бъде заличено от лицето на земята. Вероятно поради това той е заповядал да го запълнят с отломки някъде към 37-36 г. пр. Хр., докато наблизо се е строяла флотата му и моряците му са тренирали в езерата Аверн и Лукрин преди последната си и победна битка в Сицилианската война.

Комуто и да е била поверена задачата, той със сигурност я е изпълнил много отговорно: разрушаването на подземния комплекс изисква огромно усилие - по преценка са нужни около трийсет хиляди човекодни, - което говори за силна и дори маниакална решимост това място да бъде затворено завинаги. Ако Агрипа го е извършил, какво го е уплашило? А ако не е бил Агрипа, кой друг може да го е направил и защо?

Това е станало преди приблизително две хиляди години. Външният изход на комплекса е бил отново открит по време на археологически разкопки през 1958 г., но по онова време са проникнали съвсем малко навътре в тунела. Цялата сложност на мястото е открита едва през 1962 г., когато то е изследвано, но без да се правят разкопки, от един пенсиониран инженер-химик на име Робърт Паджет. След усилията на Паджет италианското правителство се намесва и запечатва входа, като запазва съществуването на комплекса в тайна. Никой не е влизал след това, докато двамата с Робърт Темпъл - заедно с Джино и Пепе - не се осмелихме да сторим това почти четирийсет години по-късно. Във всяко отношение мястото безмълвно бе изчезнало от археологическия хоризонт. Всеки, който пита за него, бива осведомен, че става дума за поредния безинтересен тунел, който води към извор на топла вода, построен още по римско време, за да обслужва техните минерални бани. Повечето учени губят интерес. Само Робърт Темпъл гледа сериозно на мястото.

* *

На 21 септември 1962 г. Робърт Паджет и един негов колега за пръв път влизат тук. Никой не е правил това цели две хиляди години. Какво точно е открил той, че е предизвикан такава реакция от страна на италианското правителство?

Паджет отдавна е бил заинтригуван от вероятността в областта да е имало оракул на мъртвите. Той вярва, че разказът на Вергилий за посещението на Еней в подземното царство се основава на истински опит от посещение в този известен оракул. Важното е, че Вергилий ясно дава да се разбере, че оракулът на Сибила в Куме, в чието действително съществуване няма съмнение, е различен от оракула на мъртвите, за който се смята, че е някъде край езерото Аверн, което представлява пълен с вода кратер на около километър и половина от Куме и на километър-два на север от Бая.

В „Енеида“ на Вергилий Еней посещава Сибила в Куме и я пита как да стигне до подземния свят. Тя отговаря: „Пътят надолу е лесен от Аверн“. С други думи, Вергилий твърди, че входът към подземния свят е съвсем наблизо — на километър-два, както видяхме.

Дали това е просто художествена измислица, или Вергилий е знаел от първа ръка и от собствен опит за съществуването на това място? Паджет е вярвал, че второто е вярно. Тази вероятност не може да бъде изключена, защото се знае, че Вергилий известно време е живял в региона. Паджет е сигурен, че този оракул наистина е съществувал точно както и оракулът в Куме. А и няма съмнение, че е бил прав за това: когато Ханибал плячкосва областта през 209 г. пр. Хр., той много държи да принесе жертвени дарове на едно важно свещено място, като има предвид оракула, за което се твърди, че е в близост до езерото Аверн. Разбира се, скептиците биха казали, че това е източникът на текста на Вергилий, затова няма нужда Вергилий някога лично да е виждал оракула.

За да докаже теорията си, Паджет се мести в Бая заедно със съпругата си през 1960 г. Заедно с Кийт Джоунс, негов приятел и археолог ентусиаст, служил в американския флот в базата на НАТО в Неапол, той се захваща с методично проучване, твърдо решен да открие останките от оракула.

Двамата започват да търсят в древното гръцко селище Куме, което се намира приблизително на три километра от Бая. Изследват цялото множество тунели и пещери в областта, включително мястото на известния оракул на Сибила, което е открито отново през 1932 г. и е подложено на разкопки. Само че двамата не успяват да намерят нищо, което да прилича на оракул на мъртвите.

Паджет и Джоунс насочват вниманието си към езерото Аверн, където според много традиции се намира оракулът. Откриват значителни останки от корабостроителниците и военните съоръжения на Агрипа, включително и два големи тунела. Единият от тях е дълъг около километър и половина, широк е три метра и води под земята от езерото Аверн чак до Куме. Двамата изследователи отново проучват всички тунели и пещери, но пак не откриват нищо, което да подкрепя идеята за съществуването на оракул на мъртвите. Така че отново се преместват.

По крайбрежието на около три километра южно от езерото Аверн се намира древният град Бая, голяма част от който в момента е под водата поради нестабилната геология на региона. Някога това е бил много важен римски град. Римският историк и географ Страбон - починал около 24 г. сл. Хр., няколко години преди кръщението на Исус - описва Бая и горещите извори тук като „модно място с лековита вода“. Градът е изискан морски курорт, където римският елит прекарва почивката си. Освен това тук императорът и другите патриции поддържат големи вили, чиито руини все още се виждат по склоновете на възвишенията или под водата, защото сушата е пропаднала и повечето останки днес се намират под вода и се простират на около километър и половина край залива Поцуоли и могат да бъдат разгледани от лодка със стъклено дъно. По склоновете на Бая сред останките от горещи минерални бани се намират развалините на три храма: на Диана, на Меркурий и на Венера. Съвременният град Бая е само малко рибарско пристанище, а в центъра му има хубави ресторантчета — дискретни местенца, където италианските бизнесмени обичат да водят красивите си придружителки на обяд.

Разкопките на руините от Бая по хълмовете, проведени в периода 1956-1958 г., разкриват комплекс от римски бани, но всичко е в хаос поради множеството усилия за възстановяването на постройките вероятно след щетите, нанесени им от честите земетресения в района. Всъщност едно силно земетресение от 63 г. сл. Хр. причинява огромни свлачища, които заравят много от първоначалните постройки.

Паджет и Джоунс започват да претърсват всички тунели в областта, както са направили в Куме и в Аверн. Смятат, че досега са влезли поне в сто тунела по време на работата си. Вниманието им привлича една конкретна част от мястото: платформа, върху която се намират останките от древен гръцки храм, който се датира поне към пети век преди Христа. Под тази платформа има множество тунели и подземни зали.

Паджет стига до извода, че е намерил жилищата на жреците от оракула на мъртвите, които според Ефор никога не са виждали светлината, а са се придвижвали през подземни тунели. Директорът на обекта в Бая казва на Паджет и на Джоунс, че под самия храм има друг тунел, който не са виждали. Той твърди, че долният тунел е опасен заради „зловонния“ си въздух. Хората, които го разкопали, се придвижили съвсем малко напред, преди да се оттеглят. Всъщност Паджет докладва: „Инспекторът по старините е издал нареждане никой да не рискува да продължава с разкопките“. Решават да оставят този тунел за последно.

Междувременно претърсват всички останали тунели. В един от тях се налага да пълзят петдесет метра, преди да разберат, че няма къде да се обърнат. В крайна сметка се налага да се върнат по същия път. Накрая отиват да разгледат тунела, който се смята за опасен. Доброволец от групата на Паджет е привързан с осемметрово въже. Процедурата е чисто военна: „Смятахме той да напредва, докато въжето свърши. Ако се справеше, щяхме да сметнем, че въздухът е добър... ако припаднеше, се надявахме да успеем благополучно да го издърпаме обратно“. Човекът не припада.

Паджет и Джоунс решават лично да влязат в тунела и да го изследват. Внимателно минават през входа:

По праха по пода се забелязваха следи от копачите, които са влизали в тунела през 1958 г. Те свършваха... и пред себе си видяхме чистия и непокътнат прах на пода да се стеле пред нас в тъмнината на тунела.

Колкото повече напредват, толкова повече расте страхът им и след сто и двайсет метра при непрекъснато покачваща се температура двамата решават, че са направили достатъчно, и бързо се връщат на повърхността и на свеж въздух. Договарят се да не осведомяват италианските власти за стореното, защото те все още са убедени, че обектът е пълен с опасни отровни газове.

Малко след това Паджет и Джоунс влизат в тунела отново и този път се спускат на сто и седемдесет метра, докато не биват спрени от подземно водохранилище. Струва им се, че това е краят на тунела. В тунела е изключително влажно и горещо и изследователите се оплакват от липсата на кислород. Могат да останат на брега на водоема едва петнайсетина минути, затова правят много цветни диапозитивни снимки, които по-късно да прожектират на екран и да проучват. Точно на екрана откриват съществуването на плоча, вградена в покрива над водоема.

Когато се връщат следващия път, натискат плочата. Тя поддава. Успяват да я плъзнат встрани достатъчно, за да може Кийт Джоунс да се промуши през тесния отвор. От другата страна Джоунс се озовава в тунел, който стръмно върви нагоре. Той води точно до запечатания вход на подземното „светилище“, което, както впоследствие изчисляват, се намира на сто и осемдесет метра от повърхността на скалата и на четирийсет метра под повърхността на земята горе. Двамата са влезли в най-загадъчния подземен комплекс, който ще изследват в най-големи подробности.

Паджет съобщава, че температурата в тунела е четирийсет и осем градуса, а на водата - трийсет градуса. През май 1965 г. водолазът от американската армия полковник Дейвид Луис и неговият син изследват водоема. Двамата заедно откриват, че в другия край на водоема, дълъг около двайсет и четири метра, има площадка, осигуряваща достъп до тунел, който води право към подземното светилище. Почти девет метра по-надълбоко Луис открива две изкуствено издълбани камери, в които има много горещи извори с температура на водата в тях четирийсет и осем градуса. Още по-нататък водата става толкова гореща, че се налага той да се откаже от по-нататъшни проучвания. Оттогава температурата поне в достъпната част от водоема значително е спаднала. Когато ние изследвахме мястото, установихме, че сега температурата на водата е трийсет градуса, а в самия тунел е с един градус по-ниска.

Оказва се, че Робърт Паджет и Робърт Темпъл са имали много общи интереси. През 1984 г. Робърт Темпъл пише очарователната книга Беседи с вечността, където изследва оракулите и пророчествата в древния свят. В книгата си той споменава този любопитен подземен комплекс в Бая и го описва. Купих книгата, когато излезе, и бях очарован от изключителната природа на това място. Очарованието не ме е напуснало и до ден днешен. Порази ме най-вече прецизността на разкритите строителни работи: дългият входен тунел е ориентиран право към точката на изгрева по време на лятното слънцестоене, а подземното светилище е ориентирано към точката на залеза в същия ден.

И друга дълбока загадка е поставена от тези описания: откъде строителите са знаели за съществуването на подземна река или на водоем на сто и осемдесет метра надолу по тунела и на четирийсет метра под повърхността на възвишението? Както е отбелязано:

Няма следи от проучване или от случайни проходи, нито пък от неуспешни опити за влизане. Твърдата туфена скала, в която е издълбано това, няма естествени пукнатини, тунели или канали, които да осигуряват достъп на изследователите или естествено възникнали водоизточници.

Когато го питат за тази особеност, Робърт Паджет си позволява единствено непроницаемото обяснение, че „има няколко инженерни проблема, които изискват известно обсъждане“. Дълбоко заинтригуван, реших някога да хвърля един поглед на това място.

* *

После се запознах с Робърт и с Оливия Темпъл в едно такси в Кайро през 1998 г. Бяхме с група писатели на обиколка из Египет, организирана от нашия приятел и колега Робърт Бовал, който заедно с Греъм Ханкок е автор на книгата Пазителят на битието, задълбочено проучваща египетските загадки. Щяхме да изнасяме няколко беседи пред тази група.

Първият ми въпрос към Темпъл гласеше: „Как мога да отида и да разгледам онова странно подземно светилище, за което писахте?“. Той се зарадва, че съм чел неговата книга, излязла четиринайсет години преди това, но също така изглеждаше и смутен. Обясни ми, че дори самият той не е влизал вътре, тъй като тунелите са запечатани с камъни и отломки от италианските власти през 70-те години на двайсети век. Не пускали никого да влезе. „Обаче - каза Темпъл - аз се опитвам да си издействам разрешение от тях за повторното отваряне на обекта“. Полагаше усилия от почти двайсет години, но безуспешно. Дори от Британското училище в Рим му бе съобщено, че тунелът е „абсолютно недостъпен по свързани с безопасността причини“, а италианските власти го бяха осведомили, че проходите са пълни с „отровен газ“.

* *

Три години по-късно, през 2001 г., Робърт Темпъл, с когото се виждах често след запознанството ни, ми позвъни с вълнуващата новина: италианските власти бяха дали разрешение за повторно влизане в комплекса в Бая. Попита ме дали искам да го придружа и да използвам опита си като фотограф, за да направим подробен архив на мястото. Замислих се само за част от секундата, преди да се съглася. Същата година през май аз и съпругата ми Джейн пътувахме заедно с Робърт и със съпругата му Оливия до Неапол, където наехме кола и стигнахме до Бая. Бяхме организирали наемането на апартамент на кея за целия си престой.

В следобеда на първото ни влизане в обекта след обилен обяд двамата с Робърт работехме дълбоко във вътрешността на комплекса, търсейки следи от врати в тунела, когато чухме ехо от гласове - от женски гласове. Дали древният оракул отново бе оживял, запитахме се? Оказа се, че това са съпругите ни, които смело си проправят път през тунела към водоема. За две жени със силна клаустрофобия това си беше същински подвиг. Явно никой не искаше да пропусне откритията от деня. Сега всички споделяме спомена за това как стояхме в началото на реката, водеща към „подземния свят“.

През този ден успяхме да разберем и отношението на италианските власти към обекта. Археоложката, която отговаря за мястото, д-р Паола Миниеро, смяташе, че тунелът просто е доставял гореща вода за римските минерални бани. Областта беше прочута с такива бани и множество други тунели във възвишението бяха прокарани тъкмо с тази цел. Само че тези тунели бяха простовати и груби, а нашите бяха прави и гладко издялани. Въпреки това такава беше официалната позиция. Дадохме си сметка, че забавянето вероятно се е дължало не толкова на неохота, колкото на липса на интерес.

В опит да накараме д-р Миниеро да промени мнението си по този въпрос ние я заведохме на обекта. Тя се смая от неговата сложност и призна, че тунелът няма обичайния вид за тунелите към горещите извори. Каза, че ще си помисли какво би могло да означава всичко това. Нещо повече, от промяната в отношението ѝ ни стана ясно, че тя вече разбира причината за интереса ни.

Междувременно на двама ни с Робърт бе станало ясно, че трябва да организираме системни разкопки на обекта.

Освен това имахме усещането, че след като някой е бил достатъчно притеснен от това място, за да нареди да го напълнят с отломки, малко вероятно е хората, направили това, да са взели нещо от светилището. По-скоро са разбили или строшили намереното вътре и след това просто са покрили всичко с отломки. Извадят ли нещо навън, това би ги направило уязвими към суеверната опасност да бъдат преследвани от разгневени духове. Тази посока на разсъждение отвори пред нас възможността всички култови предмети, някога използвани тук, все още да са в обекта.

Обърнахме се към италианските власти с молба да ни разрешат да започнем разкопки и докато чакахме, изнесохме два кратки доклада на конференция за специалисти по ранните гръцки култове в Италия, която се проведе в Куме през юни 2002 г.. Докато бяхме там, заведохме неколцина специалисти, гости на конференцията, долу в тунелите, за да могат лично да видят. Те се убедиха в значението на мястото. На конференцията Робърт говори за Бая и за очевидните ѝ връзки с класическия свят на оракулите. След това аз изнесох кратка презентация, която се спираше само на вътрешната логика на архитектурните особености на мястото: исках да представя доказателства, сочещи, че това не е просто тунел за вода, а култово съоръжение, на което си струва да бъдат проведени разкопки.

Подчертах, че този тунел е прецизно, умело и умишлено прокопан и че ако е само тунел за вода, в него са хвърлени прекомерно много усилия. Основният тунел преминаваше точно изток-запад, позната посока в религиозните светилища; свършваше с подземно помещение с неизвестни размери и се свързваше с няколко сложни тунела. Твърдях, че логиката предполага пътешествие, свързано с редица особености, които съответстват на митологичните мотиви от класическата литература, описваща места за инициация и влизане в света на мъртвите. Смисълът на пътуването през този тунел като че ли бе да предизвика у извършващия пътуването някакво изживяване. В заключение отбелязах, че мястото е твърде загадъчно и че е важно да се проведат разкопки и да се опитаме да го проумеем по-добре. Ответните реакции, които получихме, ни убедиха, че сме успели да постигнем целта си, и наистина неколцина специалисти, присъстващи на конференцията, ни обещаха да ни помогнат според силите си, за да организираме разкопки и да узнаем повече.

Макар че все още нямаме разрешение от страна на италианските власти да започнем работа на обекта, ние не губим надежда: поне започнахме дискусия с тях във връзка с разходите и с времето, което ще отнемат първоначалните изкопни работи. Всъщност двамата с Робърт се надяваме не след дълго да разполагаме със средствата и с позволението. А междувременно Робърт писа за проучванията в Бая в последната си книга по темата за оракулите и пророчествата Подземният свят, издадена през 2002 г., и публикува част от снимките, които направихме в комплекса.

Остана една последна загадка: в своята Енеида Вергилий пише за подземен свят. Еней се спуска и прекосява река Стикс, но преди да влезе в „Благословените горички“, той трябва да поднесе пред портата дар от клонка имел. Еней спира на входа „и закрепва клонката на рамката пред себе си“. Това е съвсем незначителен епизод в сагата, но докато разглеждахме зазидания вход към подземното светилище в Бая, останахме смаяни от тази почти незначителна особеност. В долната дясна част на вратата имаше малка издълбана ниша с плоска основа, в която да се поставят жертвени дарове. Последиците от този факт са значителни: доказват, че написаното от Вергилий за пътешествието в подземния свят не е литературна измислица, а се основава на истинско събитие и на истинско място - подземния комплекс в Бая.

Робърт Паджет, който познаваше творбата на Вергилий и беше забелязал нишата, бе убеден, че това е точно така, и беше нарекъл подземния воден канал „Стикс“. Беше ясно, че поне част от пътешествието включва преминаване с лодка по този воден канал, защото стъпалата, които открихме в другия край на водоема, водеха към тунел, който на свой ред отвежда до подземното светилище. Робърт Темпъл, който също познава Вергилий, е съгласен.

* *

Концепцията за преминаване в света на мъртвите има дълга традиция в гръцкия свят. Най-ранните сведения за такова пътуване се появяват в прочутата книга XI на великия Омиров епос Одисея. По време на трудното си пътуване обратно към дома след войната в Троя Одисей е помолен от магьосницата Кирка да слезе в Хадес, където царува Персефона, за да потърси съвет от душата на прочут, но вече мъртъв жител на Тива. Омир описва как Одисей отплава до едно „обвито в мъгли“ място, което се нарича „Градът на вечната мъгла“, където слънчевите лъчи никога не проникват през плътно забулените небеса. Точно там Одисей слиза в света на мъртвите.

Страбон разказва за древно вярване, че „обвитото в мъгла“ страховито място, споменато от Омир, е в района на днешна Бая. Той ни осведомява, че някога това място е било „покрито с диви гори, огромни и непроходими... вдъхващи суеверен ужас“, че е било „пълно със сяра, огън и горещи извори“ — плашеща и опасна вулканична активност, която в крайна сметка зависи от същите тектонични сили, от които и Везувий, намиращ се на около двайсет и пет километра оттам.

Страбон разказва подробности, почерпани от по-ранния историк Ефор, живял през четвърти век преди Христа. Ефор пише за подземен оракул близо до древна Бая. Той говори за специални жреци, които са служили в оракула, живеели са под земята и никога не са се показвали на слънчева светлина, като са се придвижвали по подземни тунели, по които са превеждали хората, търсещи оракула, „построен много под повърхността на земята“. Страбон повтаря тази история, но я смята по-скоро за притча.

Някои съвременни учени смятат, че този оракул се е намирал на брега на разположеното наблизо езеро Аверн. Други признават значението на оракула, но съзнават липсата на прецизност в по-ранните извори и признават, че най-вероятно споменаванията на Аверн насочват към древна Бая. Но тези, които наистина са влизали в тунелите и са видели доказателствата с очите си, нямат почти никакви съмнения. Този голям подземен център в древна Бая, ръководен от жреци, които никога не са виждали слънчева светлина — ако може да се вярва на Ефор, — е бил прочут оракул на мъртвите. В района няма други кандидати.

* *

Оракулите, които са били широко разпространени в древния свят, са били места, където царе и водачи са ходели, за да получават напътствия за политиката си. Те са били и места, където всеки - или поне всеки, който може да плати дължимите такси - може да дойде да потърси отговор на въпроси, свързани с важни решения, които му предстои да вземе. Само че някои от тези оракулски центрове са специални - тези, които са си спечелили слава като „оракули на мъртвите“.

Има четири основни центъра, където се насърчава общуването с мъртвите: този, който обсъждаме тук, в древна Бая, наричан понякога и Аверн, в северозападната част на залива край Непал в Италия; втори на река Ахерон близо до древна Ефира в Теспротия, Северозападна Гърция; трети в Хераклея в Пот, Северна Турция, на брега на Черно море; и последният е в Тайнарон в Лакония, на най-южната точка от гръцката суша. Няма следи от последните две места; руините на Ахерон са разкопани в края на 50-те години на двайсети век, след като са били открити под християнска църква, построена на същото място. Но дори и при това положение тези руини са спорни; някои твърдят, че става дума за останките от укрепена ферма и че тепърва предстои да бъде открит оракулът на мъртвите, ако изобщо днес е останало нещо от него. С други думи, в момента Бая - ако разпознаването е правилно — е единственото място на мъртвите, оцеляло от древността, и дори само това му придава огромно значение.

Макар всички оракулски центрове в древния свят да са загадъчни, в оракулите на мъртвите има нещо специално: те са места за влизане в подземния свят и за среща с боговете. Поради тази причина поне в някои би трябвало да са се правели и инициации — посвещавания в тайните на онова, което наричаме „отвъдното“.

В книгата си Древна философия, мистерия и магия д-р Питър Кингсли изтъква, че много ранни концепции за пътуване в отвъдното са оцелели в неграмотните общества с помощта на шаманите, които непрекъснато учат, че не е възможно да се стигне до „рая“, без първо да се иде в „ада“, и че тези древни пътувания в света на боговете започват със слизане в пъкъла посредством „смърт“, след която търсещият пристига на място, което му дава непосредствен достъп и до горния, и до долния свят. Виждаме това в текста от гръцкия автор от втори век, живял в Рим, Луций Апулей. Прочуто е неговото енигматично описание на инициацията му в култа към Изида:

Доближих се до границата на смъртта, стъпих върху прага на Персефона, пропътувах из всички стихии и се върнах, видях слънцето в полунощ, искрящо в бяла светлина, приближих се към боговете от горния и от долния свят и им се преклоних от съвсем близо.

Макар да е трудно да се отрече, че има нещо общо между оракулите на мъртвите и инициацията, нямаме конкретни доказателства за подобна връзка. Много показателен в това отношение е фактът, че оракулът на мъртвите в Бая и оракулският център на Аполон в Кларос, близо до Колофон в Турция, имат много прилики; освен това съществуват убедителни доказателства, че оракулът в Кларос също е бил смятан за място за инициация. Няма нужда да предполагаме наличието на много драматични пособия и шумове; достатъчно е, че търсещият слиза в Хадес — гръцкото название на света на мъртвите, на отвъдното, - среща се с боговете и след това бива посветен в техните тайни, в тайните на божественото точно като Апулей.

За древните гърци инициацията и смъртта са тясно свързани. Това е заложено и в езика им: телос означава край, съвършенство, завършване. Неговата форма за множествено число телеа „е обичайната дума за инициаторните обреди, които водят до постигането на пълнота, но в същото време включват прекратяване или смърт“. Думата в много разновидности се открива във всички инициаторни обреди: телеин означава „инициирам“; телестерион е залата, в която се провежда инициацията; телестес е жрецът, извършващ инициацията; телете е самата церемония и накрая телоуменои са хората, които са инициирани, посветените.

Когато гръцкият философ Сократ е осъден на смърт, защото не е уважавал атинските богове, поискали от него да се самоубие, като пие отрова. В своя Федон Платон записва разговорите на Сократ в деня на смъртта му - запис, който не би трябвало да се счита за журналистически репортаж, а по-скоро за въображаем диалог, основаващ се на онова, което Платон е знаел за Сократ и за неговите вярвания.

Естествено разговорът се насочва към смъртта и към отношението на философа към нея. Поставяйки думите в устата на Сократ, Платон обяснява, че макар повечето читатели да не знаят за това, онези, които следват философията правилно, „не практикуват нищо друго, освен да умират и да са мъртви“. Малко след това той подчертава, че истинското занимание на философите е да позволят на душата да се освободи от тялото и да се понесе свободна. „Тогава наистина - казва Сократ - тези, които практикуват философия правилно, култивират умирането“.

Едно описание, приписвано на Темистий (но вероятно принадлежащо на Плутарх), от неговия трактат „За душата“ разкрива тайната, че да бъдеш иницииран означава да изпиташ същото познание, каквото се получава след смъртта — само че, разбира се, след инициацията посветеният се връща на този свят.

Темистий ни осведомява, че в мига на смъртта „[душата] има същите изживявания като онези, които биват инициирани във великите мистерии“.

Подобно категорично твърдение може да бъде прието като верен израз на човек, който сам е преминал през великите мистерии. Това не е само интелектуално вярване, а нещо научено от практиката по време на такова пътуване в отвъдното.

Темистий продължава:

Първо човек се лута и уморено се щура напред-назад, и подозрително пътува из мрака досущ като непосветен; след това настъпват всички страхове преди окончателната инициация, треперенето, тресенето, потенето, смайването; сетне пред очите на човека избухва прекрасна светлина, той бива приет насред чисти места и ливади, насред гласове и танци, и величието на свещени звуци и форми; сред тях преминалият през инициацията броди на воля, освободен и понесъл короната си, присъединява се към божествената общност и общува с чисти и свети хора.

След това авторът описва низшето и унизително положение на хората, които никога не се стремят към инициация; търсещият може да види как „които живеят тук непосветени... търпят нещастията си поради страх от смъртта и неверие в благата там“.

Сенека, римският държавник и интелектуалец от първи век, разбира значението и смисъла на инициацията. „Има [мъдрости], посветителски обреди, чрез които биват разкрити не мистериите на общинския храм, а на света, на огромния храм на боговете“. Платон твърди, че просветлението идва със смъртта. Мирча Елиаде, професор по религиозна история в Чикагския университет, обяснява, че по същество инициация това е среща със свещеното.

По подобен начин на този, който видяхме в Древен Египет, в Древна Гърция инициацията се намира в самата сърцевина на най-ранния отразен духовен живот на културата, само че това е и забравяно, и умишлено изхвърляно.

Периодът след Омир, но преди Платон е много мистериозен в историята на Гърция. Това е период, когато философите не само са седели, разговаряли са и са спорели на чаша вино, но и когато са били активни: те са лекували, учели са, пеели са, напявали са монотонно, пишели са и са рецитирали ритмични заклинателни стихове, използвали са свещения ритуал, медитирали са, използвали са познати им техники, за да заведат търсещия до най-дълбоките божествени извори на действителността. И най-вече са се опитвали да влязат в тишината и в покоя. Вместо да говорят за философията си, те са я преживявали; живели са в истинския свят, а не в идеализирания свят на откъснатия интелектуален елит. Сега наричаме тези ранни религиозни учители предсократови философи, но това е само название, съвременна безсмислица, родена от манията ни по класификациите.

Запазени са някои от имената на тези учители: Парменид, Емпедокъл, Хераклит и Питагор са все от тази група. Платон ги е изучавал и известно време е живял в общности от техни последователи в Сицилия и в Италия. Той е поел делото им и го е превърнал в аргумент, като е отсял всички свързани с опита качества. Платоновият ученик Аристотел довършва процеса, като обожествява човешкия интелект и твърди, че всичко, което можем да научим, можем да установим единствено със средствата на разума и че истината може да се открие чрез обсъждане и логически аргументи. Макар да препоръчва учене чрез опит, той ограничава опита, който се смята за приемлив източник на познание. Предсократистите биха му се изсмели в лицето.

Същото трябва да направим и ние. Защото видяхме, че истината е нещо, което се изпитва пряко, а не се търси по интелектуален път. Както вече изтъкнахме, човек може да вярва, че пламъците на огъня причиняват болка, но не може да познае тази болка, докато ръката му не попадне в огъня. От само себе си се разбира, че да знаеш винаги е нещо повече от това да вярваш.

Тези проблеми не са добре познати по политически причини - както древни, така и съвременни. Платон и Аристотел са били атиняни; Парменид, Питагор и другите са живеели в гръцките градове, основани в Южна Италия и в Сицилия, и тези градове често са били във война с Атина. Освен това те са имали тесни контакти с мистичните и шаманизирани потоци от хора, пристигащи от Мала Азия в района на Егейско море. И най-вече тези градове са поддържали тесни контакти с древните египтяни, а техните водещи философи често са учели в египетските храмове. Самият Питагор на двайсет и две годишна възраст отива да учи в Египет, където приблизително трийсет години остава по храмовете, преди да бъде отведен във Вавилон от персийските нашественици.

Съвременните университети са атиноцентрични по своя подход към древната история и философия — т.е. те са ориентирани към политиката и мисълта, произлизащи от древна Атина. Тези идеи са получили статут, който е много по-висок от стойността им, но въпреки това поради нашето съвременно доверие към разума и интелектуалните способности този изкуствено издигнат авторитет на Атина и на атинската философия се смята за очевиден и неоспорим. Да го критикуваш би се сметнало за крайно и дори за пагубно. Но истината е, че в древни времена, както обяснява Питър Кингсли, специалист по предсократовите философи, „много гръцки културни центрове предпочитат да застанат на страната на персите, а не на атиняните. Смятат ги за по- цивилизовани“.

„Със сигурност - добавя той - Платон и Аристотел съвсем не са всичко в древната философия; и не е задължително всички пътища да са минавали през Атина“.

Спомням си доста развеселен една беседа, изнесена от Кингсли пред група от двайсетина университетски преподаватели - все специалисти по класическа философия - в Ол Соулс Колидж в Оксфорд. Кингсли говореше за Парменид: „Не можем да пренебрегнем — каза той на учтиво слушащата го аудитория - емпиричното в работата на Парменид“. След това стовари юмрук върху масата, с което накара всички в залата да подскочат едновременно, и продължи: „Как се осмелявате да пренебрегнете емпиричното във философията на Парменид“ - гневно изрева той, отправяйки директно предизвикателство към всичко, което слушателите му бяха учили и преподавали. Те зяпнаха и се втренчиха в него. Подобно нещо не бива никога да се случва в един оксфордски колеж.

Само че това, което Кингсли искаше да каже, наистина бе важно: Парменид беше не просто „ранен“ философ, както биха благоволили да признаят атиняните със снизхождение, демонстрирано и в съвременността; той не е просто предтеча на интелектуалните игри, които те наричат философия.

Парменид е важен, защото той лично е пътувал в отвъдното и се е върнал. И е писал за това в едно свое заклинателно стихотворение.

Кингсли обяснява: „В произведенията на Парменид е ясно, че е получил мъдростта, която притежава, след като е бил в света на мъртвите. Той може да направи това само като умре, преди да умре, тласкан от собствения си копнеж“.

Парменид започва стихотворението си така: „Кобилите, които ме отвеждат толкова далеч, колкото може да стигне копнежът...“. Трябва да забележим духовното значение, което Парменид придава на „копнежа“ - в смисъл на присъщата необходимост да се върнем в истинския си дом.

Парменид продължава: кобилите, пише той, „все така препускат, след като са ме понесли по легендарния път на божественото, което отвежда знаещия през обширното и тъмно непознато“.

Парменид е бил на път към отвъдното.

* *

През 1879 г. един италиански археолог, извършващ проучване, забелязва голям брой гробове близо до мястото на древния град Турии, основан от гръцки колонизатори в Италия към 444 г. пр. Хр. Четири от гробовете са особено големи, затова той ги изследва. Два съдържат тънки златни пластинки близо до тялото на мъртвец. Те са увити на малко вързопче, което прилича на амулетите, откривани на други места в класическия свят. Когато ги разгъват, се оказва, че съдържат текст на старогръцки.

Любопитното в случая е не само това, че тези текстове са предназначени да помогнат на мъртвия по време на пътуването му в отвъдното, но и фактът, че някои от тях са близък паралел на египетската „Книга на мъртвите“ и на други текстове със съвети за пътешествието към отвъдното, така че няма как да не се забележи пряка връзка между двете неща. Като че ли ранните гръцки култове, създали тези текстове, особено култовете, действащи в Италия, по някакъв начин са произлизали или са използвали материал, който е произлизал от древните египетски храмови култове.

„О, щастливи и благословени, ти си бог, вече не си смъртен“, пише в обръщение към мъртвец на едната пластинка от Турии, датираща от четвърти или от трети век преди Христа. Това е почти идентично с някои откъси от „Текстове на пирамидите“ две хиляди години по-рано.

В Петелия в Южна Италия е намерена друга златна плочка от същия период, върху която има доста красноречив текст. Като говори за някакви пазители на свещен извор, които явно ще искат да узнаят кой е пътуващият в отвъдното, текстът съветва:

Кажи: „Аз съм дете на Земята и на звездното Небе;

но родът ми произхожда [само] от Небето “.

Златна плочка, намерена по-наскоро в един гроб в Пелина в Тесалия, Гърция, споменава за празненство или за ритуално изпълнение от „благословените“, което се състои под земята: „И ти отиваш под земята и изпълняваш обреда, който [изпълняват] и другите благословени“. Споменаването на „благословените“ е многозначително: гръцкият драматург Аристофан, чието творчество се простира в четвърти и пети век преди Христа, в пиесата си Жабите разказва как Херакъл говори за посещение в подземния свят и описва великите пиршества на „благословените“. Дионисий го пита: „Кои са те?“, а Херакъл отговаря: „Светите, които разбират мистериите“. Което очевидно означава инициираните.

Не можем да го избегнем: принудени сме сериозно да приемем идеята за инициация в подземни камери и за инициирани, споделящи с мъртвите тайни обреди и познание. Това е странно твърдение, за да бъде прието сериозно от един съвременен човек, само че трябва да разглеждаме древните в собствените им понятия - те така са обяснявали какво се е случвало и като че ли няма никакво съмнение или неяснота. Очевидно за нас е трудно да повярваме, но това не е причина да смятаме, че те са разбирали погрешно случващото се, или още по-лошо, че са го измислили като част от „безкористна лъжа“. Всички свидетелства, с които разполагаме, водят към извода, че тези, които са преминали през инициаторния обред, са имали чувството, че са били облагодетелствани. Няма данни за недоволни посветени, които си искат обратно парите.

Вероятно вече е време да видим как са го правели жреците - т.е. как са помагали на посветените действително да напуснат телата си и да отпътуват към света на отвъдното.

* *

Може да ви се струва, че тези въпроси са твърде тайнствени, за да имат някаква връзка с нашата история, която в крайна сметка е свързана с Исус и с източника на неговото учение. Само че Исус, както скоро ще видим, също е възприемал емпиричен подход към мистицизма си. Възможно ли е хора като Парменид да са предавали идеи на класическия свят от времето на Исус? Възможно ли е да са направили допълнение към плодовитата смес от техники, намерила своя център във великия град Александрия и своя еврейски израз в повлияна от питагорейството група от терапевти, които според описанието на Филон живеят като общност извън града?

През 1958 г. археолозите правят удивително откритие в Италия: докато разкопават руините на древна Елея, родния град на предсократовия философ Парменид, те откриват ня- когашна тайна галерия в древна сграда. Там намират каменните постаменти на три статуи. Разбира се, статуите отдавна ги няма, но на всеки постамент има надпис. Те са свидетелство, че в Елея е оцеляла дълга приемствена традиция от жреци на Аполон и лечители, първият от които е не някой друг, а самият Парменид. Най-късната дата в надписите е 446 години след смъртта на Парменид и сочи време някъде към началото на християнския период. Освен това е възможно там да е имало и по-късни жреци, защото не може да се каже дали този каменен постамент представлява последния свещенослужител.

Тези жреци и лечители са били важни: една от титлите им е фолархос, „господар на бърлогата“. Названието крие в себе си прозрение, тъй като жреците са били специалисти по инициаторна техника, позната някога в древния свят като инкубация.

В древността най-добрият начин да влезеш в контакт с божествата от отвъдното всъщност е чрез практикуване на „инкубация“ - изчакваш сън или видение, докато спиш върху земята или дори вътре в нея.

Ритуалната практика на инкубацията изисква човек да лежи напълно неподвижно и мълчаливо в подземно помещение или дори в пещера, за да получи пророчески сън или да изпадне в състояние на съзнанието, което е някъде между будуването и съня. Тук в тъмните и затворени места търсещите вероятно са преживявали преминаване в отвъдното, където са можели да получат мъдрост от божественото, от първоизточника на всичко. Богът на инкубацията е Аполон.

Богът на свещените горички в района около езерото Аверн, изсечени от генерал Агрипа, за да ги използва за корабите си, също е Аполон. Ето защо можем да очакваме инкубацията да се е извършвала някъде в тази област. Което отново ни връща в подземните тунели в Бая.

Свещеното пътуване е било предприемано за лечение или за получаване на откровение. Тези жреци и лечители на Аполон са били специалисти по инкубацията и както обяснява Кингсли: „са използвали заклинания, за да навлизат в други състояния на съзнанието“.

Тук виждаме, че практиките на Древна Гърция, осъществявани в места като тези около Бая или дълбоките пещери и подземни обекти, които би трябвало да са съществували в Елия, не са се различавали от начина, по който са били използвани криптите под храмовете в Древен Египет. Такива тъмни и усамотени места са били избирани от търсещите, които след нужната подготовка, подходящи ритуали и изричането на съответните заклинания са лягали неподвижно и са навлизали в друго състояние на съзнанието. Не ни остава много, освен сериозно да разгледаме възможността те наистина да са напускали телата си в своята Ба форма (според египтяните) или в своята психе, т.е. душа (според гърците), и да са пътували в отвъдното.

Можем да видим и това, че по времето на Исус двете традиции все повече са се доближавали една до друга. Всъщност по време на гръцкото и на римското господство над страната им египтяните са били обезнадеждени относно оцеляването на тайните им: ето как тъгува един херметически текст от първи или от втори век след Христа:

Ще дойде време, когато ще изглежда, че египтяните са почитали божеството с предано съзнание и със старателна отдаденост, но безуспешно. Цялото им божествено преклонение ще постигне разочарование и ще погине безрезултатно, защото божеството ще се върне от земята на небето и Египет ще бъде изоставен... Когато чужденците завземат земята... ще бъде наложена възбрана и наказание със закон срещу богопочитането, предаността и благоговението. Сетне тази толкова свещена земя, седалище на храмове и светилища, ще се напълни с гробници и с трупове... Само изсечените в камък думи ще оцелеят, за да разкажат за преданите ви дела.

Явно египтяните са взели мерки, за да запазят тайните си: философът Ямблих ни осведомява, че египетските жреци са се научили да се изразяват с гръцки философски думи, което поставило начало на цял сборник с мъдри текстове, които, както вече отбелязахме, „са се разпространявали под името на Хермес“ и са черпели основните си постановки от египетската традиция. Удивителното е, че в този сборник кристализират тайните дори от най-древните свещени текстове като „Текстове на пирамидите“, „Текстове на саркофазите“ и „Книга на мъртвите“ и от често непоследователната космология на древните египтяни.

Авторството на този литературен сборник се приписва на древния египетски бог Тот, известен в късния класически свят като Хермес Трисмегист, което означава Хермес Триждивелики. Има доста голям брой такива текстове, но първият — и в редица отношения архетипният - се нарича „Божественият Поимандър“, или оригинално Поимандрес.

Дори заглавието издава египетския произход: „Поимандрес“ е гръцка игра на думи от староегипетското П-еиме нте-ре, което означава „познанието за Ра“, бога слънце в Древен Египет. Може да се докаже, че разказът за Сътворението, който се съдържа в този текст, също произхожда от египетски оригинали. Египетската традиция за магическото съживяване на статуите и други изображения на божества си проправя път и в херметическите текстове. Но най-вече - и в най-тясна връзка с нашето проучване - херметическата концепция за човека е „като за космическо, а не като за земно същество“. Добре е казано на гръцката златна пластинка: „...родът ми произхожда [само] от Небето“.

Особено голямо качество на тази литература е, че макар да е късна, тя произлиза от самия извор на древните мистерии и поради това може да бъде използвана като лупа, през която да се погледне на по-ранните текстове, което пък ще ни позволи да вникнем по-дълбоко в тяхната истинска проблематика. Важното е, че в сърцевината на херметическите текстове лежи концепцията за мистичната инициация: „Тогава той [Поимандър] ме изпрати напред, надарен със сила и с напътствия за природата на света и за върховното прозрение“.

Още по-любопитен е фактът, че написването на тези книги на Хермес започва приблизително по времето на Исус и е успоредно на възникването на християнството. В края на втори век след Христа Климент, християнският епископ на Александрия, споменава текстовете като „съдържащи цялата философия на египтяните“. Езическият философ Ямблих, който пише малко по-късно, съзнава тяхното значение: „Нашите предци са посветили изобретеното от своята мъдрост на това божество, като са подписали всички свои писания с името на Хермес“.

Този набор от текстове, приписвани на Хермес Трисмегист, има огромно и неоценимо въздействие върху мисълта на западния човек. Справедливо е да отбележим, че Западният свят не би се развил по този начин без тях. Самата наука никога не би се развила без стимула, даден ѝ от мъжете и жените, които са обичали тези текстове. Защото те са били преоткрити по време на Ренесанса и са били преведени от Марсилио Фичино към 1463 г. по молба на богатия флорентински банкер Козимо де Медичи. Когато Козимо се сдобива с ръкопис на тези текстове, той е твърдо решен да ги прочете, преди да умре. Вика Фичино и му разпорежда да изостави всякаква друга преводаческа работа и да се съсредоточи върху текстовете на Хермес. Толкова голяма е била известността им.

Макар намерените по време на Ренесанса текстове да са само частични, впоследствие са открити множество допълнения към тях, а също и нови текстове. Освен това сме открили, че тези ренесансови текстове са били цензурирани - голяма част от магията и ритуала са извадени оттам, за да може текстовете да станат по-„философски“. Само че това всъщност няма голямо значение - оцеляла е тяхната сърцевина. Много можем да научим от тях.

Всъщност едно от най-съществените откровения в началото на Поимандър е, че търсещият най-напред бива отведен към едно видение за истинските неща, а след това вижда себе си като част от група посветени, в сравнение с които повечето хора са сякаш или заспали, или пияни. В края се разбулва задачата, която стои пред всички такива текстове - „освещаването“, връщането на духа обратно в света, за да покаже и на останалите пътя към отвъдното.

Както ще видим, точно такава е и задачата, която си е поставил Исус.

11.

ОПОЗНАВАНЕ

НА ИЗВОРА

Обичам да пътувам до свещени места и да ги усещам, да се опитвам да ги разбера. Винаги се учудвам - дори след толкова много години, - че местата, от които не съм очаквал много, се оказват изпълнени с покой и с тишина от много свещен порядък: върха на планината Синай; някоя римска мощехранителница, скътала скъпоценното си съдържание в притъмнелия параклис; разрушени църкви и храмове; група стари и разядени от времето скали, щръкнали над пейзаж, върху чиито камъни твърде често е плисвала кръв и в чиято тъмна и плодородна почва все още се намират отломки от счупени съдове.

Дали такива места са свещени сами по себе си, или ние ги правим такива? Вероятно и двете. Свещените места изискват участие от страна на посетителя, установяване на взаимоотношение с тях, преживяване. И точно там се крие разликата между туриста и поклонника.

Нито един индивид, нито една култура, нито една цивилизация няма монопол върху истината. По тази причина не трябва да допускаме грешката да смятаме, че техниките за влизане в света на отвъдното са били известни само на египтяните или на гърците. Портите към света на отвъдното винаги са били отворени за тези, чиито уморени от профанното копнежи ги тласкат отвъд разделителната ивица.

Освен това има и други уморени от профанното, освен тези, които са отишли да бъдат покръстени от Йоан Кръстител в река Йордан, уникално събитие, което дори католическите редактори на Йерусалимската Библия смятат за инициация. Дали това не е истинското значение на казаното от Йоан: „приближи се царството небесно“ (Матея 3:2).

Макар да е очевидно, че Исус е усвоил дарбите си от групите еврейски мистици в Египет, ученията и техниките, до които е имал достъп там, отдавна са били просмукани с мистицизма на няколко по-ранни традиции. Един важен пример може да бъде открит в историята за стълбата на Яков в Стария завет.

Яков тръгва от Вирсавия към Харан. Взема няколко камъка, които намира там, и ги използва за възглавница. След това сънува сън: вижда стълба, изправена на земята, а горният ѝ край е в небето. По стълбата вижда как „Ангели Божии се качват и слизат по нея“. А отгоре стои Господ, който обещава на Яков и на потомците му земята, на която лежи. След това Яков се събужда, осъзнава, че се намира на свещено място, и казва: „Това не е нищо друго освен дом Божий, това са врата небесни“. Става рано сутринта, взема камъка, който е използвал за възглавница, и го полива с елей. Назовава мястото Ветил, т.е. „дом Божий“ (Битие 28:10-19).

Разбира се, такива епизоди от Стария завет не са история, а „героични приказки“, които са били подложени на по-голяма или на по-слаба митологизация — като вече разгледания от нас разказ за Гилгамеш, царя на Урук, който отива в света на мъртвите.

Важна в случая не е историческата прецизност на тези предания, а онова, което те ни казват за по-дълбоките вярвания и тревоги на културите, които са ги породили. Не е важно дали Гилгамеш е съществувал или не; важно е, че хората от онази епоха са вярвали във възможността да се пътува до света на отвъдното, за да се получат прозрения за човешкото съществуване. Разбирането на нашата история е не просто въпрос на събиране и подреждане на факти; ние трябва да разбираме и вярванията, които са мотивирали предците ни. Защото тези вярвания много често са създавали историческите събития, които намираме писмено фиксирани.

В тази история за Яков със сигурност е възможно Ветил всъщност да се е намирал сред свещените камъни на някакво планинско ханаанско светилище - такива светилища по традиция се строят на „високи места“. Това би било идеалното място човек да получи пророчески сън в традицията на инкубацията. Твърдението, че след това Яков е издигнал един от онези камъни и ритуално го е помазал, допълнително подсказва, че някакво светилище, „дом Божий“, вече е съществувало там. Макар в текста това да е подценено, очевидно е, че по някакъв начин Яков ясно е усещал, че камъкът е допринесъл за видението му и е притежавал някакво свещено магическо качество. Очевидно тази случка е написана за аудитория, която незабавно би разбрала последиците от действията на Яков. В крайна сметка ранните израилтяни не са били незапознати с ханаанската религия. Само ние, съвременните хора, пропускаме този момент.

И което е още по-важно, „сънят“ на Яков се схваща по-добре като видение, което ни учи на редица важни неща. Вероятно най-важният урок се крие в споменаването на ангели, които „се качват и слизат“. Това явно е символична демонстрация на факта, че връзката между небето и земята е динамична, че божествените качества непрестанно текат в едната и в другата посока. Това изразява идеята, която вече забелязахме в Египет, че светът на отвъдното и земният свят са тясно — и динамично — взаимно свързани. Това е доказателство, ако изобщо имаме нужда от него, че видението на Яков е породено от една жива традиция, от която Старият завет е само фрагмент, поглед към пищния пейзаж на обетованата земя.

Можем да бъдем сигурни, че под привидната вманиаченост на Стария завет по отношение на родовия произход, прелюбодеянието, греха, насилието и множество смърти в неясни битки се крие древно учение относно връзката между земния и божествения свят. Само че в тази традиция - каквато ни е представена от неизвестни ранни писари - връзката между двата свята е представена като прекъсната: ангелски същества с пламтящи мечове блокират входа към Райската градина; Яков не е насърчен да изкачи стълбата към небето. Явно религиозните администратори са завладели традицията и са ограничили посланието ѝ за пътя към отвъдното - почти както са направили силните ватикански лидери по отношение на ученията на Исус.

Както виждаме, истинското разбиране на Стария завет не се изразява в копаене на пръстта в търсене на веществени доказателства за дадени събития, както са правили мнозина археолози през последните два века, а по-скоро в символичния прочит на разказаното в него - което явно е направила египетската еврейска група на терапевтите. Филон разказва, че те са „чели Светото писание и са търсели мъдрост от философията на прадедите си, като са я приемали за алегория, тъй като са смятали, че думите на буквалния текст са символи на нещо, чиято тайна природа се разкрива чрез проучване на заложеното в основата значение“.

Стълбата на Яков, поставена на земята на свято място, символизира и друга концепция, която сме срещали: схващането, че има специални места, на които отвъдното и земният свят са свързани - места, които служат като идеален тръбопровод между два свята.

Наистина е жалко, че историята не описва как Яков се катери по стълбата, как преминава от този свят в отвъдния, за да се върне с онова, което е могъл да научи. Ако бе станало така, историята на Близкия изток вероятно би се развила по съвсем различен начин, като се има предвид дълбокото въздействие на тези предания над региона и над жителите му през последните две и половина хилядолетия.

* *

За да се вгледаме още по-дълбоко в мистичните традиции, оставили своята несъмнена следа върху юдаизма, трябва да разгледаме две от най-силните влияния върху неговото развитие. Първото произхожда от Египет, както е казано в историите за Йосиф и за Мойсей и от стотиците години, през които еврейските воини, търговци, фермери и управници са живели там. Второто произлиза от Месопотамия в резултат на „Вавилонското изгнаничество“ през шести век преди Христа: царят на Вавилон Навухудоносор, известен и като Набуко, обсажда и завзема Йерусалим през 587 г. пр. Хр. и депортира еврейския цар заедно с още хиляди хора. Много други бягат в изгнание в Египет.

Можем да разгледаме например вавилонския обред на покръстването като предтеча на еврейската практика за пречистване преди извършването на ритуали, чиято цел е човекът да бъде откъснат от земния свят, като същевременно установи чиста връзка със света на божественото. Еврейският календар също произхожда от система, използвана от по-късните жители на Вавилон. Дори традиционните заклинателни съдове, използвани от еврейските равини, са от вавилонски произход. В Талмуда също има медицински сведения от по-древното вавилонско наследство, а освен това е установено, че вавилонските астрологически текстове са били използвани и от еврейски групи. Дори вярата в един Бог, пренесена в християнството и в исляма, според някои учени произхожда от Древна Месопотамия: името на бога на асирийците Ашур (Асур) означава „един, единствен, всеобщ бог“.

Месопотамското влияние може да се открие и в някои мистични образи, които откриваме в книгите на пророците и най-вече в книгата на Йезекил. В началото на разказа си Йезекил (1:26-27) описва видението си как Бог му казва, че е видял божественото под формата на човек, седнал на престол от сапфир, заобиколен и озарен от кехлибарено сияние. Всъщност престолът не е направен от сапфир. Тук става дума за неточен превод: направен е от лапис лазули, който е бил високо ценен от вавилонците. Обаче важното в случая е, че това е много важен образ и вероятно произлиза от вече съществуваща традиция.

Йезекил е живял във Вавилон и е получил това видение към 593 г. пр. Хр., докато е бил на Големия канал, свързващ реките Тигър и Ефрат, съвсем близо до Вавилон. Ясно е, че видението му, както е записано, произлиза от древен вавилонски текст, който описва великия вавилонски бог Mapдук, седнал на трон от лапис лазули, осветен от искрящ кехлибар. Това е важно, защото разкрива, че Йезекил вероятно е бил въвлечен в езотеричните мистерии във Вавилон като посветен. Знаем това, защото вавилонският текст завършва със строго предупреждение: „Тайна на великите богове: нека посветеният разкрие това на посветения, но нека не позволява на непосветения да го види“.

Този текст не само показва връзка между вавилонското и еврейското жречество, но освен това показва, че тези връзки са били по-тесни и по-дълбоки, отколкото се е смятало преди това. Изглежда явно, че е било възможно еврейските жреци да бъдат инициирани в най-дълбоките тайни на вавилонския култ.

Кингсли обяснява, че „в равинската традиция на юдейството основните подробности от видението на Йезекил остават толкова езотерични, толкова ревностно бранена тайна, колкото са били във вавилонската жреческа традиция, която го предшества“. С други думи, няма просто заемане на символика или на концепции между двете култури, а по-скоро съществува жива връзка „между сърцевината на една традиция и сърцевината на друга“. От това можем да видим как „Йезекил стои близо до първоизточника на еврейския мистицизъм. Но освен това той заема и място до един много по-широк канал на мистичната и космологична доктрина, която се простира назад през вековете преди него“.

Влиянието на Месопотамия може да се усети и в произхода на Дървото на живота, което сега е гръбнакът на мистичната еврейска практика, известна като кабала. Големият финландски учен професор Симо Парпола, чийто принос в превода на езотеричните текстове на Вавилонската и на Асирийската империя е изключителен, се заинтригува от един объркващ аспект на гравираните изображения, открити в древните асирийски и вавилонски дворци: стотиците образи на загадъчното свещено дърво, за което се грижат странно облечени жреци, някои наметнати с дрехи от рибешки кожи, други с криле, трети с глава на орел, но всички държат в едната си ръка ведро с вода, а в другата - борова шишарка. Тези изображения не се обсъждат никъде в глинените плочки, на които са записани древните писания, и поради това дълго време остават енигматични.

Парпола изтъква, че не е било позволено вътрешните доктрини за свещеното дърво да бъдат записвани, а остават достояние само на малка и подбрана група посветени. Разбира се, археолозите знаят от много години, че в империите в Месопотамия има огромно множество от тайни учения поне от второ хилядолетие преди Христа. Парпола обаче вярва, че тайните учения са много по-древни. По негово мнение свързаните със свещеното дърво учения например вероятно датират чак от трето хилядолетие преди Христа, „ако не и от по-рано“, добавя той предизвикателно, макар и с малкия шрифт на бележка под линия.

Това разсъждение открива възможността да се озовем изправени пред материал, който би могъл да предшества изобретяването на писмеността и дори да се окаже част от тайните устни учения на хората в древността от хилядолетия. Трудно е да не възприемаме свещеното Дърво на живота като свързано с най-ранната митология на културата - т.е. с „Дървото на познанието за добро и зло“ от Райската градина. Имплицитно тази история подсказва, че разбирането за свещеното дърво е толкова древно, колкото древни са и хората.

Тук се докосваме до периферията на вярвания, пронизващи вече споменатите от нас древни култури - онези, които първоначално са били изразявани с ритуализирани погребения. Смятам, че е неразумно да пренебрегваме вероятността, че в ученията за свещеното дърво си имаме работа с остатъци - колкото и да са преобразени те — от познанието, което са притежавали някои неандерталци, застанали около гроба на един от своите съплеменници преди повече от шейсет хиляди години в пещера в Шанидар. Тя се намира съвсем близо на северозапад от земите, които по- късно са станали част от империите в Месопотамия.

Основното разбиране за символа на дървото е, че то изобразява „божествения световен ред, поддържан от асирийския цар“, като в този порядък самият цар представлява „Съвършеният човек“. Едно сравнение между образността и числената символика на свещеното асирийско дърво и на Дървото на живота на кабала показва невероятни съответствия. Парпола стига до извода, че кабалистичното дърво със сигурност се основава на асирийския оригинал.

Дървото на кабала символизира начина, по който едно божество се проявява в цялото многообразие на сътворението. Творческата сила е представена нагледно като божествена мълния, която излиза от Единното безформено и когато заструява върху земята, предизвиква съществуването на всички форми. Дървото е съставено от десет сефирот, символи на излъчените божествени принципи. Дървото има три колони, оформени от централния ствол и вертикално подредените сефирот от двете страни; двете странични колони представляват противоположностите, които се срещат в земния свят, като например жестокост и милосърдие, дисциплина и либералност, теория и практика, женско и мъжко; централният стълб осигурява балансиран път между тях, както изразяват и названията му - стълб на светостта, Пътят на познанието.

Дървото символизира и средството, с помощта на което хората могат да пътуват от земния свят обратно към света на божественото - то дава картата и метода на духовния „път“. В това отношение то служи като образ, подобен на този на Яков и неговата стълба.

* *

Продължават да се появяват примери за предходна мистична традиция, повлияла върху юдаизма: през 1768 г. шотландският изследовател Джеймс Брус пътува нагоре по течението на Нил в опит да открие извора на реката. Пътешествието е трудно и продължава единствено поради способността му да вади злато всеки път, когато стане нужно, а също и да използва своите пистолети и широкоцевни пушки. Пътуването е опасно начинание дори и без болестите, дължащи се на лошата вода и на развалената храна. След две години той стига до Етиопия, която е обхваната от гражданска война. Оцелява и се завръща в Европа, като донася и някои съкровища, сред които има три копия на етиопско издание на древен еврейски текст, озаглавен „Книга на Енох“.

Този текст е приет от отците на Църквата от втори-трети век като Климент Александрийски и Тертулиан. Но дори и тогава включването му в официалния списък на еврейските свещени текстове не е сигурно. Тертулиан споменава, че някои равини не искат да го приемат. Обаче християните по онова време са имали малко опасения. Те са смятали текста за каноничен, тъй като части от него могат да бъдат четени като предсказващи идването на Исус и понеже той е споменат в Новия завет в Посланието на ап. Юда (14). Независимо от това след Никейския събор през 325 г. Книгата на Енох бива изтласкана встрани и в крайна сметка е забранена от теолози като Йероним и Августин в края на четвърти и началото на пети век.

Макар Книгата на Енох да е представена като едно съчинение, веднага става видно, че тя не е написана от един автор. В действителност е смесица от откъси от неколцина автори, които са представени обединено под името Енох. И въпреки вътрешната си непоследователност това е един изключителен текст.

Той използва много от мотивите, които вече са ни познати: Енох получава пророческо видение (13:18); моли да му бъде обяснено Дървото на живота (25:1-3); споменава три източни портала, през които звездите минават на източния хоризонт (36:3) в съответствие с вавилонските и с асирийските астролаби, датиращи към 1100 г. пр. Хр.; освен това говори как действията на хората биват претегляни на везни като египетската концепция за съда след смъртта (41:1).

Отново сме на позната почва: езотерични проблеми биват преподавани на търсещ познание човек посредством съновидения за отвъдното - при това в еврейски контекст. Както видяхме, тези съновидения се случват като част от инициацията, а сънуващият се пренася в едно тихо и тъмно място, като например пещера или крипта на храм, и използва техниките, с които е бил научен да влиза в покоя, откъдето отвъдният свят става достъпен. Затова може да се очаква някъде в Книгата на Енох да открием сведения, насочващи към емпиричното, към инициаторното. И не оставаме разочаровани.

„И така се случи - обяснява текстът, - че духът ми бе прибран в отвъдното и се изкачи на небето: и аз видях светите синове на Бога“ (Енох 71:1). Това описание по всичко прилича на разказ за нещо, което наистина се е случило на написалия го — мистично преживяване, каквото може да бъде предизвикано от някой, който търси инициация в езотеричната традиция на юдаизма.

Енох бива въздигнат „насред онези, които живеят на земята... той бива издигнат високо на колесниците на духа“ (Енох 70:2). Този образ като че ли е юдейски еквивалент на египетската концепция за крилатата Ба. Няма съмнение обаче, че това събитие е свързано с инициация, тъй като текстът обяснява какво се е случило с Енох, след като е бил издигнат на небето, но преди духът му да бъде преобразен:

И арахангел Михаил ме хвана за дясната ръка и ме повдигна, и ме поведе напред през всички тайни, и ми разкри всички тайни на праведността. И ми разкри всички тайни на целите на рая (Енох 71:3-4).

Анонимният древен автор продължава с описание на случилото се след това: „Паднах ничком и цялото ми тяло се отпусна, а духът ми бе преобразен“ (Енох 71:11).

Това е точно типът преживяване, който можем да очакваме да открием сред терапевтите например. И което е по- важно, в случай че сме пропуснали да го забележим, текстът много държи да обясни, че това възкачване на небето е станало, докато Енох все още е бил жив - както пише в текста: „по време на живота му“. Това е на практика идентично с обяснението в египетските „Текстове на пирамидите“, че царят „не е отпътувал мъртъв“, а е „отпътувал жив“. Трудно можем да не забележим, че двете твърдения описват по същество еднакво преживяване, произтичащо от инициацията в мистериите на отвъдното.

Визионерските текстове не могат да бъдат друго, освен записи на инициации - записи, събрани на едно място под името Енох почти по същия начин, по който в Египет приписваните на Хермес Трисмегист текстове са събрани на едно място в „Книга на Хермес“.

Като се има предвид визионерската природа на този текст, на пръв поглед е любопитно да се открие, че седем откъса от Книгата на Енох формират част от Свитъците от Мъртво море. Всички са открити през 1952 г. в пещерата в Кумран във варовитата скала близо до останките от общността, сега известна като Пещера 4. И така, на пръв поглед изглежда, че зилотската група, която е създала Свитъците от Мъртво море и е била толкова важна част от политическата среда на Исус, и месианската еврейска група, родила християнството, са познавали много добре Книгата на Енох. Само че нейният анализ разкрива един интересен факт.

Както казахме, Книгата на Енох е компилация от текстове от различни автори. Всъщност учените са поделили текста на пет раздела, всеки от които е характерен и различен от останалите^24. Разделът, който съдържа разказа за мистичното въздигане и трансформиране, е вторият раздел, известен също като „Притчите“. Този мистичен и инициаторен раздел напълно отсъства от текстовете, намерени в Кумран.

Свитъците от Мъртво море съдържат фрагменти, написани на арамейски, от първи, втори и пети раздел само на Книга на Енох. Мистичният раздел не само липсва, но липсва и следващият раздел, посветен на астрономически и календарни проблеми - и най-вече разделът, осигуряващ основата на слънчевия календар, който, спомнете си, явно е бил използван от жреците в еврейския храм на Ония в делтата на Египет.

Тук виждаме същия сблъсък на традиции, чийто израз намерихме в разказа, където Исус отхвърля зилотската позиция за плащането на данъците на императора. Исус възприема мистичен подход; зилотите възприемат светски подход. Зилотската Книга на Енох явно отхвърля този мистичен подход. Това служи като допълнително доказателство, че - както вече отбелязахме — Исус не може да е усвоил уменията си сред зилотите в Галилея.

Мистичните текстове като Книга на Енох, текстове, които биха били много скъпи на терапевтите, вероятно са били скъпи и на учителите на Исус. В лицето на Книга на Енох най-сетне разполагаме с текст, който като че ли произхожда направо от еврейската среда, в която е бил възпитаван Исус, и от група, занимаваща се с инициация в тайните учения, с възкачване на небето и с преживяване на Божествената светлина. Не може да има никакво съмнение в това, тъй като според Книга на Енох (96:3): „Сияйна светлина ще те просветли“.

Вече пропътувахме доста надалеч. Макар да не сме събрали всичко, събрахме онова, което можем да носим.

Време е да се върнем в Юдея и в Египет, а също и към човека, когото помним като Исус мешиха — Христос.

12.

НЕБЕСНОТО

ЦАРСТВО

В юдаизма винаги е имало тайни, а християнството се е развило от него; тайни, за които намекнахме - и понякога дори експлицитно споменахме, - но които никога не са били записани в мемоарите или в писмата, превърнали се в текстове на християнския Нов завет, който имаме днес. Тези тайни са предавани чрез устната традиция. Ранните отци на Църквата са познавали добре това тайно учение. Дори и ако то не е било проповядвано на самите тях, те са знаели за съществуването му от евангелията.

Една седмица преди екзекуцията на Йоан Кръстител Исус проповядва на брега на Галилейско море; тълпата, дошла да го слуша, била толкова многобройна, че се наложило той да седне в лодка и да говори оттам. Проповядвал на онези, които го гледат и слушат, с помощта на притчи - простички истории, които носят прозрение за начина на живот, който той се опитва да им даде. По-късно, когато останал сам с учениците си, те го попитали защо винаги говори по този начин. Той им дал едно учудващо обяснение: притчите са създадени за масите, казал им той направо, за своите ученици той разполагал с по-дълбоки истини. И обяснил: „защото вам е дадено да узнаете тайните на царството небесно“ (Матей 13:11, Марко 4:11, Лука 8:9-10).

От прямия отговор на Исус разбираме, че има две нива на изразяване: вътрешните тайни, които биват разкривани само пред най-близки съратници, и другата част на учението, която се разкрива пред по-широка публика. Това вътрешно учение е свързано с „тайнството на царството небесно“.

Евангелието от Марко използва малко по-различна терминология и разказва за „божието царство“. Лука прави същото, както и Йоан, който използва тази фраза в друг контекст. Концепцията за „царство“ също откриваме и в някои други текстове, които така и не са включени в Новия завет, като например Евангелие от Тома. В тези текстове забелязваме лека разлика в подбора на думите — „царството“, „царството небесно“, „Божието царство“, „царството на Отеца“, - но не бива да се съмняваме, че всички тези термини означават едно и също нещо.

Какво точно може да представлява това царство небесно?

Освен че то е свързано с нещо тайно, което не е за широката публика, в Новия завет не се казва почти нищо друго; не се подсказва по никакъв начин как може да се стигне до това царство или как да познаем, ако то настъпи. Разбира се, впечатлението, което създават коментаторите, е, че става дума за някакво бъдещо идеално царство, което със завръщането на месията ще започне на земята като някакъв месиански хилядолетен райх. Само че най-напред съществува трудният въпрос за Армагедон - поне според Откровение на св. Йоан Богослов, един доста сложен текст.

Все пак в Новия завет съществуват намеци, които ние, вече запознати с традицията на мистериите в Египет и в Гърция, можем да разпознаем като мотиви, на които сме се натъквали и преди.

Пътят към небето не само трябва бъде разкрит единствено на посветени, но като че ли има смисъл, в който, веднъж открито, това „царство“ винаги присъства. То не е нещо, което трябва да очакваме в някакво несигурно бъдеще, а нещо, което има по-скоро общо с така наречения от египтяните джет — времето, което представлява излизане извън времето. Нещо повече, уверяват ни в неговата неизбежност; вече отбелязахме твърдението на Йоан Кръстител, че „наближи царството Божие“ (Марко 1:15). Можем да разбираме, че това означава, че то е непосредствено постижимо — не че ще настъпи след месец, година или десетилетие или ще се прояви в настъпването на проповедническата мисия на Исус в Израил, което изглежда е най-разпространеното тълкуване на това изявление. А по-скоро, че царството вече е достъпно за онези, които познават пътя.

Нещо повече, нужна е смелост: получаването на достъп до царството небесно изисква правилна съсредоточеност, стабилни нерви и пълно отдаване. „Никой, който е сложил ръката си върху ралото и погледва назад, не е годен за царството Божие“, казва Исус (Лука 9:62). Освен това той не проявява голямо търпение към онези, които претендират за духовност, но не позволяват портите небесни да се отворят за хората, които ги търсят. Исус се оплаква от „книжници и фарисеи“, които той описва като онези, „които затваряте царството небесно пред човеците; защото нито вие влизате, нито влизащите пускате да влязат“ (Матей 23:13).

Това не е описание на проповедническа мисия в Юдея, нито дори правило за бъдещите хиляда години. Исус иска да разберем, че царството небесно е място, до което можем да пътуваме, място, в което можем да влезем.

Това започва да звучи доста познато.

Лука добавя и още нещо: фарисеите питат Исус кога ще настъпи Божието царство. Те очевидно възнамеряват да видят как то ще придобие форма на земята до голяма степен като самоуправляващото се царство, което си представят зилотите, когато отначало кроят плановете си Исус да стане първосвещеник и цар, който физически ще властва над независима Юдея - роля, така драматично отхвърлена, когато той вдига монетата с лика на императора и заявява, че данъкът трябва да бъде платен. По също толкова директен начин, вероятно шокирал фарисеите, които са задали въпроса си по-скоро поради сарказъм, отколкото от искрено любопитство, Исус отговаря:

Царството божие няма да дойде забелязано, и няма да кажат: ето, тук е, или: на, там е. Понеже ето, царството Божие вътре във вас е. (Лука 17:20-21)

Не можем да видим това царство — не можем да го намерим с разума си и посредством физическо наблюдение. Само че Исус вече е казал, че то е достъпно, че до него може да се стигне. Тук той ни дава да узнаем, че то се намира „вътре“. А как човек пътува вътре: ето какво ни е известно: чрез влизане в мълчанието. Исус ни връща към концепцията за инкубацията и за спокойните и безмълвни подземни крипти и пещери, в които търсещият може да бъде иницииран в света, където живеят мъртвите — света на отвъдното.

Дали „царството небесно“ е названието, което дава Исус на света на отвъдното? Струва ми се вероятно. Само че трябва да потърсим още сведения.

През януари 1941 г., когато английските градове биват бомбардирани от Луфтвафе и Втората световна война като че ли се развива в полза на Хитлер (той все още не е нахлул в Русия), а Съединените щати остават официално неутрални (събитията от Пърл Харбър ще се случат единайсет месеца по-късно), един млад американски докторант на име Мортън Смит учи в Йерусалим.

Смит живее в гръцки пансион в съседство с Църквата на Светата гробница в Стария град в Йерусалим. В пансиона отседнал и един от висшите служители на Гръцката орто- доксална църква в Израил отец Кириакос Спиридонидес. Двамата със Смит се сприятеляват. След Коледа отец Кириакос кани Смит да го придружи за няколко дни в пустинния манастир Map Саба, един от най-старите все още действащи манастири. Неговите кули и дебели стени са сгушени дълбоко в една котловина, която свързва Йерусалим с Мъртво море, и Map Саба съществува вече почти петнайсет хиляди години.

Гръцката ортодоксална религиозна служба започва шест часа преди разсъмване и в очите на Смит тя е очарователна, но трудна: ритуалите „не са просто дълги - те са вечни“. Ритуалите служат на божественото по почти същия начин като ежедневните обреди в Светая светих в египетските храмове. За Смит това е истинско откровение: „Службата не вървеше към края си, тя просто продължаваше, както прави от цяла вечност и ще прави завинаги. Когато човек престане да бъде във времето, той престава да бъде и на конкретно място в пространството“.

Когато вдига поглед към покрива на църквата, малките свещици горе му се струват като звезди, огромните стени на църквата като че ли се отдръпват в далечината, а фреските на светиите и на монасите сякаш „присъстват в това царство между звездите, над пространството и времето, в непроменящото се небесно царство, където вечната служба се предлага на вечния Бог“.

Очевидно Смит е дълбоко трогнат от онова, което е преживял в Map Саба. Само че докато участва в литургията, той си дава сметка, че тя не е за него. Той се наслаждава на службата като израз на огромна красота, докато за монасите тя е първостепенно духовно задължение. Литургията трябва да се изпълни, като се използват конкретни думи и конкретни действия; тя е, както осъзнава Смит, по същината си магически ритуал. Това прозрение го кара да започне да изследва мистичните и магически техники, използвани от юдаизма и от ранното християнство.

Той напуска манастира шест седмици по-късно, но преди отпътуването си намира време да надникне в пещерите, които са били първите убежища на монасите, живели тук преди хиляда и петстотин години, и впоследствие са включени в сградата на манастира. Първата църква се намира в най-голямата от тези пещери. Освен това Смит вижда и много икони, макар че най-хубавите са унищожени от пагубен пожар през осемнайсети век. Пожарът освен това е унищожил или е повредил сериозно много древни ръкописи. Повечето от запазените са отнесени за съхранение в Патриархалната библиотека в Йерусалим. Въпреки това преместване все още има голям брой книги в двете библиотеки — основната библиотека в новата църква и по-малката, която се намира в стаичка в голямата кула, където върху прашни лавици се мъдрят разхвърляни книги. Тази библиотека ще бъде мястото на важно откритие, което трябва да отбележим, ще доминира над живота на Смит впоследствие.

Смит завършва докторската си дисертация в Йерусалим и се връща в Харвард, където като истински учен започва работа над втори докторат. Той продължава да поддържа контакт с отец Кириакос, довършва втория си докторат и започва бляскавата си преподавателска и изследователска кариера като преподавател по религиите в университета Кълъмбия в Ню Йорк. През 1958 г., понеже има нужда от почивка, Смит решава да се върне в спокойствието и тишината на Map Саба. Запълва времето си, като съставя каталог на всички стари ръкописи и книги, натъпкани безразборно по лавиците или подредени на купчини по пода на библиотеката в кулата. Всяка сутрин на зазоряване той изкачва дванайсетте или повече етажа стълби към стаичката в кулата, където събира малко книги и ръкописи и ги отнася обратно в монашеската килия, за да ги огледа и опише.

Смит открива, че в много от книгите има и дълги, написани на ръка откъси, копия от по-ранни текстове, които са натъпкани във всяко празно място и страница; дори полетата са използвани понякога. Написаните на ръка добавки датират от осемнайсети и деветнайсети век и разкриват колко трудно е било тогава човек да се сдобие с хартия. Ученият открива и части от стари ръкописи, които са били използвани за книговезването - интересен материал за класическите учени. Но сред книгите и документите в тази прашна лаборатория Смит ще намери истинско съкровище.

Един следобед, докато седи в стаята си и преглежда книгите, които е донесъл този ден, той намира написан на ръка текст на дотогава празни страници в издание от седемнайсети век на писмата на свети Игнаций.

Това е копие на писмото на епископ Климент Александрийски от края на втори век. Смит знае, че Климент е писал много писма, макар да е известно, че нито едно от тях не е запазено. Ето защо откритието му е важно и уникално. Той фотографира текста, за да има копия, по които да подготви превод, и няколко, които да показва на други учени. Преводът се оказва необикновен.

* *

Към 195 г. Климент пише на Теодор, един от неговите каноници, по много деликатен проблем - относно тайно Евангелие от Марко: Климент обяснява, че една безнравствена еретична група, наречена карпократи, с измамни средства се е натъкнала на тайно евангелие и че текстът не бива да се смята за точен.

По същество Климент потвърждава, че това тайно евангелие съществува, но освен това твърди, че нито той, нито Теодор могат да признаят това публично, без така да гарантират на тази еретична секта някаква правдоподобност. Климент моли Теодор да излъже в служба на истината - да отрече, че евангелието е от Марко, дори под клетва.

Климент обяснява, че Марко е прекарал известно време в Рим с Петър и там е започнал да пише разказ за действията на Исус, който впоследствие се е превърнал в неговото евангелие. Петър също е пишел в служба на следващите поколения. След смъртта на Петър Марко се мести в Александрия, където отнася и своите писания, и тези на Петър. Там той пише своето евангелие, но задържа някои истории, които включва само в специално „тайно“ евангелие, което дава на църквата в Александрия, където то все още старателно се пази по времето на Климент „и се чете само на онези, които са посветени във великите мистерии“.

„Велики мистерии“? В християнството? Какви ги говори Климент?

Климент със сигурност е знаел за инициацията и за мистериите. Той е бил много добре образован в областта на класическата философия. Написаното от него изобилства от цитати от Платон, Парменид, Емпедокъл, Херакъл, Питагор, Омир и от още десетки други велики личности от класическото наследство. Той очевидно изцяло е изследвал и критично е проучил всички философски учения на своето време, преди да приеме християнството някъде към края на втори век. Нещо повече, знаел е, че египтяните крият тайно знание в символиката на своите писания и образи, знаел е за херметическите текстове, за мистичните значения, предавани от цифрите и пропорциите, и подобно на мистичните терапевти един век преди него е знаел за тайното значение на разказите от Стария завет. Климент със сигурност не е бил глупак.

Самият факт, че употребява тези думи, илюстрира разнообразието и сложността на християнския свят в Александрия. Може да се очаква той да включва някои такива ритуални практики и не трябва да забравяме, че най-ранните учители гностици като Базилид и Валентиниан са от Александрия. Самият гностицизъм поддържа тайните традиции, известни на ранното християнство, и се развива до голяма степен от тях. Теологът от началото на трети век Иполит запазва един гностичен псалм, който свършва с твърдението:

Тайните на светия път,

наречен гносис, ще предам.

Гностиците твърдят, че те са пазителите на истинското християнство: в сърцевината на тяхната система лежи инициирането в истинското познание за божественото.

Климент изнася подробни аргументи против гностици- те, макар да е изпитвал известна симпатия към техните учения. Мистериите и инициацията са силна особеност на всички християнски секти в Александрия, но като цяло тези учения не са били писмено фиксирани. Те са били поддържани по-скоро чрез устната традиция. Климент се обръща направо към този факт в началото на своята книга Сборник: „Но тайните неща се поверяват на речта, не на писмото“.

След като настоява пред Теодор да пази мълчание, Климент прави удивителното признание за тайно евангелие и дава пълния му текст. Има два откъса - по-важният е вмъкнат в Евангелие от Марко в глава 10, между стихове 34 и 35. Второто и по-кратко допълнение се помества в стих 46, където настоящият текст е осакатен.

Основният момент в тайното Евангелие от Марко е, че един младеж е бил ритуално иницииран от Исус в „Божието царство“!

Оказва се, че това се е случило във Витания, същото място, където се е извършило „възкръсването на Лазар“ (Йоан 11:1-44). Възможно ли е всъщност двете събития да са едно и също? След всичко, което вече видяхме, трябва да се запитаме какво всъщност се има предвид под надигането на Лазар „от мъртвите“. Дали наистина буквално е бил върнат от света на мъртвите? Или от света на отвъдното след инициация в мрак и тишина - в пещера със запушен с камък вход, както я описва евангелието (Йоан 11:38). Дали той, както вероятно би казал Исус, се е връщал от посещение в небесното царство?

И дали този текст е свързан с друго много загадъчно събитие от Евангелието от Марко, което упорито си остава аномалия? Когато Исус е задържан в Гетсиманската градина след кратка схватка, по време на която ухото на един от хората на първосвещеника е отрязано, учениците му се разбягват. След това Марко описва един младеж, отговарящ на описанието на младежа, когото според тайното Евангелие от Марко Исус е инициирал. Никой досега не е намерил обяснение на това събитие. Само че изглежда невероятно двете да не са някак свързани.

Както изтъква Смит: „Правдоподобността не е доказателство“. Въпреки това той добавя: „Историята... по дефиниция е търсенето на най-вероятните обяснения на запазените явления“.

* *

След като намира писмото, Смит трябва най-напред да докаже, че то е онова, което претендира да бъде: възможно е да става дума за пълен фалшификат, създаден по което и да е време след 1646 г., датата на публикуване на писмата на Игнаций, в които е преписано това писмо. Или пък е възможно да е истинско копие на по-ранно писмо, което пък е било фалшификат. Или пък може да е автентично във всяко отношение. Смит трябва да узнае.

Знае се, че манастирът Map Саба притежава колекция от поне двайсет и едно писма на Климент Александрийски още от осми век, защото три откъса от тях са цитирани от Йоан Дамаскин, когато по онова време е живял там". Това е единствената известна сбирка с писма от Климент. Смит смята, че е вероятно тази сбирка от писма да е била до голяма степен унищожена от пожара, причинил такива щети през осемнайсети век. Едно от запазените писма е открито впоследствие и е преписано на ръка в издание на писмата на Игнаций. Това би имало смисъл като примитивен начин за картотекиране - преписването на ръкописно писмо в печатно издание на писма.

Смит най-напред показва снимките на текста на водещи специалисти в областта. От четиринайсетимата, към които се обръща, само двама смятат, че писмото може и да не е на Климент. Смит решава да приеме като „работна хипотеза“, че писмото наистина е това, което твърди, че е. След това в продължение на години той подробно и изчерпателно анализира стила на писане, сравнява го с други текстове на Климент и сравнява откъса от тайното евангелие с текста на каноничното Евангелие от Марко. И двете неща са в подкрепа на хипотезата му.

За жалост Смит така и не успява да представи на други учени ръкописното копие от писмото на Климент, за да го проучат и да го изследват, и поради това си е заслужил доста критики. Този пропуск се оценява като немарливост от страна на учен, който обикновено е толкова прецизен. За жалост на мен ми е пределно добре известно, че невинаги има възможност всеки ръкопис, който човек види, впоследствие да бъде предоставен на учени, за да го изследват и да работят върху него - колкото и да му се иска на човек. А това важи с голяма сила за ръкописите с търговска стойност, за тези, които са били скрити, или за онези, които се смятат за твърде противоречиви или неудобни за групата, чието притежание са.

Все пак трябва да отбележим, че въпреки невъзможността на Смит да покаже оригиналния текст други учени са виждали оригинала на писмото. Двама учени от Еврейския университет - Гай Струмса, професор по сравнително ре- лигиознание, и Дейвид Флусер, професор по ранен юдаизъм и произход на християнството, са го виждали. През 1976 г. тези учени са посетили библиотеката в Map Саба специално за да хвърлят поглед на текста.

Само след няколко минути търсене намират книгата на полицата, където е била оставена от Смит. Получават позволение да отнесат книгата обратно в Йерусалим в библиотеката на Гръцката ортодоксална патриаршия. Възнамеряват да организират химически анализ на мастилото, за да датират написаното. Но когато книгата се озовава в Йерусалим, те установяват, че единствените хора, които могат да проведат такова изследване, са от израелската полиция. Гръцките ортодоксални власти отказват да предадат книгата на полицията и поради това не е възможно провеждането на повече изследвания.

По-късно Струмса открива, че писмото е извадено от книгата и се съхранява отделно на сигурно място. Можем спокойно да допуснем, че скоро няма да го видят други учени.

* *

Ако откъсът наистина е автентичен, тогава какво означава „царството небесно“? И как можем да стигнем дотам? Дори без писмото има доста информация, която ни е достъп- на, стига да успеем да я разпознаем.

В Евангелие от Лука (11:34) Исус обяснява: „...кога твоето око бъде чисто, и цялото ти тяло ще бъде светло“. Това изявление е чист мистицизъм, напомнящ будизма или даоизма от Изтока. Но какво има предвид Исус под това? Същината на казаното от него е, че ако имаме видение за Единното, тогава ще ни обгърне божествената светлина. Ще бъдем погълнати от „Бог“ точно както ни обяснява католическата мистичка от шестнайсети век света Тереза Авил- ска.

Света Тереза често е преживявала така наречения от нея „екстаз“ - състояние, в което духовно желание „се просмуква в цялата душа за един миг [и] тя започва така да отмалява, че се издига над себе си и над творението“. Душата се издига, за да бъде погълната в „Бога“ за кратко. През това време сетивата не знаят какво се случва. Но когато душата изпадне в състоянието на екстаз, „душата е напълно заслепена, погълната“. Мистичката обяснява, че „когато душата погледне към това божествено Слънце, тя е заслепена от яркостта му“.

Съзнавайки приликата между такива дълбоки изживявания и смъртта, света Тереза пише:

Почти напълно изгубих страха си от смъртта, която винаги ме бе ужасявала. Сега ми се струва много лесно за един слуга на Бога в даден момент душата да се окаже свободна от този затвор и да бъде в покой. Мигът, в който Бог се надига и пренася душата, за да покаже такива съвършени неща, прилича на мига, в който душата напуска тялото^16.

Тогава защо не ни учат на всичко това още от началото? Отговорът отчасти е - поради ненавистта на Църквата към свободата, която отприщва мистицизмът.

Света Тереза например е живяла в постоянен страх от това да не престъпи църковните закони и да не бъде тикната от Инквизицията в някой тъмен затвор. Тя произхожда от семейство, което от страна на дядо й е еврейско, но е приело католицизма. За съжаление тъкмо тези конверсос са хората, към които Инквизицията се отнася с най-голямо подозрение. Тереза Авилска търси съвет и макар да е поела по много съмнителни пътища от доктринална гледна точка и да е предизвикала подозрението на някои от хората, на които се е доверила, успява да оцелее поради своята честност, смирение и очевидно дълбоката си духовност; и което е много важно, поради добрите си отношения със своя йезуитски изповедник. Други не са такива късметлии; за тях има само затвор и пламъци.

Църквата до такава степен ненавижда мистицизма, че е изопачила мистичното твърдение на Лука, като е наложила върху него немистично тълкуване; Църквата наистина е кастрирала духа му. Официалният католически коментар върху този текст премахва всякакво чувство за постижение, отдаденост и мистично преживяване, докато обяснява тези редове:

Тук те твърдят, че е нужно неразкривено зрение, за да се види светлината на Исус... Значението на това като че ли е: „Когато човек посредством светлината отвътре на здравите очи се изпълни със светлина и няма и следа от мрака (злото), тогава и само тогава светлината отвън, запалената от Господ светлина на Исус, ще го освети напълно“.

С други думи, дори Новият католически коментар не е сигурен какво означава въпросното схващане и трябва да се задоволи с това, което то „като че ли“ означава.

Само че вече знаем много повече. Можем да бъдем сигурни в значението на думите: те представят непреклонната мистична нагласа и са съвет как да преживяваме Божествения източник на всичко — как да пътуваме до небесното царство.

* *

Разбира се, повече за небесното царство може да се открие в Евангелие от Тома. Професорът от Харвард Хелмут Кьостер има силното усещане, че това евангелие трябва да бъде включено в канона на Новия завет, и много други учени са съгласни с него. То е продукт на египетското християнство от втори век, който е един изключително плодовит период.

На Великден през 367 г. Атанасий, епископът на Александрия, заявява, че всички неканонични книги в Египет трябва да бъдат унищожени. Оцеляват съвсем малко текстове. Възможно е монасите от един манастир близо до Наг Хамади да са решили да скрият своите свещени текстове, а не да ги унищожат, и да са ги поставили в голямо гърне, което са заровили в пустинята близо до Нил. През декември 1945 г. гърнето е изкопано от един работник, който копае за тор. Вътре той намира дванайсет сборника от папируси и още осем страници от тринайсети сборник - като цяло в гърнето има четирийсет и шест различни текста. Някои от страниците са изгорени, но сборниците в крайна сметка са продадени на Коптския музей в Кайро, където в момента всички те се съхраняват.

В крайна сметка учените успяват да се доберат до тях. Някои от текстовете са публикувани рано, но докато ЮНЕСКО не организира международен екип от учени, които да ги преведат, малка група учени държи текстовете за себе си. Професор Джеймс Робинсън, ръководител на екипа на ЮНЕСКО, говори за прекомерното забавяне на публикуването и за трудностите по отношение на достъпа, с които се сблъскват другите учени, не само във връзка с тези сборници, но и във връзка със Свитъците от Мъртво море, и тъжно отбелязва: „Откриването на ръкописи изважда на преден план най-лошите инстинкти на иначе нормални учени“.

Този сборник с текстове от Наг Хамади сега популярно се нарича Гностичните евангелия и Елейн Пейджълс от Принстън вероятно е най-известният техен коментатор. Интересен аспект на тази колекция е широкият набор от текстове, които се смятат за духовни - не само гностичните текстове на различни фракции, но и трудове на Платон и херметически текстове. Тя показва несектантския подход към духовността от онова време. Манастирът, където пър- воначално са се намирали текстовете, може и да е бил християнски, но той е бил готов да признае духовността на тези текстове независимо откъде идват. Като че ли от значение е посланието на текстовете, а не религиозната или философската традиция, от която може да са се появили. Монасите съсредоточават вниманието си върху небесното царство, а не върху надпреварата между сектите.

Евангелие от Тома е сред текстовете, открити в Наг Хамади. Ясно е, че то черпи информацията си от скрита традиция, предавана само на малцина избрани; както се казва в първото му изречение: „Това са тайните думи, които живият Исус изрече, а Дидимус Юда Тома записа“.

Евангелието вероятно в някои отношения е най-близо до каноничните евангелия. За разлика от другите гностични текстове, то съдържа множество разкази и притчи, които успоредяват тези от евангелията на Новия завет. Но то съдържа и нещо повече. Дава свежи данни за „царството“ — или за „Царството на Отеца“. Учениците питат Исус: „Кога ще настъпи новият свят?“, а Исус отговаря: „Онова, което чакате, вече е дошло, само че вие не го познахте“19. Евангелието обяснява и къде трябва да бъде намерено това „небесно царство“: „Царството е вътре във вас и извън вас“.

То е реалност, а не отражение на реалността във видимия свят. „Царството на Отеца се простира на земята, а хората не го виждат“, твърди се в евангелието.

А как може да подходим към него? В отговор ни предлагат въображаем паралел с вече цитираните думи на Исус —      че „окото ти“ трябва да бъде едно. „Исус е казал: „Когато направите двете едно, ще станете синове на човека“.

Неговият съвет е да се прозре отвъд множествеността на света в единната реалност:

Исус им каза: „Когато направите двете едно и когато направите вътрешното като външното и външното като вътрешното, и горното като долното, и когато направите мъжкото и женското едно и също... тогава ще влезете [в царството]“23.

По-нататък, в изявление, което много прилича на думите му в Евангелие от Матея, Исус обяснява: „Фарисеите и книжниците взеха ключа на знанието и го скриха. Самите те не влязоха, нито пък позволиха да влязат онези, що искат“.

Въпреки цялата ортодоксалност, която е закрепена твърдо за всяка негова дума и за всеки нюанс, Павел не е извън кръга на онези, които знаят, че в новата вяра се случва много повече, отколкото може да бъде записано: „Мъдрост проповядваме между съвършените“, пише Павел. „Проповядваме Божията премъдрост, тайна, съкровена...“ (1 Кор. 2:6-7).

Описанието „премъдрост тайна“ е превод на гръцкия оригинал софиан ен мустерио, което означава „мъдрост в тайна“ - мъдрост, която е тайна. Тя, твърди Павел, е дадена само на телейоис, „съвършените“, което е свързано с телете, инициацията, и с телестес, жреците, които извършват инициирането в мистериите. Павел използва терминология на класическата традиция на мистериите.

Само че Павел никога не е познавал Исус. Той дори никога не се е срещал с него. И не се е разбирал с месианската еврейска общност в Йерусалим. Това едва ли буди учудване, като се има предвид предишната му водеща роля сред преследвачите. Йерусалимската общност не е имала доверие на Павел. Книга Деяния на светите апостоли престорено скромно, но категорично обяснява, че той бързо е бил изпратен в Tapс в Южна Турция. Предполага се, че това е сторено за негова собствена защита, макар да не е толкова ясно спрямо кого точно се нуждае от защита той (Деяния 9:30). Важното е, че Павел е бил отстранен от Юдея. Зилотите не са искали да им се пречка на пътя. Всъщност мнозина са били онези, които с радост биха отстранили Павел от пътя завинаги.

Неговото знание обаче свързва много други свидетелства за съществуването на езотерично и мистично учение, което се е предавало тайно в християнството. Но някъде към края на втори век това учение бива изтласкано на заден план. То запада, а валидността му е отречена, докато в крайна сметка учението отмира. Струмса допуска две главни причини за случилото се: първо, еретичните учители са възприели езотеричните учения, когато ересите са били заклеймени, затова са били заклеймени и езотеричните учения. Второ, смятало се е, че за да се повиши универсалната привлекателност на християнството, то трябва да се откъсне от всякакви доктрини, които са пазени в тайна от масата вярващи. И в същото време с налагането на написаните евангелия устната традиция, която е главното средство за предаване на тези традиции, изгубва значението си.

* *

Има още един текст, който трябва да отбележим, защото той събира в едно множество нишки, които са се разхлабили по време на пътуването извън отъпкания път.

През 1896 г. в Кайро е открит сборник от пети век, написан на коптски върху папирус. В него има четири нови текста — един от които по-късно ще бъде намерен и в Наг Хамади - и всички те са много ранни. Един от тези текстове, който дотогава не е бил виждан и е бил известен само на египетската църква, се нарича Евангелие от Мария Магдалина. Датира се към началото на втори век. Подобно на Евангелие от Тома това предание има претенция за валидност точно както и евангелията от Новия завет. Макар да са намерени още два откъса от евангелието, всъщност запазена е само половината от оригинала. Въпреки това той е проникновен.

Като текстовете, за които говорихме по-рано, в Евангелие от Мария Магдалина се съдържа предупреждение от Исус срещу търсенето на физически доказателства за съществуването на царството небесно. Думите, използвани в това евангелие, са малко по-различни от онези, с които сме свикнали. Преводачката, професор Каръл Кинг от Богословския факултет в Харвардския университет, е използвала нестандартна фраза, за да замести „Син Човешки“ - тя използва „дете на истинската Човечност“, което може би е по-добра фраза, която избягва сектантската и догматична- та натовареност; по сходни причини тя заменя „царство“ със „селение“.

„Бъдете нащрек - казва Исус, — за да не може никой да ви заблуди, като рече: „Погледни насам!“ или „Погледни натам!“. Защото детето на истинската Човечност съществува вътре във вас. Следвайте го! Който го търси, ще го намери. Вървете тогава, разтръбете добрата новина за Селенията“.

Само че в това евангелие настъпва обрат: когато учениците спорят какво е имал предвид Исус, Петър казва на Мария Магдалина:

Сестро, знаем, че Спасителят те обичаше повече от всички други жени. Кажи ни думите на Спасителя, които си спомняш, нещата, които знаеш, а ние - не, защото не сме ги чули.

Следователно Мария Магдалина е научила някакво тайно учение от Исус, което другите не са научили. Тя отговаря на Петър: „Ще ви науча на онова, което е скрито от вас“.

Неколцина от учениците се дразнят от познанието на Мария и оспорват, че Исус някога е казвал нещата, които тя твърди, или пък се оплакват, че е говорил с жена, преди да говори с тях — факт, който им е трудно да повярват. Петър настоява да узнае: „Наистина ли той е говорил с жена насаме, без ние да знаем за това? Трябва ли да се обърнем и да я слушаме? Нея ли е предпочел пред нас?“. Но ученик на име Леви защитава Мария Магдалина: „Можем да сме сигурни, че Спасителя я е познавал добре. Ето защо я обичаше повече от нас“.

Можем да бъдем сигурни - не само въз основа на Евангелие от Мария, на Евангелие от Тома и на откъсите на Смит от тайното Евангелие от Марко, но също и по силата на казаното в самия Нов завет, — че Исус е проповядвал тайни доктрини, свързани с преминаването в царството небесно, метафора - както вече отбелязах - за онова, което египтяните описват като света на отвъдното или което гърците описват различно като земята на блажените или подземния свят. Всички описват божествения свят. Последователят на Исус, схванал учението му най-добре, е Мария Магдалина, ученичката, която е обичал повече от всички останали и която според Евангелие от Филип често е целувал.

Дали тогава не сме по-близо до това да узнаем защо и кога Исус е бил помазан във Витания - помазан като месия, както предполагам аз, и церемонията е била извършена от жена - Мария от Витания, сестрата на Лазар, който е „станал от мъртвите“, в един наглед объркан разказ за инициация в тайните на отвъдното (Йоан 11:2)?

Освен това допуснах, че трябва да приемем старата традиция да смятаме Мария от Витания за едно и също лице с Мария Магдалина - довереница на Исус и вероятно негова съпруга. Тя е била спътницата на Йсус; пътят на Исус към небесното царство не е бил предназначен единствено за мъже.

Мария по-добре от всеки друг е разбирала тайните на небесното царство, тя е стояла на сочните пасища на обетованата земя, познавала е всички начини да се пътува в от- въдното. Разбира се, че Мария ще е тази, която ще помаже Исус като месия. Важен елемент от такова ритуално по- мазване е, че то се прави от някой, който разбира смисъла на действието, и от някой, който може да участва в разпознаването на месията — защото помазването е само последното действие в един по-дълъг процес, чиито подробности не са записани в евангелията.

Нищо чудно, че римските властници са искали да изключат познанието за този свещен път и знанието за тези допълнителни евангелия. За тяхно съжаление те не могат да направят нищо по отношение на евангелията, които впоследствие стават известни като Нов завет, освен да контролират тяхната интерпретация - да контролират „измамата“. Смешното, разбира се, е, че стотици, а вероятно хиляда или две хиляди години по-късно някои самоуверени теолози смятат, че разбират какво са искали да кажат авторите по- добре от самите автори. Защо изобщо сме вярвали в това толкова дълго?

Макар че винаги е имало учени и коментатори, които са прозирали отвъд измамата, едва напоследък манипулациите и грешките започнаха да излизат наяве. Но досега, и особено в пищните зали на Ватикана, нищо не се е променило. Властта предпочита измамата пред истината.

13.

СВИТЪЦИТЕ НА ИСУС

През този януарски следобед в кибуца Калия беше топло и сънено, а би трябвало януари да е най-студеният месец. От няколко години този селскостопански кибуц, намиращ се на брега на Мъртво море, бе станал наша база за годишна експедиция, организирана от Калифорнийския университет в Лонг Бийч под ръководството на професор Робърт Айзенман, ръководител на катедрата по религиознание. Далечната ни цел бе да открием още Свитъци от Мъртво море. Но най-напред трябваше методично да проверим всички пещери, разположени на километри по почти вертикалните канари, които се извисяваха до триста и шейсет метра над равната морска повърхност.

Отседнахме в една група постройки, подобни на мотел, издигнати от кибуца, за да се възползва от постоянния поток туристи, привлечени от древните каменни руини в Кум- ран, който се намираше на съседната стръмна скала - руини, станали прочути с намирането на Свитъците от Мъртво море през 1947 г. Жители на Калия се грижеха за мястото и държаха ресторанта и книжарницата на входа, превърнали се заради климатика в неизбежно привлекателно убежище за всеки посетител.

Денят ни започваше рано и свършваше по пладне, защото после температурата ставаше непоносимо висока дори и по това време на годината. Връщахме се в кибуца и се хранехме заедно с всички постоянни жители в голямата обща столова. След това се оттегляхме в своята редичка от къщички и анализирахме намереното сутринта, почиствахме и подготвяхме оборудването си или, след като горещината намалееше, мълчаливо се скитахме в пустинята, където лениво се развличахме с каменни останки, чирепи и малки животни и птици. След залез обаче от съображения за сигурност се връщахме зад защитните огради и при въоръжения патрул в кибуца. В крайна сметка се намирахме на границата. Всеки сезон поне веднъж се случваше някакъв инцидент, свързан със сигурността. По време на това си посещение бяхме ангажирани с лекция, когато в стаята нахлу един от пазачите и нареди с напрегнат шепот: „Угасете всички лампи и легнете на пода“. Бяха забелязали нарушители. Като свидетелство остана малка лодка, прекосила Мъртво море. Предния ден жител на съседния кибуц бе изгубил крака си в минна експлозия.

Само че този следобед, 17 януари 1992 година, ръководителят на експедицията Робърт Айзенман бе отишъл в Йерусалим - на около четирийсет минути път, - за да се срещне с един израелски археолог. Седях върху една ниска стена и разговарях със специалиста по Библията Джеймс Табор, който беше асоцииран преподавател по Новия завет в Университета в Северна Каролина в Шарлът, и един докторант от екипа, Денис Уокър. Другите членове на екипа или си почиваха, или разговаряха тихо на малки групи. В тази пасторална сцена нахлуха двама добре облечени израелци, които почти неконтролируемо излъчваха самодоволство от постовете си. Всички носеха папки с документи. У мен тутакси се зароди подозрение. В Израел параноята е рационална и жизнеутвърждаваща черта. Купчини официални документи винаги означават проблеми. Дочух кратък разговор:

-      Тук ли е професор Айзенман?

-      Не - гласеше отговорът, - няма го.

-      Кога ще се върне?

-      По-късно - долетя предпазливият отговор.

Проблеми? Защо?

Всички смятахме, че монополът над Свитъците от Мъртво море, поддържан почти четирийсет години, най-сетне е прекратен два месеца по-рано, когато библиотеката „Хън- тингтън“ в Калифорния бе решила да подготви пълен набор от снимки на Свитъците от Мъртво море, които бе направила достъпни за учените. Още първия ден Айзенман бе първият, който се консултира с тях. От последвалите събития обаче стана ясно, че мощни запазени интереси все още се задвижват при всяка възможност да предявят права над Свитъците от Мъртво море. Тези документи на две хиляди години разкриват една отдавна скрита действителност, неудобна както за юдаизма, така и за християнството, и много време манипулирана от малка група учени.

* *

Свитъците от Мъртво море са открити в началото на 1947 г. Историята така и не е установена напълно, защото младият пастир бедуин, който ги е намерил, Мохамад ад Диб, вероятно е бил ангажиран и с някакви други задачи. Това е вероятната причина да не са известни всички обстоятелства около събитията, които са го завели в местността край Кумран. Но както вече отбелязахме, историята, която той разказва след това, е много проста. Търсел изгубена коза сред канарите и речните долини, когато забелязал малък вход на една пещера. Хвърлил вътре камък с надеждата да чуе изблейване на коза. Вместо това чул шума от трошащи се глинени съдове. Пропълзял в пещерата, за да провери какво има вътре.

Намерил няколко запечатани глинени гърнета, всяко с височина около половин метър, а някои били счупени. Смята се, че в пещерата е имало поне осем такива гърнета, макар че никой не може да е сигурен. Във всяко гърне има кожени свитъци, изписани с древен текст. Бедуинът признава, че е извадил поне седем свитъка. Макар да знаем, че има и други свитъци, които така и не са били предадени на властите, просто нямаме представа точно колко са били свитъците първоначално. Археолозите твърдят, че в пещерата има парчета от счупена керамика, достатъчни за четирийсет съда. Само че не можем да бъдем сигурни дали те са счупени в древността или по-наскоро, нито дори дали са съдържали свитъци, които може да са били унищожени или дори скрити, за да бъдат продадени в бъдеще.

От тази първа находка - наречена Пещера 1 в описа на Свитъците от Мъртво море - имаме седем свитъка, повече или по-малко пълни, заедно с фрагменти, представящи двайсет и един други свитъка. Не се знае защо някои свитъци са разкъсани, а други са останали непокътнати. Разбира се, обяснението може да е съвсем просто - че гърнетата са били счупени от паднал от тавана камък и диви животни са пръснали наоколо показалите се отвътре свитъци. Бил съм в стотици пещери в района и ви уверявам, че от тавана често падат камъни и че има много хищни животни, например чакали.

Бедуинът пастир предал свитъците на Халил Искандер Шахин, известен и като Кандо, християнски търговец на антики, който има магазинче във Витлеем. Той бил опитен търговец на черния пазар и се носели слухове, че Кандо и негов колега скоро след това сами отишли в пещерата и взели останалите текстове или части от текстове. През април 1947 г. един от свитъците е отнесен на митрополита на сирийската якобитска църква в манастира „Свети Марко“ в Йерусалим. Митрополитът не могъл да го разчете, но веднага разбрал колко древен и важен е свитъкът. Макар трите други свитъка да били продадени другаде, митрополитът успял да купи останалите четири.

Отнесъл ги при един учен от катедрата по античността и след това от ръководения от доминиканците Библейски и археологически колеж в Йерусалим, който от 1945 година е управляван от отец Ролан дьо Во. Макар и двамата да смятат, че свитъците са писани сравнително неотдавна, друг специалист от колежа предупреждава митрополита за множеството фалшификати, които се разпространяват от така наречените търговци на антики.

Професор Елеазар Сукеник, ръководител на катедрата по археология в Еврейския университет в Йерусалим, научава за свитъците малко след това и успява да ги разгледа. След няколко неуспешни опита да ги купи всичките Сукеник най-накрая успява да се сдобие с трите свитъка, които митрополитът не притежава. Към края на 1947 година Сукеник купува Свитъка на Исая, Свитъка на войната и Свитъка с химните. Само че четирите свитъка, които са в ръцете на митрополита - още един текст на Исая, коментарът на Хабакук, Ръководството по дисциплина и Арамейс- ки апокриф на Битие, - се оказват невъзможна сделка. Трите свитъка, купени от Сукеник, ще бъдат публикувани от израелците през 1955-56 година.

Освен това митрополитът сюпочва договор с Американския колеж по археология в Йерусалим и в началото на 1948 г. предлага своите свитъци на тази институция. Той дава и позволението си Американският колеж да заснеме три от свитъците с цел издаването на факсимиле с надеждата, че това ще повиши цената им. Снимките са готови през март 1948 г.

През 1949 г. Израел излиза от първата си война и според условията на примирието Кумран отново става част от Палестина. На 24 април 1950 г. Палестина официално бива включена в Йордания. Разпореждането с всякакви бъдещи изследвания е в ръцете на Йорданския отдел по античността и на неговия директор Джералд Ланкастър Хардинг. Но митрополитът вече е отнесъл свитъците в Съединените щати, където те биват изложени в края на 1949 г. По същото време са обявени за продажба.

Накрая, през 1954 г., свитъците са закупени от израелското правителство благодарение на усилията на Игел Ядин, син на Сукеник. Днес те са изложени заедно с осмия текст, Храмовия свитък (придобит през 1967 г.), в Светилището на книгата в Йерусалим.

* *

Отначало учените не са впечатлени от свитъците. Освен обвиненията във фалшифициране и измама други известни специалисти смятат, че те са създадени много късно. През 1949 г. известният учен от Оксфорд професор Годфри Драйвър ги датира към шести или седми век след Христа. На следващата година той променя датировката на 200-500 г., което пак е по-късна дата от юдейо-християнския период. Друг учен от университета в Манчестър смята, че те са много по-късни и са създадени през единайсети век. Има и хора на друго мнение. Отец Ролан дьо Во, директор на Библейския колеж, първоначално смята, че свитъците са много по-стари от християнската ера. Той датира гърнетата, а и намерените в тях свитъци, към елинистичния период преди римското господство в Египет и в Юдея, т.е. към началото на първи век преди Христа.

В края на януари 1949 г. двама йордански военни намират пещерата, в която са открити свитъците. На 5 март същата година Ролан дьо Во и Джералд Ланкастър Хардинг я разкопават. Намират ленени късове, счупени гърнета и малки парчета текст от двайсет и един различни труда. Събитията се развиват бавно, разкопките са вълнуващи, но не е намерено почти нищо, което да предизвика безпокойството на Църквата. Само че всичко това ще се промени.

В края на 1949 г. всички свитъци са или в ръцете на израелците, или в Съединените щати. Само че събитията имат своя собствена инерционна сила и скоро започват да заплашват да излязат извън контрол. В началото на 1950 г. излиза първият том с публикации на Американския колеж за ориенталистични изследвания. Той е озаглавен „Свитъците от Мъртво море от манастира „Свети Марко“. В тази книга има снимки и транскрипции на ръкописа на Исая и на коментара на Хабакук, сега известен като Хабакук пешер. Пешер е дума, която често се използва в Свитъците от Мъртво море, за да означи древен текст, интерпретиран от групата в Кумран, за да послужи на нейните интереси и най-вече на интереса ѝ към „последните дни“, когато врагът ще бъде сразен и Израил ще бъде управляван от цар от Давидовото коляно.

Като наблюдават как тази група интерпретира текстове от Стария завет, учените стигат до ценни прозрения за идеологията и за начина на мислене на нейните членове. Учените по света започват да разглеждат съдържанието на текстовете, особено това на пешерите. Освен това започват да си правят собствени изводи за вярванията на хората, писали текстовете, и за последиците от тяхното съдържание. Неизбежно започват да се прокарват паралели с християнството.

Първият шок настъпва на 26 май 1950 г., когато Андре Дюпон-Сомер, професор по семитски езици и цивилизация в Сорбоната в Париж, изнася публична лекция за Хабакук пешер в Академията за литература и изящни изкуства. Лекцията предизвиква пълен фурор. Професор Дюпон-Сомер е навлязъл в сърцето на една забранена територия - той открито и публично е свързал свитъците с християнството. Мнозина са разтревожени от това, което те схващат като предизвикателство към вярата си; други са дълбоко възмутени и бързат да изразят обидата си.

Хипотезата на Дюпон-Сомер е, че Хабакук пешер е написан в началото на християнската ера; че свитъците са били скрити по време на войната в периода 66-70 г. след Христа; че членовете на живеещата в Кумран общност, които според пешера се стараят да се придържат към „нов завет“, са описаните от Йосиф Флавий есеи; и че се вярва, че главата на общността на свитъците, човек, който нито веднъж не е назован по име и е известен само с прозвището „Учител на праведните“, има божествена природа, бил е убит от враговете си и след това се очаква да възкръсне от мъртвите. Дюпон-Сомер е смаян от паралелите между Исус и Учителя на праведните, в когото той вижда някакъв първоначален модел за Исус.

Тревожното е това, че той като че ли атакува директно уникалността на Исус. Обобщавайки заключенията си в книга, издадена същата година, Дюпон-Сомер пише:

Вече е сигурно - и това е най-важното прозрение вследствие на откритията край Мъртво море, - че юдаизмът през първи век преди Христа има цяла теология за един страдащ месия, който трябва да стане спасител на света, развиваща се около личността на [Учителя на праведните].

В опасност е не само уникалността на Исус. Дюпон-Сомер освен това допуска, че той и християнството са се появили от съществувала преди тях еврейска среда:

От документите от Кумран става ясно, че най-старата християнска църква се корени в еврейската секта на Новия завет, секта на есеи в степен, каквато никой не би заподозрял, и че тя е заимствала от нея голяма част от своята организация, обреди, доктрини, „мисловни модели“, а също мистичните и нравствените си идеали.

По всичко личи, че Ватиканът е разтревожен; той със сигурност започва да мобилизира силите си за действие. А тези сили са — слабо казано - могъщи. Макар Инквизицията вече да не изгаря хора на кладата, Светата канцелария все още съществува, за да брани на всяка цена църковната догма.

Както споменахме по-рано, през 1902 г. папа Лъв XIII е създал Папската библейска комисия, за да следи и да направлява католическата теологична ученост. По-конкретно комисията се противопоставя на модернизма, на работата на учените, които видяхме събрани около семинарията „Свети Сюлпис“ в Париж, преди тези учения да бъдат заклеймени в края на деветнайсети век. Папската библейска комисия осигурява експерти - „консултанти“ - на Светата канцелария. Това е първата отбранителна линия срещу нападения против вярата. Една от главните й роли е била - и все още е — да установява и да постановява „правилния начин да се проповядва писанието“5. Всъщност това на практика е централата за „мошеничества“ на Ватикана.

Макар Светата канцелария и комисията да се смятат за две отделни организации, това всъщност е илюзия; двете институции винаги са имали огромен брой общи членове на ръководствата си. Близостта между двете става офици- ална през 1971 г., когато Папската библейска комисия е поставена под шапката на Инквизицията - сега известна под по-приятното си название Конгрегация за доктрината на вярата. И двете организации действат от една и съща сграда в Рим. През 1981 г. кардинал Рацингер става отговорният кардинал, Великият инквизитор. През 2005 г., както всички знаем, той става папа.

* *

През 1951 г. реакцията срещу онези, които свързват Свитъците от Мъртво море с християнството, става все по-сил- на: твърде много е заложено на карта за хората, които имат нужда да поддържат уникалността и божествената природа на Исус. През февруари същата година един известен йезуитски учен пише критика в „Етюди“, йезуитско академично списание. Позицията му е очевидна за другите учени: той е „разтревожен от нещо, което прилича на заплаха за уникалността на Исус“. Някъде по същото време още един удар предизвиква още по-силната тревога на католическите учени. Парчета ленена материя са открити в Пещера 1, когато Джералд Ланкастър Хардинг и отец Дьо Во разкопават там. Едно от парчетата е изпратено в Съединените щати, за да бъде датирано с въглерод: в резултат се получава датата 33 г. сл.Хр., плюс-минус двеста години - период на създаване от втори век преди Христа до началото на трети век след Христа. В такъв случай свитъците може да са били създадени през християнския период. Това е датировка, която Църквата ще трябва да приеме и с която да се примири.

След това, през март 1951 г., отец Дьо Во, който се опитва да заеме позиция, контролираща свитъците, публикува много отрицателна рецензия на лекцията и книгата на Дюпон-Сомер в „Ревю библик“, на което самият той е редактор. Дьо Во не скъпи сарказма си: „Тази теза е представена много изкусително и с мамещ ентусиазъм. Има много научност и още повече изобретателност“.

Само че отец Дьо Во често греши. Допуска сериозна грешка и в своята рецензия. Едно от „доказателствата“ му за тезата на Дюпон-Сомер е „фактът“, че „гърнетата, в които са намерени ръкописите, се датират към края на елинистичния период, преди римския период в Палестина, от компетентни археолози, които са ги виждали“. Това твърдение на отец Дьо Во, както и много други негови твърдения, е погрешно и по-късно той е принуден да го оттегли. Само че той вече е успял да отбележи точка в престрелките, които в крайна сметка водят до голяма битка.

В края на 1951 г. отец Дьо Во и Джералд Ланкастър Хардинг започват разкопки на руините в Кумран. И точно тогава те получават още един удар: всички разпознаваеми монети, които са намерили, датират от началото на християнския период до края на еврейската война през 70 г. сл.Хр.. Те откриват и гърне, вкопано в пода на една от пещерите, което е същото като гърнетата, в които са се намирали свитъците в Пещера 1. Това е силно доказателство в полза на факта, че и Кумран, и свитъците са се използвали по време на християнския период.

И после, през септември 1952 г., бедуинът се появява с картонени кутии, пълни с фрагменти от свитъците. Бедуинът е открил Пещера 4. Така се появяват хиляди парчета от около осемстотин различни свитъка. Само че всички тези парчета са малки, някои от тях - много малки. Там не са намерени никакви пълни свитъци. Толкова много фрагменти трябва да бъдат навързани в едно цяло и преведени, че никой специалист не може да се справи със задачата сам. Трябва да бъде сформирана специализирана група учени, за да могат да подредят, да преведат и да публикуват материала. Това дава на отец Дьо Во възможност да си възвърне част от контрола над текстовете.

През 1953 г. е сформиран малък международен екип от седем учени, които да „притежават“ ръкописите и да работят над тях. Този екип се ръководи от отец Дьо Во и е доминиран от Библейския колеж. След като един германски учен си заминава още в началото, в екипа остават четирима католически свещеници, а един негов член, монсеньор Патрик Скеан, е преподавател от Американския католически университет във Вашингтон и впоследствие става директор на Американския колеж за ориенталистични изследвания и член на Папската библейска комисия. Цитират се неговите думи, че „голяма част от дълга на всеки изучаващ Стария завет е да проследи в свещената история развитието на готовността за разпознаване на Христос, когато той дойде“. Ясно е, че той не е силен привърженик на обективната наука.

Свитъците се пазят в Палестинския археологически музей, по-късно преименуван на музей „Рокфелер“. В борда на този музей е отец Дьо Во.

Отец Дьо Во става член на Папската библейска комисия през 1955 г. Освен това като ръководител на Библейския колеж той е в челните позиции на библейската археология. Всъщност след него всеки следващ директор на Библейския колеж също е член на Папската библейска комисия.

Отец Дьо Во е редактор на колежанското списание „Ревю библик“, посветено на академичното и археологичното проучване на библейските въпроси. „Ревю“ доминира и едно ново списание, посветено на Свитъците от Мъртво море, което се нарича „Ревю дьо Кумран“. Когато през 1956 г. излиза новият католически превод на Библията, впоследствие наречен Йерусалимска Библия, главен редактор е отец Дьо Во. Той е автор и на голям труд върху историята на Древен Израил и върху Свитъците от Мъртво море и неговите разкопки в Кумран. Отец Дьо Во наистина е много влиятелен човек в тази област.

Избраните учени охраняват свитъците много строго: никой освен тях или академично „лицензиран“ от тях човек няма право на достъп до материала. Развихря се обаче един скандал: докато някои учени, най-вече Джон Алегро, издават своите текстове относително бързо, на други е нужно много повече време. Минали са четирийсет години и все още някои важни свитъци остават непубликувани. Налице е растящото подозрение, че католическите учени задържат материал, пагубен за уникалността на Исус.

Английският член на екипа Джон Алегро има свои собствени подозрения. Когато научава, че отец Дьо Во и други членове на международния екип се канят да напишат отворено писмо до лондонския вестник „Таймс“, с което да заклеймят неговата интерпретация на Свитъците — едно възмутително действие, - Алегро пише на отец Дьо Во през март 1956 г. и го предупреждава:

По време на всяка лекция за свитъците, която изнасям, изниква все същият въпрос: вярно ли е, че Църквата е свещена... и можем ли да сме сигурни, че всичко ще бъде публикувано... Не е нужно да обяснявам какво ще бъде въздействието на подобно писмо, подписано от трима римокатолически свещеници.

Само че отец Дьо Во и останалите пренебрегват предупреждението му и продължават с действията си, целящи дискредитирането на Алегро. Няма да му позволят да се измъкне безнаказано с независимите си действия. Контролът е всичко, когато става дума за Свитъците от Мъртво море.

От тяхна гледна точка това е умно. Нужно е само да погледнем текста „Син Божи“, за да се уверим в това.

* *

Един горещ следобед през юли 1958 г. бива закупен нов отрязък от текст; той е на арамейски и е намерен в Пещера 4.

Един от експертите, присъствали в този момент - йезуитският отец Джоузеф Фицмайер, сега професор по библейски проучвания в Американския католически университет и консултант на Папската библейска комисия, ми каза, че са успели да разчетат текста още до следващата сутрин. Нека схванем всичко правилно: на 10 юли 1958 г. специалистите от международния екип са знаели, че разполагат с част от текст, в който става дума за личност „която скоро ще бъде наречена Син Божи“. Все още се водят спорове относно това дали тази личност е поддръжник или противник на садукейското свещеничество в Кумран, но това няма значение. Важното е, че се оказва, че титлата „син Божи“, за която преди се е смятало, че се използва само за Исус в света на юдаизма, е имала предходна употреба.

Разбира се, това е противоречиво. Католическите учени са решени да поддържат възможно най-голяма дистанция между свитъците и християнството; ако пуснат този текст, това би разкрило безсъдържателностга на техните аргументи. И те правят каквото могат: скриват текста в продължение на много години. Съществуването му се пази в тайна. Накрая ученият, който отговаря за текста - отец Джоузеф Милик, го споменава в една лекция през 1972 г. През 1990 г. текстът става достояние на едно популярно списание, „Библейски археологически преглед“, което го публикува. Но това се случва трийсет и две години след намирането и превода на текста. При отсъствието на трайно решение като унищожаването на текста най-добре е да се печели време.

Разбира се, всички такива тактики за забавяне приключват в края на 1991 г. с издаването на пълния набор от снимки на Свитъците от Мъртво море от библиотека „Хънтингтън“ в Калифорния, последвана скоро от други институции по целия свят, които правят публично достояние снимките, които също са им предадени на съхранение. Макар да са изгубили физическия контрол над суровия материал, хората, които все още искат да контролират Свитъците от Мъртво море, са принудени да пренасочат усилията си към контролирането на тълкуването на свитъците. Борбата продължава до ден днешен.

Не се заблуждавайте: Ватиканът е загрижен. Не е дреболия да се отрича уникалността и божествеността на Исус.

Предишният силен контрол на Ватикана над тези документи косвено насърчаваше нас, другите, да търсим знание другаде. Само че преди това трябваше да оборим някои от явно погрешните заключения на Дьо Во. Например в даден момент по време на своя монопол над текстовете той е бил убеден, че Кумран е някаква монашеска организация, в която има „столова“, където членовете се хранят, и „стая за преписване“, където работят есеите, авторите на свитъците. Този монашески модел направлява всичките му интерпретации, впоследствие - и неговите разкопки. По-скорошни изследвания обаче хвърлят съмнение върху схващането, че свитъците изобщо са били писани в Кумран. Все по-вероятно изглежда, че те са били донесени от Йерусалим и са били скрити в пещерите.

Всъщност, тъй като отец Дьо Во така и не изготвя окончателен доклад за мястото, археолозите, работещи по неговите бележки, стигат до извода, че Кумран не е изолиран манастир, а по-скоро е бил център на търговска ферма, която вероятно е произвеждала масла за благовония. Явно отец Дьо Во е заявил, че отвесните участъци на твърдата скала са от печени тухли, за да може по-нататък удобно да наглася различни помещения, само че всъщност разкопките му така и не намират подобно нещо. Точно от такива грешки той изгражда хипотезата си за манастира.

Заведох в Кумран един археолог с опит от Месопотамия, експерт по постройките от печени тухли, за да види тези стени. Той погледна едната структура и само се изсмя, като заяви, че това не е никаква стена, а просто разкопана земя. Преценката му се оказа правилна: в средата на декември 1991 г. в Кумран се излива проливен дъжд - същинска рядкост. Една от „тухлените стени“ на отец Дьо Во е отнесена от пороя и отдолу върху една издатина се показва глинено гърне. Моят информатор, който работи за Израелската служба по старините, ми го показа на цветна снимка. И той се смя.

Най-сетне можехме да оборим научно крайъгълен камък в теорията на отец Дьо Во, който изпъква в неговата историческа възстановка на групата в Кумран: твърдението му, че мястото е било разрушено от земетресението през 31 г. пр. Хр. и от последвал го пожар. Той твърди, че е открил сред развалините пукнатина, предизвикана от това земетресение. Твърди също, че мястото е било изоставено тъкмо поради тази причина. През 1992 г. ние взехме радар за изследване на подпочвени структури и двама експерти, които да работят с него в Кумран. Установихме, че не съществува разсед, причинен от допусканото от него земетресение, и че щетите, които според него са били нанесени от земетресението, най-вероятно — според двамата експерти, които са много опитни в подобен вид изследвания — са от естествено слягане.

* *

Значението на всичко това в контекста на нашето неофициално изследователско пътешествие е, че Свитъците от Мъртво море са създадени от реална група месиански евреи, които са живели в реален свят - същия свят, който ще стане свидетел на издигането на Исус и на развитието на християнството. Следователно тези писания ни дават безпрецедентно проникновение за вярванията, за тревогите и до известна степен за историята на тази група и отношението ѝ към тогавашната епоха. Те разкриват много теми, общи с ранното християнство, теми, които съответстват на темите, засегнати в Новия завет. Но не трябва да забравяме, че съществуват и съществени различия. Защото християнството се откъсва от юдаизма и от закона.

Важното е, че свитъците са оригинални документи; те никога не са били променяни от по-късни преводи или редакции, както става с повечето други документи от онази епоха. Въпреки това е трудно да подходим към тези документи и да ги разберем, без да ги погледнем през призмата на нашите съвременни верски структури.

Главният проблем с библейското познание е, че повечето специалисти в областта са обучени като теолози или библейски историци. Рядко се срещат чисти историци. А историците, които дръзнат да навлязат в тази област, често се оказват подложени на яростни атаки от страна на теолозите, защото такъв безпристрастен преглед на данните нерядко води до съвсем различни заключения, които не се посрещат охотно от църковните учения.

Свитъците пряко засягат християнството. Те поставят два проблема пред консервативните тълкуватели на християнската теология - онези, които безспорно подкрепят теологията на Никейския събор, в центъра на която стои уникалният и обожествен Христос.

Първо, Свитъците дават обилни сведения, че Новият завет и Исус се появяват от съществувал преди тях месиански еврейски контекст. Това разкрива, че християнството не се основава на уникално историческо събитие, а е част от съществувало движение, което е използвало термина „син Божи“, който преди се смяташе за непознат на юдаизма и поради това - за характерен белег на християнството.

Второ, свитъците поставят под въпрос теологичното единство на евангелията. Те осигуряват ключа за обясня- ване на дълбокия теологичен сблъсък между Яков - брата на Христос и глава на йерусалимската месианска общност — и Павел, който не е познавал Исус. Този сблъсък разкрива дълбоко и непримиримо разцепление в Новия завет особено по въпроса за закона, поддържан например в писанията на Павел, където се изразява освободеност от закона, и в писмата на Яков, където се акцентира върху придържането към закона.

В резултат Свитъците дават допълнителни сведения за аргументите, които подробно сме изследвали в нашето преразглеждане на божествеността на Исус.

Не само Свитъците дават основания за алтернативна гледна точка: дори самите евангелия не успяват да подкрепят кодифицираната в Никея теология. Дали Исус наистина е предявил претенцията, че е бог? Като че ли не. В едно удивително признание Джоузеф Фицмайер твърди: „Евангелията не са представили тази претенция“.

Всичко това е много сериозно: в сърцевината на християнството е залегнала вярата в уникалността - и божествеността - на Христос. Само че евангелията не съдържат такова твърдение, а Свитъците от Мъртво море доказват, че човек не може да отдели християнството от месианския юдаизъм, където няма концепция за божествен месия. Поне поради тези причини Ватиканът няма друг избор, освен да държи всякакви тенденциозни свитъци скрити за въз- можно най-дълго време. Той няма друг избор, освен да се възползва от всяка възможност да отдалечи християнството от общността на свитъците. И нещо повече, Ватиканът няма друг избор, освен да се опита да контролира тълкуването на тези текстове, след като са излезли на бял свят; потенциалните вреди са твърде разрушителни.

Основният проблем, както обяснява професор Бъртън Мак, преподавател по Новия завет в Клеърмонтския колеж по теология в Калифорния, е, че оригиналното движение, свързано с Исус, е превзето от митология за Исус. Това създава нестабилно положение на Църквата, защото „християнският мит претендира да е история и иска от последователите си да вярват, че е истина“. Професор Мак обяснява къде се крие опасността: ако бъдат намерени алтернативни обяснения на тази смесица от история и митология, тогава „християнското евангелие здравата ще загази“ и християнската религия ще трябва да направи драстично преосмисляне на възгледите си, защото евангелията са основата на „християнския митичен свят“. Мак критикува съвсем директно: „Митът за Христос създава много по-фантастична въображаема вселена, отколкото каквото и да е в традицията, свързана с Исус“.

Свързаната с Исус традиция е еврейска; митът за Христос не е.

Вече би трябвало да е очевидно, че съществува дълбока пропаст между Исус на историята и Исус на вярата. Строгите пазители на християнската теология твърдят, че двете неща са идентични, но всеки историк, който разгледа безпристрастно данните, ще установи, че не са. Вече видяхме например как Ватиканът отдавна е принуден да поддържа положението си посредством потискане и манипулирана изява. Само че такава консервативна позиция се поддържа все по-трудно - напрежението проличава и дигата пропуска. Неизбежно е в даден момент напрежението да стане твърде силно и цялото построение да се срине под тежестта на погрешни твърдения, явни неистини и умишлен неправилен прочит.

Полезно би било да отбележим, че подробностите за общността от Мъртво море могат да бъдат сравнени една по една с ранната християнска общност в Йерусалим под ръководството на Яков, както е описана в книгата Деяния на светите апостоли. В тази степен Свитъците от Мъртво море са ранни християнски документи и могат да ни помогнат да придобием гледна точка към обширната митология, която се е развила с течение на времето. Само че историята, която ще изкопчим по този начин, е само малка част от цялото.

Въпреки това можем по-уверено да заявим, че след като Исус си е отишъл, Яков се е придържал към зилотския идеал за съпротива срещу римляните и към неотклонно следване на еврейския закон. Павел е отнесъл част от посланието на друго място и е създал християнството за неев- реи. Яков се е интересувал само от юдаизма и от Юдея. Въпреки всичките си индивидуални особености Павел е вдигнал поглед към по-далечен хоризонт. Само че, изглежда, се е поувлякъл.

Ще съумеем ли някога да избавим Исус от догмата, която отдавна го е опетнила?

* *

В тази книга аз допускам, че Исус с известна помощ от своите най-близки приятели и в тайно споразумение с римския префект Пилат Понтийски е оцелял от разпъването на кръста. Несъмнено ходът е бил изключително рискован. Когато Йосиф от Ариматея отива да поиска тялото на Исус, Пилат явно е сметнал, че планът не е успял и че Исус наистина е умрял, което става ясно според Евангелие от Марко от факта, че той използва гръцката дума птома (която означава „труп“) за тялото на Исус.

Исус не е умрял, но явно се е нуждаел от спешно лечение. Той е свален от кръста и е положен в една празна гробница. След това, според Евангелието от Йоан, когато пада нощта, Йосиф от Ариматея и Никодим се връщат при него с лечебни настойки. Допускам, че след като Исус вече е бил вън от опасност, те са го извадили от гробницата и са го отвели на безопасно място, където да може да се възстанови. Точно това събитие - отнасянето на живия Исус от гробницата - е изобразено в цветния релеф в четиринайсета картина Христовите мъки на кръста в църквата на Рен льо Шато.

А какво се случва след това? Няма как да знаем, но той не е - въпреки създадената митология за него - изчезнал от лицето на земята. Отишъл е някъде.

Една от задачите на което и да е историческо проучване е да се опита да обясни фактите. За жалост в този случай няма никакви факти, поне няма такива, които могат да бъдат използвани и да са неуязвими за критика. Не разполагаме с текстове за Исус, нямаме римски свидетелства, нямаме семейни документи или надписи. Разполагаме единствено с изявлението, за което от втора ръка разказва преподобният д-р Дъглас Уилям Гест Бартлет, че „Исус е бил жив през 45 г. сл. Хр.“ и че това негово оцеляване се дължи на помощта от страна на „крайни зилоти“.

Преподобният Бартлет е научил това от своя наставник каноник Алфред Лили, който е превел оригиналния документ и твърди, че това е факт. Бартлет явно смята информацията за точна. Въпреки това си имаме работа с ръкопис, който Лили е чел четирийсет или повече години преди това и за който си спомня на по-късен етап от живота си. Бартлет повтаря историята шейсетина години по-къс- но. Имаме основания да се питаме колко точни може да са тези спомени.

Споменаването на „крайните зилоти“ звучи повече като мнение, отколкото като нещо, съдържащо се в самия документ. Да наречеш която и да е група „крайна“ означава да дадеш преценката си; в този случай кой прави преценка? Вероятно каноник Лили? Нещо повече, както видяхме, Исус вероятно е бил мразен от зилотите, след като не се е съгласил да подкрепи отказа им да плащат данъци на римляните. Затова е трудно да бъде подкрепено това твърдение и както допуснах, то най-вероятно е просто мнение.

Само че от значение е датата, 45 г. сл. Хр., за която се твърди, че Исус все още е бил жив. Това е ценно свидетелство, защото датата не може да се интерпретира по различни начини: 45 г. сл. Хр. се помни лесно дори и след много години и е факт, че тя остава вярна, каквито и мошеничества да се вихрят около нея. Това е единствената част от писмото на Бартлет, която мога да приема, без да оспорвам или да подозирам, че лично мнение се е примесило с факта.

А какво е станало с Исус след това? Къде е отишъл да живее? Къде е бил през 45 г. сл. Хр. - датата, която се споменава в документа? Възможно ли е наистина да е бил в Рим и да е бил отговорен за по-късните размирици сред еврейската общност там, записани от Светоний?

На този етап мога само да предполагам, но със сигурност мога да правя това в рамките на известното за онези времена. Като че ли наистина има само едно място, където може да е отишъл Исус: обратно в Египет. Ако наистина е имал тайната подкрепа на римляните - по най-цинични причини, - тогава най-лесното нещо би било да отпътува тайно за пристанище Цезарея и да отплава оттам. Би имало смисъл да го придружава съпругата му, която, както допуснах, вероятно е била Мария Магдалина. Тя със сигурност изчезва от поглед няколко дни след разпъването на кръста. В Деяния на светите апостоли никъде не се споменава за нея.

Само че къде в Египет може да е отишъл Христос? Малко вероятно е да се е върнал обратно в Александрия, защото по онова време градът е бил доминиран от Филон и от еврейския римски генерал Тиберий Александър. Не може да се очаква те да окажат топъл прием на един еврейски месия, колкото и мистичен да е той. Освен това, макар в Александрия да живеят много зилотски привърженици, няколко хиляди от тях са изклани от Тиберий Александър, когато започват открити размирици през 66 г. сл. Хр., в началото на една пагубна война срещу римляните в Юдея. Зилотските привърженици несъмнено биха забелязали и биха се противопоставили на оцеляването на Исус. Да, за него и за семейството му би било най-благоразумно да стои далеч от Александрия.

Трудностите по времето, когато Исус и Мария може да са пристигнали в Египет, стават още повече и поради растящото напрежение между гърците и евреите в Александрия, а несъмнено и в останалите големи еврейски центрове, като Едфу на юг. Те са разпалвани от римския префект и избухват един августовски ден през 38 г., когато всички евреи в Александрия са принудени да напуснат домовете си, нападнати са и са ограбени, а мнозина изгубват живота си. Това се случва само две години след разпъването на кръста, ако е вярно предатирането на събитието на Пасха през 36 г., направено от Хю Шонфийлд.

Аз лично имам усещането, че Исус и Мария биха намерили най-безопасно убежище във или около храма на Ония, защото той като че ли е бил мистичен и садукейски, без да е зилотски в политическия смисъл на думата. Хората, които се придържат към този храм, са пренебрегвани от Филон и от патрициите в Александрия; симпатизантите на зилотите в Александрия вероятно насочват поглед към Юдея и към Храма в Йерусалим, а не към храма на Ония, а юдейските зилоти, разбира се, биха пренебрегнали този храм като съпернически и като място, което не пасва на техните чисто светски политически планове.

Затова храмът като че ли е безопасно място - поне за известно време. Достатъчно дълго, за да може мистичната традиция, свързана с Исус и с Мария Магдалина, да стане известна и да бъде подета от устната традиция.

Вероятно Исус е продължил кротичко да проповядва там. Вероятно се е върнал към кръговете, където първоначално е учил. Вероятно точно затова несвързаните с Павел групи от посветени - много от които свързани с движението на гностиците - се появяват в Египет през втори век. Дали те носят в себе си остатъци от ученията на Исус? Такива въпроси ни карат да се вгледаме още по-отблизо в дошлите от Египет текстове, които са били отхвърлени от повлияната от Павловото християнство църква. Защото тъкмо в тези текстове е най-вероятно да се чуе автентичният глас на Исус.

И след това всичко се е разпаднало? Къде е отишъл Исус след войната в Юдея, след затварянето на еврейския храм на Ония? Исус и семейството трябва да са заминали много преди това. И отново впускайки се в пълна спекулация, аз смятам, че е възможно Исус и семейството му да са останали до вълненията от 38 г. В този момент вече е станало съвсем очевидно, че е разумно да си заминат и да отидат на безопасно място далеч от Египет и от Юдея. Някъде, където има еврейска общност, която може да е защитена от гръцката антипатия.

Нарбон, голямо римско търговско пристанище на устието на река Од във Франция, има вероятно най-старото еврейско население в областта. Градът е римски и, за разлика от Марсилия, Лион и Долината на Рона, му е нужно дълго време, за да стане християнски - доказателство, че Павловата разновидност на християнските мисионерски усилия или отсъства, или няма никакво влияние там. Това е и мястото, където са намерени най-ранните известни документални свидетелства за съществуването на еврейска общност във Франция, които говорят за дейно еврейско население. Нарбон и Марсилия са двата основни града в областта, където според по-късни легенди Мария Магдалина пристига от Близкия изток с кораб.

Освен това изглежда правдоподобно тази еврейска общност в южната част на Франция да е източник на документа, видян от каноник Лили, където се твърди, че Исус е бил жив през 45 г. Както вече казахме, каноник Лили е вярвал, че някога ръкописът е бил притежание на група гностици от Южна Франция - катарите. Тази линия на разсъждения също подсказва, че източникът на документа е някъде в Южна Франция.

Възможно ли е да е някаква генеалогия, текст, старателно пазен от членовете на семейства, които твърдят, че произхождат от Давидовото коляно, за които се знае, че са били в Нарбон чак до средновековието? Известният еврейски пътешественик и писател Вениамин Туделски посещава Нарбон към 1166 г. и пише, че тази еврейска общност се управлява от „потомък на династията на Давид, както се твърди в родословното му дърво“.

От друга страна, възможно ли е да си имаме работа със средновековен френски превод на още по-ранен документ, вероятно дори с документ от Йерусалим и датиращ от първи век? Както ще видим, това е твърде възможно, защото такива документи са били намирани.

* *

В често пъти странния свят на близкоизточните антики винаги се носят разни слухове, винаги има нови ценни находки, винаги предстои да се правят сделки. А край всичко това сред намеци и слухове от трета ръка винаги се говори за съществуването на някакви документи, които са опасни за Ватикана, за документи, които, засягайки Исус по някакъв неконкретизиран начин, са — както се твърди — нещо като „неопровержимо доказателство“. Никой не знае точ- но подробностите. Само че слуховете са упорити и аз се позаинтересувах от това да ги проследя.

Едва осем години след издаването на Светата кръв и свещеният Граал с помощта на личните си контакти в тази сфера успях да се добера до извора на слуховете и до собственика на документите, които бяха обект на тези слухове.

Той беше израелец, който от много години живееше в голям европейски град. Беше богат бизнесмен, само че истинската му страст бяха старинните предмети с религиозна символика, които той събираше без значение каква е цената им. Той ми обясни разсъжденията си така: „Цялото човечество търси начин да влезе в пряка връзка с божественото. Ние можем да използваме символиката, за да ни помогне да скочим в божественото“.

Беше много културен, с безупречни обноски, високо интелигентен и притежаваше силна интуиция и хитрост. Само голям смелчага би дръзнал да го надхитрява в антикварните сделки. Той ме посрещна радушно в дома си и ми предложи кафе. Седнах на канапето и погледнах към ниската масичка пред себе си. Имаше прозрачна стъклена повърхност. Отдолу се виждаше голяма керамична жива картина: подробен модел на цял ханаански храмов ритуал, застинал във времето. Свещените камъни стояха в края на свещеното пространство и много от малките керамични фигурки бяха изобразени в акт на ритуално почитане, сигур- но точно в този момент. Всяка фигурка беше уникална и изпълняваше различна функция в ритуала. Вперих поглед в картината, съзнавайки, че това е нещо изключително. От картината можеше да се разбере как е протичал ритуалът. Доколкото ми беше известно, нито един учен не беше виждал тази жива картина — поне не официално.

В къщата беше пълно с шкафове, в които температурата и влагата се контролираха и в които имаше много уникални предмети - такива, с които всеки музей в света с радост би се сдобил. Домакинът ме разведе и ми показа няколко свои съкровища, преди да се върнем на канапетата. Там съпругата му ни поднесе още кафе и той ми разказа част от историята си.

В миналото бил приятел на Кандо, търговеца със Свитъците от Мъртво море. Бил посредник между Кандо и израелците и участвал в аферата с Храмовия свитък, която станала причина Кандо да се озлоби срещу израелците. Кандо се опитвал да продаде свитъка. Моят приятел отишъл с парче от него при Игел Ядин, който му казал да го купи на всяка цена. Преговорите напредвали, но точно в този момент избухнала Шестдневната война. След завземането на Западния бряг от израелските сили през юни 1967 г. Ядин отишъл в дома на Кандо във Витлеем, за да вземе свитъка лично. Знаел, че е скрит някъде там. Кандо бил отведен и разпитван в продължение на пет дни. Свитъкът в крайна сметка бил намерен натъпкан в комин, поради което краищата се повредили.

Вбесен от това отношение, Кандо отказал да има повече вземане-даване с израелците, но казал на приятеля ми, че притежава голяма сбирка от свитъци и от парчета и че е изпратил всичките в Дамаск. Освен това казал, че има и други пещери, които не са известни на археолозите, в които бедуините били намерили още свитъци. За съжаление разпространената практика сред бедуините била да накъсват свитъците и да ги продават парче по парче. Така получавали по-добра цена. Приятелят ми каза, че през последната година се е сдобил с едно двайсетсантиметрово парче от един по-голям свитък - специално описан като по-скоро сектантски, а не библейски, - само че цената за парчето била 500 000 долара; целият свитък се предлагал за десет милиона долара. Разбира се, цената подлежала на договаряне.

Приятелят ми разказа една история за Игел Ядин, която бях чувал и от други места. Докато правел разкопки в Ма- сада, Ядин намерил там много фрагменти от текстове. Той превел някои от тях, но други отнесъл в Лондон, където ги сложил в сейфове в различни банки под фалшиви имена. Приятелят ми каза, че е продал на Ядин голямо парче от свитък, което със сигурност знаел, че Ядин е отнесъл в Лондон на съхранение.

За жалост Ядин починал през 1984 г. и не оставил никакви бележки за банките, където се намират сейфовете, нито пък за имената, под които са регистрирани. Така че докато банките не отворят тези сейфове и не открият свитъците, те няма да може да бъдат проучени.

След това моят познат повдигна темата за Свитъците на Исус.

В този момент съпругата му почти изпадна в истерия, размаха ръце във въздуха, развика се силно и гневно и изхвърча от стаята. Не говорех езика й, затова не разбрах какво каза, но беше съвсем ясно, че тя не иска тези свитъци да бъдат обсъждани.

Домакинът ми разказа историята. В началото на 60-те години на двайсети век в търсене на антики той купил къща в стария град в Йерусалим. Разкопал мазето чак до здрава основа и започнал да копае в околностите на храмова територия от времето на ранното християнство. През 1961 г. намерил два документа на папирус, на които имало текст на арамейски, заедно с известен брой предмети, които му позволили да датира находката си към 34 г. сл. Хр.

Текстовете на папируса били двете арамейски писма, написани до еврейския съд, Синедриона. Моят приятел ми обясни, че авторът наричал себе си бани мешиха - Месията на децата на Израил. Смаях се. Наистина ли чувах това? Слушах внимателно думите на приятеля си. Той продължи да ми обяснява: тази личност, Месията на децата на Израил, се защитавала от обвинение, отправено ѝ от Синедриона — очевидно човекът бил обвинен, че се е нарекъл „Божи син“, и е бил призован да се защити срещу това обвинение. В първото писмо месията обяснява, че не е искал да каже, че е „Бог“, а че носи в себе си „духа на Бога“, не че физически е син на Бога, а по-скоро в духовен план е Божие чедо. Добавя, че всеки, който като него се чувства изпълнен с „духа“, също е „син Божи“.

С други думи, месията - който би трябвало да е учителят, известен ни като Исус — експлицитно заявява в тези писма, че не е божествен или поне не повече от който и да е друг. Това, можем да сме сигурни, е нещо, което Ватиканът не би искал да става публично достояние.

Докато слушах историята му, ме порази нейната прилика с една много сходна случка, описана в Евангелие от Йоана (10:33—35). В един кратък откъс той описва как „юдеите“ замерват Исус с камъни за богохулство. Те му подхвърлят следното обвинение: „Ти, бидейки човек, правиш се на Бог“. Исус спокойно отвръща на обвинението им, като цитира Псалм 82: „Не е ли писано в Закона ви: „Аз рекох: богове сте“?... Той нарече богове ония, към които бе отправено словото Божие...“. Дали това евангелие не разказва някаква объркана версия, остатък от разследването на месията от Синедриона?

След като открива тези две писма на папирус, моят приятел ги показва на археолозите Игел Ядин и Нахман Авигад и пита за мнението им. И двамата потвърждават, че тези писма са автентични и важни.

За жалост те казват на неколцина католически учени — твърде вероятно на един или на друг член на Библейския колеж, консултанти на Папската библейска комисия, - защото новината стига до папа Йоан XXIII. Папата изпраща послание обратно до израелските специалисти с молба документите да бъдат унищожени.

Приятелят ми отказва да направи това, но е готов да обещае, че писмата няма да бъдат публикувани двайсет и пет години. Така и става.

Когато се запознах с него, двайсет и петте години отдавна бяха изминали, но приятелят ми все още отказваше да публикува текстовете, защото имаше усещането, че това ще предизвика проблеми между Ватикана и Израел и ще разпали антисемитизма.

Разбирах защо съпругата му така се ядоса.

Естествено аз отчаяно исках да зърна Свитъците на Исус. Исках да съм сигурен, че те наистина съществуват и че ще мога да кажа: „Да, те съществуват. Аз ги видях“. Но приятелят ми отказа. Обясни, че в този момент не е готов да ми ги покаже. Той обаче разполагаше с много други съкровища, които силно ме заинтригуваха, затова през следващите месеци няколко пъти ходих в дома му, за да си побъб- рим и да разгледаме последните му покупки. И тогава един ден, тъкмо бях пристигнал, когато той се показа на вратата, обличайки сакото си.

— Ела с мен. Имаш ли време? - попита.

О, разбира се, че имах време.

Отидохме с кола до друга част на града, където той ме заведе до голям сейф, в който спокойно можех да вляза и който подобно на шкафовете му бе с контролирана температура и влага. Последвах го вътре. Там той ми показа два документа на папирус, покрити със стъкло. Всеки от тях беше дълъг около четирийсет и пет сантиметра и широк около двайсет и три сантиметра. Взех ги в ръце. Това бяха Свитъците на Исус, писмата от Исус до Синедриона. Те съществуваха. Държах ги в ръцете си. Мълчах и изцяло се наслаждавах на момента.

Само че в същото време това беше и миг на пълно безсилие, когато повече от всичко ми се искаше да съм запознат с древните езици като някои специалисти, които познавам. Все едно да държиш ковчеже със съкровище, но да нямаш ключ, с който да го отвориш. За жалост нищо не можех да направя. Въпреки многогодишния си опит с ръкописен материал, бях просто завладян от важността на онова, което държах в ръцете си. Бях безмълвен и обзет от благоговение, като се замислих за промените в нашата история, която тези писма можеха да предизвикат, ако станат публично достояние. Поне бяха на сигурно място. Върнах ги обратно на приятеля си. Той се усмихна. Отидохме на обяд.

Не помня какво ядохме този ден, защото бях изцяло погълнат от значението на онова, което току-що бях видял. Исках всички да узнаят за свитъците. Искаше ми се да застана насред улицата и да извикам на всеки минувач, че безспорното доказателство съществува, че съм го видял и съм го държал в ръце!

* *

Беше както заподозрях, когато нашият информатор - преподобният д-р Дъглас Бартлет, ни разказа за съществуването на ръкопис, съдържащ неоспоримо доказателство, че Исус е бил жив през 45 г. сл. Хр. От много време подозирах, че това доказателство ще се появи по-скоро под формата на светски, а не на библейски документ. Тъкмо сухата и делова природа на такива документи ги прави толкова достоверни - както в откровените показания на човек, който се защитава срещу някакво обвинение в съда. Както твърдях преди, ако искаме напълно да разберем историческия Исус, най-сериозните си прозрения и указания ще получим от такива документи.

В много случаи съществуващите в света архиви почти не са докосвани; километри от оригинални документи се съхраняват в огромни библиотеки и големи архивни сбирки във Ватикана, Истанбул, Кайро, Лондон, Париж, Берлин и в още много други големи градове. Редовно биват откривани непознати или отдавна изгубени документи във всички тези колекции. Възможно е все още някъде да лежат неоткрити фрагменти или по-дълги текстове, най-вече в ислямските библиотеки, тъй като в ранното средновековие много мюсюлмански учени са изучавали по-ранни текстове и са цитирали много от тях в критичните си изследвания. Нещо повече, много от тези текстове идват от по-ранни трудове на древносирийски - разновидност на арамейския, езика на Исус, - вероятно от общностите на несторианските християни, а по-късно от манастири, които след пети век често са ставали убежища на оцелели юдейо-християни и на техните ръкописи. Ето защо трябва да се смята наистина за твърде вероятно, че някои ранни текстове, имащи отношение към живота и към епохата на Исус, ще бъдат намерени сред някакви зле каталогизирани ръкописи в някоя от тези сбирки.

А освен това, както отбелязахме, съществуват и частни колекционери, които могат да плащат в брой и често получават възможността първи да подбират сред материалите, извадени от древни библиотеки, открити в тайни помещения или в руини дълбоко под пясъците.

Както ще видим, неизбежно е да има още открития.

14.

ТЪРГОВИЯТА

С КУЛТУРАТА

Беше привечер. Светлината в кабинета ми започваше да помръква. Английското небе се канеше да се плъзне от другата страна на сумрачния хоризонт на нощта. Двамата с професор Айзенман седяхме и тихо разговаряхме, но и двамата бяхме разсеяни. Очакваният миг настъпи: факсът ми най-сетне затрака по своя дразнещ и натрапчив начин. И двамата замълчахме, замислени за онова, което може би щяхме да видим.

За момент уморено и отнесено се замислих за това колко странен бе моментът. Очаквахме пристигането на част от текста от свитък от Мъртво море на две хиляди години от един хотел в Швейцария. И ето че сега, ред по ред, факсът пристигаше.

Когато се появи първата страница, Айзенман нетърпеливо я издърпа от машината, погледна я за кратко и сетне презрително я хвърли в скута ми. Веднага видях, че нямаме причина за вълнение. Беше копие на текст вероятно от свитък с еврейската Тора, сигурно на сто или на двеста години - хубаво бе човек да притежава подобно нещо, но то съвсем не бе рядкост и със сигурност не беше част от свитък от Мъртво море. И за двама ни бе очевидно, че мюсюлманските собственици на този текст нямаха представа, че между двете неща има разлика. Не се учудихме. Малко вероятно бе да сме успели да се сдобием с текста, на който се надявахме. Но въпреки това трябваше да опитаме, защото никога не се знае кога може да се появи нещо наистина важно. А такива възможности се явяват често, както щях да науча немного след това, когато най-малко ги очакваш.

* *

През следващата пролет двамата със съпругата ми бяхме на обяд в дома на наш приятел от Америка, който живееше на средиземноморския остров Майорка. Присъстваха и други гости, сред които един бизнесмен, с когото се бях срещал един-два пъти.

-      Четох книгата ви за Свитъците от Мъртво море - внезапно каза той и се приведе към мен.

Учудих се. Познавах го като предприемач, който действа в рамките - но на самия ръб - на закона, затова не бих допуснал, че се интересува от четива за Свитъците от Мъртво море. Живееше в една от държавите в Арабския залив с последната си съпруга и бе натрупал и изгубил няколко състояния. Не се опитах да гадая на кой етап от този цикъл се намира в момента.

-      Знам къде има още свитъци.

-      Още Свитъци от Мъртво море? - попитах аз, все още доста разсеяно, защото подобен разговор с него ми се струваше странен.

-      Да - отвърна ми. — В Кувейт. Много ли струват? — додаде той по начин, който би прозвучал невинно, ако идеше от друг човек.

-      Да - отговорих, като продължавах да се преструвам на разсеян, но вече схванах подтекста, който внезапно прикова вниманието ми. — Ако са каквито трябва. Ценни са сек- тантските свитъци, т.е. свитъците на еврейската общност, която ги е създала, защото описват подробно правилата сред членовете на общността и отношението им към Храма. Ценни са и така наречените пешери, коментарите на откъси от библейския текст. Стандартните библейски текстове не са толкова ценни.

Известно време не ми отговори. Изчаках. Струва ми се – с притаен дъх.

-      Трябва да поговорите с един мой приятел - каза събеседникът ми накрая. - Той е от разузнаването. - След това спомена името на държава от Залива и добави: - Освен това той има много добри контакти. Само че нека аз да поговоря с него най-напред.

-      Добре - казах спокойно. - Пратете ми подробностите, когато сте готов.

През следващите няколко дни нямах никакви новини, затова се върнах у дома в Англия. Малко след това обаче получих факс. „Ринг Саад“, пишеше във факса и бяха дадени различните му телефонни номера. Но в края се конкретизираше: „Той не иска свитъците да попадат при израелците“. Забелязах, че както винаги съвременната политика се намесва и тук.

Веднага позвъних на Саад и го поразпитах, защото се отнасях подозрително към твърдението му, че има достъп до някакви свитъци. Той беше прям: семейството му познавало Кандо, търговеца на антики от Витлеем, който бе източникът на първите свитъци и когото мнозина подозираха, че притежава още много. Саад повтори онова, което вече бях чувал: въпросните свитъци се намираха в Кувейт, но били притежание на член от семейството.

-      Можете ли да ми намерите хубаво описание на свитъците? — попитах аз, като си спомних за объркването, което двамата с Айзенман бяхме преживели по-рано със свитъка с текст от Тората. Саад обеща да се свърже с мен отново.

Около седмица по-късно той се свърза с мен с информацията, която бях поискал: имало два различни свитъка, но и двата били написани върху тънка кожа. Вече наистина много се развълнувах: това като че ли беше автентично. Все пак се нуждаех от още едно доказателство, преди да продължа да действам.

-      Саад, мога да събера парите за закупуването на текстовете, но за да започнем преговори за цената, трябва да знам какъв вид са тези свитъци и колко ценни могат да се окажат. Можеш ли да ми изпратиш снимка на малък откъс от текста на всеки свитък?

Саад обеща отново да се свърже с мен, но преди да затвори, изрази същата загриженост като преди. Помоли ме да обещая, че свитъците няма да се озоват при израелците.

Отговорих му, че не мога да обещая подобно нещо, защото нямам представа какво ще стане с тях след продажбата, но отбелязах, че средствата, които се надявам да намеря, идват от американски източник. Саад като че ли остана доволен от този отговор.

Веднага започнах да организирам събирането на средства, като допусках, че цената, която първоначално ще поискат, ще бъде от порядъка на 1-2 милиона долара. По една случайност преди няколко години бях сключил договор с група американски финансисти. Обясниха ми, че предпочитат да инвестират в древни ръкописи, вместо в акции и ценни книжа, и ме помолиха да ги осведомя, ако попадна на нещо подобно, особено на Свитъци от Мъртво море. Тъй като този извор на средства обещаваше да бъде много полезен в бъдеще, аз се бях съгласил при едно условие: че след като документите бъдат придобити, учените ще получат достъп до тях, за да ги изследват и преведат. Ако инвеститорите се съгласяха с това условие, после щяха да разполагат с всички права върху издаването. Това им се стори разумно и те ме увериха, че ще постъпят по този начин.

Позвъних на инвеститорите и те проявиха интерес, както бях очаквал. Обещах да им се обадя отново, когато видя снимките на свитъците и мога да потвърдя точно от кой вид са те. След това зачаках Саад да ми изпрати снимките. За жалост все още чакам; повече така и не ми се обади. Много е вероятно да се е уплашил от намесата на непознати инвеститори, които не могат да гарантират къде ще се окажат свитъците в края на краищата.

В крайна сметка обаче, каквито и да са политическите ползи, знаем, че такива свитъци има в Кувейт и че те са притежание на Саад, на семейството му и на други като него в качеството на инвестиция. Накрая ще се състои някаква сделка и учените ще получат достъп до свитъците, защото една инвестиция струва толкова, колкото потенциалната печалба, която може да се извлече от нея, дори и да си отиде цяло поколение, преди да бъде извършена продажбата. Недостатъкът на това да правиш бизнес по този начин е, че без експертна грижа свитъците могат сериозно да се повредят и дори да се разпаднат. Можем само да се надяваме, че дори най-неопитният предприемач ще има това предвид и ще предприеме стъпки да защити инвестицията си.

Ясно е, че тези два свитъка са само част от онези, за които се знае, че все още са „някъде там“. Маген Броши, бивш директор на Светилището на книгата в Йерусалим, където са изложени Свитъците от Мъртво море, ми каза, че със сигурност съществуват и други свитъци, които все още не са показани на учените. Веднъж успях да ангажирам интереса му, когато му споменах за свитъка от Мъртво море, който предложили на шефа на ЦРУ в Дамаск Майлс Коупланд. Тогава Броши ми предложи едно интересно споразумение:

– Ако получиш информация за това, аз ще разменя с теб... - и тогава започна да се запъва, търсейки точните думи, - ...ще обменя с теб още сведения за липсващите свитъци.

Напоследък започнаха да се появяват сериозни слухове от обикновено достоверни източници, че друга сбирка от гностични текстове е предложена за продажба. Текстовете били от района на Наг Хамади, където през 1945 г. били намерени първите гностични писания. Ако те наистина идват от същата древна манастирска библиотека, тогава е напълно възможно да има текстове, които в момента не са ни известни. С други думи, те ще бъдат истинско съкровище за учените и извор на данни, които да бъдат изследвани от цяло ново поколение от академични дейци. Със силно вълнение очаквам появата на такива текстове.

* *

Вярно е, че сенчестият начин, по който действа този нерегулиран пазар, е мъчителен за учените и за властите, но въпреки това всички те се съобразяват с неговите ограничения, защото по много причини това е единственият начин за получаване на достъп до материалите, които тихомълком циркулират там.

Сделките обикновено се сключват дискретно и дори тайно. Трудно можеш да се добереш до категорична информация за това какво може да се е продало и на каква цена. Всичко се прави поверително. Ако веднъж се сключи лич- но споразумение, то никога не се нарушава. Всички сделки са на висока стойност, но се сключват лесно, почти по силата на каприз. Обаче под привидната неформалност се крие остър усет за печалба сред търговците и също толкова остър усет за ценност сред колекционерите: никой не е глупак.

Всички участници се придържат към единственото сигурно нещо на този пазар: че когато бъдат осигурени средствата, антиките в крайна сметка ще се появят и ще дадат своя принос към културното наследство на света.

През многото години, през които съм бил намесен в този пазар, съм чувал всякакви истории и съм срещал някои от хората, от които са започвали тези истории. Един от случаите, който ме развълнува, е свързан с древния еврейски град Хайбар в Арабия, на около сто и петдесет километра от Медина. По времето на Мохамед градът е бил богат търговски център, добре укрепен с крепостни стени и здрави защитни замъци, но когато армията му се сражавала срещу Мохамед, той атакувал и в крайна сметка завзел града. След смъртта на Мохамед повечето евреи били прогонени, а мнозина се преселили в Йерихон.

По някое време през 80-те години на двайсети век правителството на Саудитска Арабия строяло път в областта. Един булдозер сринал някакви развалини и отдолу се показала къща, някога притежание на богат учен, както и личната му библиотека, пълна с ръкописи и със сборници - неколкостотин. Казаха ми, че сред тях имало пиеси от гръцки и от римски автори, някои от които не били оцелели под никаква друга форма. Само че най-важният документ бил един сборник с най-ранното издание на еврейската история на Йосиф Флавий. Всичките ни сегашни копия на трудове на Йосиф Флавий датират от средновековието и в тях са вмъкнати християнски пасажи, а кой знае какво е премахнато. Този сборник предхожда политическата манипулация, на която вече сме станали свидетели, и е бил собственост на еврейски интелектуалец. Можем да допуснем, че е оригинален. Казаха ми, че там се съдържат всички оригинални препратки към задикин, „праведните“ — явно същата група, която е създала Свитъците от Мъртво море и е заличена от всички други редакции на текста на Йосиф Флавий, които са се запазили.

Макар по-голяма част от еврейския материал, открит в ислямски страни, да е унищожен заради съвременната политика и желанието да се потиска всяко свидетелство, което намеква за някогашно еврейско присъствие в тези страни, някои материали оцеляват и дискретно се предлагат за продан. Срещнах се със собственика на тези текстове, които запълваха шест куфара. Засега той ги държи на съхранение, вероятно с цел бъдеща печалба. За съжаление човекът отказа и на молбата ми да видя материалите, и на молбата ми да уредя каталогизирането им от специалист.

Всъщност това мое желание веднъж ми създаде доста сериозен проблем. Споменах за съществуването на тези текстове пред един свой познат учен. След това запознах двамата мъже с надеждата да се разберат и евентуално ученият да получи достъп до колекцията, за да я проучи и публикува. На следващата седмица, без да ми каже и дума за плановете си, ученият заедно с ректора на университета, където той преподава, посетили моя познат и му предложили да изградят център и фондация за много милиони долари, където да се съхраняват текстовете, ако наистина бъдат предадени на университета.

Моят познат ми позвъни по-късно същия ден доста разгневен и ми каза, че е изхвърлил двамата учени от дома си и че ако отново го поставя в такова положение, никога повече няма да ми проговори. Накара ми се както подобава, но освен това бях дълбоко разочарован, че ученият се бе свързал с моя познат зад гърба ми. Обаче не бях изненадан. Трябва да призная, че всъщност от гледна точка на учения със сигурност си е струвало. В крайна сметка обаче опитът му не успя и доколкото ми е известно, ръкописите остават на съхранение.

Никой не знае докога ще продължава това надлъгване между учените, търговците и колекционерите.

Ясно е, че съществуват множество находки, които се надявам скоро да станат достъпни за учените, само че обстоятелствата, които пречат и ги държат скрити, са разнообразни и сложни. Най-сериозен е законовият проблем.

През 1970 г. ЮНЕСКО проведе среща на върха, за да проучи начините за спиране на незаконната търговия с антики и така да осигури съхраняването на културното наследство на дадена страна. В резултат се появи предложението страните, членки на ЮНЕСКО, да репатрират всички заграбени и експортирани антики, открити в други страни. За жалост въздействието на това решение бе притъпено, когато много страни или отказаха да подпишат, или пък го направиха след много години.

През 1995 г. се състоя европейско събрание с участието на УНИДРОИТ, международен правен институт, базиран в Рим и специализиращ в координирането на законодателството между различни страни. Целта е да се надгражда върху предишното споразумение на ЮНЕСКО от 1970 г. Събранието се съсредоточава главно върху връщането на заграбените предмети с културна стойност. Предишното събрание се занимава с предмети, откраднати от музеите, църквите или от други институции, но в споразумението, до което се стига през 1995 г., се казва, че всички културни обекти, незаконно притежавани от колекционер - независимо дали те са били първоначално намерени легално при официални разкопки, или са били заграбени, - трябва да бъдат считани за откраднати. Дори и ако тези предмети са били закупени добросъвестно, те въпреки това трябва да бъдат върнати на страната, от която произхождат. По-нататък законът постановява, че купувачът - ако е добросъвестен - трябва да бъде компенсиран за финансовите си загуби. Това изискване за компенсиране на добросъвестните купувачи поставя в неблагоприятно положение по-бедните страни и в резултат на това някои от страните членки не ратифицират и този закон.

Въвеждането на споменатите закони, независимо дали са ратифицирани, или не са, става причина колекционерите на рискови предмети да ги държат на още по-тайни места. Както вече отбелязахме, някои страни от Близкия изток искат да елиминират всички следи от еврейско присъствие в държавите си. Антики, които доказват подобно присъствие, трябва да бъдат унищожени при откриването си. Естествено повечето от тях не се унищожават и се изнасят контра- бандно с дипломатическа поща или с привидно стабилни документи за износ, а после тихомълком се продават на колекционери. Ако стриктно се прилагат принципите на ЮНЕСКО или УНИДРОИТ, тогава тези предмети ще бъдат върнати в страните, където със сигурност ще бъдат унищожени. Затова поне в този смисъл колекционерите съхраняват важни предмети от културното наследство. Проблемът е, че те не могат да ги покажат официално на учените или на техните академични или музейни институции, защото подобна публичност несъмнено ще наложи върху тях разпоредбите на ЮНЕСКО или на УНИДРОИТ.

Веднъж ми показаха голям, издялан от камък юдейо- християнски символ на свещника със седем гнезда - менора, — поставен върху кръст с равни рамене. Целият предмет заемаше около 0,8 квадратни метра. След това колекционерът ми показа в една стара книга снимка на подобен символ, покачен високо на стената на една синагога в Сирия. Обърках се.

- Изглеждат еднакви... – подех.

-      Да – отговори ми той, – това е същият свещник. Сирийците са разрушили сградата и са построили оттам път, но аз успях да купя резбата.

Наистина ли искаме този предмет да се върне в Сирия?

Само че подобни примери не могат да бъдат извинение за голяма част от тайната търговия, защото запазването на един предмет - плочка с текст или резба - е само малка част от стойността му за културата на една страна. Много по- важен за учените е контекстът, в който са открити тези предмети, защото контекстът им дава възможност да изкоп- чат сведения за миналото. За жалост тайният пазар действа в почти пълна секретност и нещо повече, след като едно археологическо място бъде разкопано, това е краят - вече нищо не може да бъде върнато обратно. Затова когато на пазара се появи даден предмет без всякакви сведения за неговия произход, стойността му за културното наследство фатално намалява, а заедно с нея - и стойността на мястото, от което е добит предметът.

Наистина има множество стойностни текстове, ръкописи и светски документи, които се предлагат на тайния пазар - в това няма никакво съмнение. Неизбежно е голяма част от този писмен материал след време да попадне в ръцете на учените, които да го преведат. Дори само от този факт можем да очакваме важни бъдещи открития. Но както видяхме, превеждането на един текст е само началото на много по-важен процес: задачата за тълкуването, за разбирането на онова, което текстът разказва за хората, които са го създали. Затова контекстът е всичко: той създава пропорция както за действителността, така и за манипулацията.

* *

Докато пишех тази книга, потърсих познание за един много специфичен контекст — този на Египет и Юдея през първи век от нашата ера, период, за който има малко сигурни факти. Видяхме как контекстът може да бъде контролиран и принуждаван да подкрепя история, която просто не може да е истина. Историческият Исус не може да е бил такъв, какъвто го представя теологията на Исус на вярата.

По време на пътуването си открихме, че Исус отхвърля политическата дейност на своите поддръжници зилоти. Това е изключително важна информация, която често бива пропускана. Видяхме и това, че липсват свидетелства за смъртта му на кръста: всъщност запазените свидетелства подсказват обратното. А ако не е умрял на кръста, какво става с възкръсването? С божествеността му? С равнопоставеното му положение в Светата Троица? Всички тези претенции веднага секват, след като секне манипулацията.

Установихме, че всички твърдения относно Исус се появяват много по-късно в резултат на лъскавата опаковка на някои исторически събития, които са преднамерено изопачени, за да обслужат строг теологичен дневен ред, който и до ден днешен поддържа редица крайно странни и ексцентрични схващания. На предна позиция сред тях е убеждението, че учениците на Исус са били само мъже и поради това жените не могат да бъдат негови свещеници, епископи и папи. С това откритие мъжкото господство над апос- толическото наследство се срива заедно с центрираната в Рим концепция за самото наследство.

И което е най-важно, открихме и това, че никакви свидетелства не подсказват, че Исус е трябвало да бъде почитан като бог. Тъкмо обратното, ученията му говорят, че той е искал всеки човек да има възможността да пътува в отвъдното, за да може сам да открие божественото - или както го казва той, да пътува до небесното царство и да се преизпълни с „Божия дух“.

Откъде Исус е научил всичко това? Стигнахме до извода, че не е в Галилея и че е много по-вероятно това да се е случило в Египет, където еврейската общност, изглежда, е много по-разнообразна от еврейската общност в Палестина и е следвала много по-мистичен подход към религията.

Нещо повече, нищо от откритията ни не предполага, че Исус някога е възнамерявал да постави началото на религия, да не говорим пък да насърчава други да записват думите му и да ги оформят като официален сборник с писания. Всъщност по-вероятно е тъкмо обратното. Подозирам, че той изобщо не би бил против хората да го забравят; за него е по-важно те да не забравят пътя към небесното царство - концепция, която не е ограничена само в рамките на християнството и на юдаизма. В текст, чието авторство се приписва на египетския мъдрец Хермес Трисмегист, се казва: „Най-големият порок е да не познаваш божественото“.

Вече би трябвало да е ясно, че историята е ковка материя: разполагаме с факти, но никога не разполагаме с дос- татъчно факти, за да можем да сложим ръка на сърцето и да кажем честно, че знаем със сигурност какво се е случило. Цялата история е мит, разказ, създаден, за да се извлече някакъв смисъл от малкото събития, които можем да знаем. Миналото е хипотеза, изградена с цел да обясни и да оправдае настоящето.

В известен смисъл това няма значение, защото митовете съществуват, за да предават смисли, а не история. Но в този съвременен свят ние искаме да знаем, че митовете, съгласно които живеем, са ако не истина, то поне основани на някакво приближение на истината. Искаме да знаем, че Исус наистина е бил разпънат на кръста, че Цезар наистина е бил убит от Брут, че Павел наистина е имал мистично преживяване на път за Дамаск. Всички тези събития са правдоподобни и няма съществена причина да не са верни.

Но какво да правим с вярвания като това, че Исус ходи по вода? Че Исус е възкръснал от мъртвите? Че Петър е основал римската църква с непогрешими папи? Нито едно от тези вярвания не е правдоподобно и няма съществена причина някое от тях да е вярно. Въпреки това има мнозина, които вярват и в двете групи твърдения.

Съвременният ни свят е доминиран от „религиите на книга“ - християнство, юдаизъм и ислям. Виждаме, че да основаваш истината на писаното слово я прави уязвима откъм интерпретацията и превода, да не говорим за религиозното изкривяване. Опасността е в това, че книгите изграждат зависимост от вярата, а не от познанието. Ако в основата на нашето пътуване е залегнала една основна тема, тя е нуждата ни да изминем пътя сами и да изпитаме неговите трудности, удоволствия и прозрения пряко, а не от втора ръка или чрез други хора.

С тази молба аз слагам край на нашето пътуване не защото няма накъде повече да вървим, а защото вече пропътувахме достатъчно и е време да поспрем и да се замислим колко далеч сме стигнали.

Спираме и ни остава само да цитираме великия персийски суфи Джелалудин Руми, който както обикновено докосва право сърцевината на проблема и казва на всички, които искат да го чуят: „Вече не са достатъчни гърнетата с из- ворна вода! Заведете ни на извора!“3.

Наше рождено право е да пием от извора. Нека никой не ни отнема тази свобода!

15.

ВСИЧКИ ПЪТИЩА

ВОДЯТ КЪМ ВЪРХА

НА ПЛАНИНАТА

Не е тайна, че през февруари и март 2006 г. аз и колегата ми Ричард Лий се изправихме във Върховния съд в Лондон срещу автора на книгата Шифърът на Леонардо. Твърдяхме, че той е нарушил интелектуалната собственост на нашата книга Светата кръв и свещеният Граал.

Естествено, когато бе обявена датата за съдебното дело, аз се разтревожих, че то може да засенчи рекламата на Свитъците на Исус — новата ми книга за новото ми издателство „Харпър Колинс“. Бях приключил с ръкописа през лятото на 2005 г. и вече очаквах излизането на книгата в Съединените щати на 28 март 2006 г. — датата, която от „Харпър Колинс“ определиха още в самото начало.

Оказа се, че е безсмислено да се притеснявам — съдебното дело започна по-късно от очакваното и продължи повече, отколкото допусках, а изслушването на свидетелските показания приключи едва осем дни преди издаването на книгата. През това време бях открил в интернет, че „Рандъм Хаус“ - по силата на странно съвпадение - ще пуснат петмилионен тираж с меки корици на Шифърът на Леонардо в същия ден, когато на пазара излиза и новата ми книга!

Разбира се, всяко мое интервю за медиите започваше с някакъв въпрос за съдебното дело. Беше неизбежно, а и не ме затрудняваше. Само че един от въпросите, които непрекъснато ми задаваха, бе: „Защо Шифърът на Леонардо има такава огромна популярност?“. Откъде можех да знам! Продажбите на предишните книги на Дан Браун бяха относително ниски; какво бе направило последната му книга толкова успешна? Доколкото се виждаше, той не бе променил стила си.

От всички коментари в пресата и от реакцията на Църквата ставаше ясно, че вниманието на публиката - в подкрепа на книгата и против нея, особено в Съединените щати - е привлечено от религиозните проблеми, поставени в книгата. Какво точно се случваше?

Замислих се над проблема. Всъщност вече го правех от известно време, понеже моето убеждение и убеждението на съавтора ми, което защитавахме в съда, бе, че тези въпроси възникват от материал, извлечен от нашата книга Светата кръв и свещеният Граал. Но каквито и да са добрите и лошите страни на този спор за интелектуална собственост — когато пиша тези редове, макар да изгубихме съдебното дело във Върховния съд в Лондон, Апелативният съд ни позволи да отнесем въпроса до трима апелативни съдии, — явно по някаква причина радикалните идеи за Исус, за Мария Магдалина и за налагането на християнството, с които се занимаваха и двете книги, а също и поставените от тях въпроси, бяха докоснали някаква струна в душата на американските читатели, нещо, което далеч надхвърля масираната рекламна кампания, организирана от издателите на Шифърът на Леонардо. Същият интерес впоследствие се появи по целия свят.

Струва ми се, че отговорът донякъде е свързан с духов- ното лишаване от права на много хора, които смятат, че следват средния път в трите големи религии: т.е. мнозинството хора от тези вероизповедания.

Не е чудно, че повечето християни, евреи и мюсюлмани следват средния път; убежденията им са умерени, отражение на културата, част от която се чувстват, и това им дава задоволяваща ги и удобна вяра, с която могат да водят смислен и нравствен живот, който не изисква от тях специалната отдаденост, очаквана от духовенството и монашеството. Не по-малко важно е, че средният път не води до спорове: християните, евреите и мюсюлманите от средния път могат да бъдат умерени, гъвкави и общо взето толерантни едни към други.

Докато преобладава тази позиция, цари добродушие. Никой не е мислел, че великите религии някога ще бъдат подложени на разрушителните сили, които се появяват сега. Малцина са имали необходимостта да поставят под съмнение вярата си сериозно - или пък изобщо. Цари кротко задоволство, че изповядваш вяра, която ти позволява „да бъдеш себе си“.

Но след това, през последните едно-две десетилетия, хората, действащи в самата периферия на трите големи религии, преминаха в настъпление; те заеха неотстъпчиви доктринални позиции, претендираха, че говорят от името на цялата религиозна общност и рязко и безкомпромисно настояваха, че всички, които добродушно и щастливо следват средния път, трябва да се присъединят към тях в крайните им разбирания.

Тревожното е, че тези религиозни учители хардлайнери започнаха да примесват религиозното си послание с политиката: християнските фундаменталисти твърдяха въз основа на подбрани от тях текстове и ексцентрични интерпретации, че близкоизточните войни на Блеър и на Буш са част от божествен план, който ще доведе до завръщането на Исус начело на огромна армия. Еврейските фундаменталисти твърдяха, че древните им текстове им дават право върху територия във и около Израел и че разрушаването на джамията Кубат ал Сахра и възстановяването на Храма ще доведат до идването на месията. Ислямските фундаменталисти намират в свещените си текстове оправдание за това, че се взривяват в кафенета и в автобуси, като освен на своя живот слагат край на живота на невинни хора, твърде често мюсюлмани като тях самите. Те също очакват идването на месия - Махди. В тези дискусии не е намерил място въпросът дали Исус, месията и Махди са едно и също лице. За външния наблюдател би изглеждало, че тези личности биха опитали да заемат същото духовно място; ако успеят, това би било чудо на триединството.

Може ли обаче да бъде оправдана такава закостеняла доктрина? При подобна безмилостна атака над простичкия подход към тяхната религия хората, които дотогава не са поставяли под въпрос основите на вярата си, започват да се тревожат. Но тъй като никога не са били учени да поставят под съмнение тези основи, те не знаят какви въпроси да задават, още по-малко пък - къде да намират отговорите. Твърде често им се струва по-лесно да приемат закостенелите доктрини, в които има поне привлекателна сигурност, доктрини, които премахват необходимостта да задаваш още въпроси.

Въпросите обаче не изчезват. Шифърът на Леонардо като че ли отваря някакъв шлюз и отприщва различни идеи за Исус и за произхода на християнството, изследва разликата между Исус на теологията и Исус на историята, която очертахме в Светата кръв и свещеният Граал и която е обяснена и в тази книга. Много от тези въпроси и последиците от тях са смислени. И защо да не е така? Често ме питат например дали наистина вярвам, че Исус е бил женен за Мария Магдалина. Мога да отговоря само, че няма категорични сведения за или против тази хипотеза, така че не мога нито да вярвам, нито да не вярвам. Затова честният ми отговор е такъв, че признава правдоподобността на въпроса: „Защо не?“.

Поставя се и въпросът: нима твърдението за такъв брак не е богохулство? Вероятно, но не това е най-важното: по- добно обвинение е неприложимо по отношение на историческия Исус, който е живял преди някакви си теолози да скалъпят теория за него.

Колко често забравяме очевидното! Исус е бил Исус. Ние не казваме нищо повече от това, че „един евреин се жени и има дете“. Как е възможно която и да е по-късна теологична позиция да промени твърде голямата вероятност за такова простичко човешко действие? Действие, нека си спомним, в съответствие с ученията на еврейските свети писания - Стария завет, - както и със социалните норми на времето. Богохулство? Не мисля така.

От само себе си става ясно, че най-острата реакция срещу проучването на такива идеи идва от страна на онези, които имат най-много за губене - онези, чиито религиозни вярвания зависят от поддържането на разликата между вероизповеданията, а не от търсенето на хармония между тях. Можем и трябва да продължим да питаме такива критици: „Защо тези идеи толкова ви плашат?“.

Както заявявам още в самото начало на тази книга, позицията ми е, че има много пътища към върха на планината, но нима някой може да каже кой от тях е най-добрият? Да се твърди, че има само един път, помоему означава да се откъснеш от разбирането за духовността и да се подложиш на опасността от сектантска суета, суета, каквато виждаме навсякъде около себе си.

Разбира се, аз съсредоточавам вниманието си върху християнството, защото това е моята традиция, но желанието ми за по-дълбоко изследване обхваща и хората от еврейската и от мюсюлманската традиция. Въпреки това в рамките на християнството думите на Исус, които насърчават обичта, прошката и състраданието, са добър трамплин, от който да започне процесът на примиряване на теологичните различия и опитът да бъде възстановена хармонията между хората.

Естествено това е амбициозно и дори глупаво, като се имат предвид обидите и враждебността, предизвиквани от подобни опити, но никой не може да каже, че усилието не е в съответствие със самите учения, които откриваме в свещените текстове, дори и в онези, които в края на втори век са старателно подбрани от теолозите сред огромния брой налични текстове.

* *

Книгата Свитъците на Исус изтъква и значението на така наречения от мен таен пазар на антики. Трябва да съжаляваме, че голяма част от този пазар остава недостъпна за учените. Само че противно на онова, което твърдят някои коментатори, тази потайност не намалява стойността на пазара. В крайна сметка без него щяхме да сме много по-бедни.

Когато Свитъците от Мъртво море са били намерени, било е възможно да бъдат изхвърлени и дори унищожени, ако този пазар не им е дал финансова стойност. Истински късмет е, че бедуинът, открил първия свитък, го е отнесъл на търговец във Витлеем. Вижте каква огромна стойност имат тези документи за света днес!

Когато двамата бедни фермери, които копаели за нитрати, за да наторят земите си, открили текстовете в Наг Хамади, те ги отнесли у дома, където някои от тях били изгорени в печката. Това е практична употреба, която за онези хора е смислена, а за нас е истинска трагедия. Едва след като семейството узнава за евентуалната стойност на тези сборници от текстове за купувачи от тайния пазар на антики, те биват отнесени в Кайро и продадени на търговци. Текстовете от Наг Хамади също имат огромна стойност за света на учените.

Въпреки явната полза от този пазар аз бях подложен на сериозна критика, задето го приемем сериозно и пиша за текстове, които съм виждал, но които не мога да покажа - като че ли това е някаква грешка. Аз смятах и продължавам да смятам, че би било грешка да пренебрегна тези текстове.

Прекрасно е, че по време на рекламната кампания на книгата ми в Съединените щати излезе Евангелие от Юда, придружена от доста голяма рекламна шумотевица от страна на Националното географско дружество. Това много ме насърчи главно по две причини. Първо, текстът идва право от тайния пазар на антики, за който съм писал, и бива приет много сериозно. Разбира се, историята на този текст и на съпътстващите го парчета е по-тайнствена от редица други: някога те са откраднати, прекарват много години в сейф в банката и са толкова лошо съхранявани, та е късмет, че изобщо са оцелели.

Второ, някои много добри учени възприемаха интересни и дори крайни позиции по отношение на този текст, на неговото учение и на развитието на християнството от втори век нататък, позиции, които бяха в подкрепа на аргументите ми в книгата Свитъците на Исус.

Барт Ерман, професор по религиознание в университета в Северна Каролина, Чапъл Хил, прави коментар на евангелието, в който обяснява, че макар да има много ранни християнски текстове, оригиналните свещени документи за Исус и за ранното християнство са еврейските писания. Различните текстове, появили се по-късно, разкриват много разнообразни прояви на християнството, като всяка група претендира, че нейните текстове изразяват истинското послание на Исус. Ерман обяснява:

Накратко, една от конкуриращите се групи в християнството успява да се наложи над всички останали. Тази група печели повече новопокръстени от противниците си и успява да изтласка встрани всички свои конкуренти.

Точно тази група решава каква ще бъде организациониата структура на Църквата. Тя решава кое верую ще рецитират християните. Тя решава и кои книги ще бъдат приемани за Свето писание. Това е групата, към която принадлежи Ириней, както и други личности, добре известни на учените, занимаващи се с християнството през втори и трети век, като мъченик Юстин Философ и Тертулиан.

Тези ранни теолози са познати на читателите, най-вече Тертулиан, чиито високопарни проповеди против жените в управлението на Църквата са причинили толкова много вреда през последните хиляда и осемстотин години. Ерман обяснява още:

Тази група става „ортодоксална“ и след като веднъж зат- върждава победата си над всички свои опоненти, тя пренаписва историята на съперничеството - твърди, че нейното мнение винаги е било мнението на мнозинството в християнството, че възгледите й винаги са били възгледите на апостолическите църкви и на апостолите, че вярванията й се коренят директно в ученията на Исус.

Читателите вече са запознати с този процес. Докато четях приноса на Ерман, останах поразен най-вече от разликата между съвременния подход и времето, когато излезе нашата книга Светата кръв и свещеният Граал. Тогава ми се струваше, че всеки учен е привързан към една много консервативна позиция. С Евангелие от Юда това като че ли изчезна; учените, изглежда, добиха смелостта да говорят открито за аномалиите и за машинациите в чужбина вътре в християнството, особено през втори век сл.Хр.

Самото Евангелие от Юда възприема характерна теологична позиция: като много гностически текстове, особено намерените в Наг Хамади, в него се твърди, че богът творец не е онзи Единият и че светът е лошо място, което е най-добре да бъде завинаги изоставено след смъртта. Мисълта за възкресение на тялото се възприема с ужас. Пряко свързано с това е убеждението, че „спасението идва не чрез смъртта и възкресението на Исус, а чрез разкриване на тайното познание, което той дава“.

Тези християни не разчитат на събитието от Великден за валидността на вярата си. Това повдига и въпроса доколко валидни и разпространени през втори век след Христа са и разказите за празната гробница и за свързаното с нея явно доказателство за възкресението на Исус; аргумент, който все още бива привеждан днес — дори от иначе компетентни учени - сякаш той е даден от историята.

Това повдига и въпроси за значението на Евангелие от Марко за тези спорове. Добре известен и приет факт е, че Глава 16, стихове 9-20 от текста на Марко не се появяват в по-ранните ръкописи. Следователно те трябва да са били добавени след втори век сл.Хр. Тези текстове разказват за явяването на Исус след разпятието първо пред Мария Магдалина и след това пред апостолите. Макар на пръв поглед да е спорно, че този текст разкрива нещо от действията на Исус след неговото оцеляване от разпятието и преди бягството му на безопасно място, на него може да се гледа и като на изявление, което пряко противоречи на твърденията на християните, които сега наричаме гностици, защото той описва един „възкръснал“ Исус, който се връща на земята преди окончателното си издигане на „небето“. В него имплицитно се казва, че гностичната концепция за земя на злото не е правилната; по този начин телесното възкресение отново става обект на вярата и така ни разкрива, че това не е било обект на вярата за по-ранната Църква. А и между другото разкрива колко широко разпространено трябва да е било предишното убеждение, защото в противен случай не би имало нужда да се добавя подобен пасаж към евангелието, за да се изтъкне този факт.

Тези въпроси имат отношение към дискусията, изложена подробно в тази книга; дискусия, свързана със значението и с разбирането на така нареченото от Исус „царство небесно“. Всъщност текстът на Евангелие от Юда казва:

Знаейки, че Юда размишлява върху нещо възвишено, Исус му рече: , Дръпни се от другите и аз ще ти разкрия тайнствата на царството. Възможно е да го достигнеш...“.

Както и при други текстове, които вече разгледахме, оставаме с впечатлението, че този божествен свят – отвъдното — може да бъде посетен посредством личен опит.

Предвид сериозността, с която се приема това евангелие, е трудно да се избегне внушението, че в чужбина има растящ натиск, който кара всички нас да погледнем още веднъж към сблъсъка между Исус на историята и Исус на теологията. И разбира се, на историческите събития от първи век след Христа, от които възниква всичко това. В Ю Ес Ей Тудей цитират думите на Ерман: „В древността християнството е било още по-разнообразно, отколкото е днес. Едва през по-късните векове стандартните религиозни текстове, известни като Нов завет, се превръщат в основа на християнската вяра. Десетки алтернативни евангелия и вярвания са били изгубени в хода на този процес“.

Разбира се, трябва да очакваме, че Ватиканът ще заеме не толкова общоцърковна позиция, и не оставаме разочаровани: през януари 2006 г. преди издаването на Евангелие от Юда, но когато планираното издание е известно, теологът от Ватикана монсеньор Джовани д’Ерколе е цитиран от английския вестник „Таймс“ да предупреждава за опасността да се правят опити да „се преоцени Юда и да се размътват евангелските разкази чрез препратки към апокрифни писания. Това може единствено да създаде объркване сред вярващите“6.

Както знаем, Ватиканът не обича въпроси, които може да накарат вярващите да преосмислят вярата си.

Което ни връща там, откъдето тръгнахме в „Свитъците на Исус“: от много любопитната картина на Мъките Христови на стената на малката енорийска църква във френското селце Рен льо Шато в подножието на Пиренеите.

* *

Преди издаването на Свитъците на Исус продуцентката на „Дейтлайн“ в Ен Би Си, Стейси Райе, направи филм, който изследваше някои от проблемите, повдигнати в тази книга. Двамата и водещата интервюто Сара Джеймс заедно с висококомпетентния екип на Ен Би Си ме заведоха на места в Англия и във Франция. Снимахме в църквата в Рен льо Шато, където наред с други неща обясних изображението на четиринайсета картина от Мъките Христови на стената на църквата - изображение, което подсказва, че Исус е бил изваден жив от гробницата на светлината на изгрялата луна.

Тази част от книгата и филмът предизвикаха много дискусии. Онези, които никога не са били в Рен льо Шато, може да твърдят, че картина 14 не изобразява луната, а е по-скоро зле нарисувано слънце; в този случай изводът от това изображение - че Исус е оцелял след разпятието - няма да е правилен. Само че на картина 13 е изобразено свалянето на Исус от кръста, докато слънцето величаво залязва зад него. В такъв случай не може да се оспорва, че картина 14 изобразява изгрялата луна. Единственият аргумент е свързан със значението, което извличаме от това странно изображение.

Снимането през онзи ден в Рен льо Шато се оказа интересно и на друго ниво. Късно следобед един френски писател, авторът на Рен льо Шато, Тайната на Сониер, пристигна за интервю. Неговите подробни знания за Рен льо Шато нямат равни на себе си; той е живял в селото няколко години и е открил при едно местно семейство документите, принадлежали на свещеника Беранже Сониер; лични документи, които не са били проучвани от други изследователи преди това.

Присъствах в църквата и гледах на монитора, когато М. Робин бе интервюиран относно картина 14: попитаха го дали това е изгряващата луна. „Разбира се“, отвърна той без всякакво колебание. След това обясни, че най-вероятно свещеникът лично е рисувал картините.

Смаях се, защото не знаех това. Този факт правеше създадените от свещеника изображения още по-важни и лични. Това не беше условна или ексцентрична работа на ар- тистична украса. Не, вече нямаше никакво съмнение, че свещеникът предумишлено е разкривал велика тайна, която е научил, велика тайна, за която не може да говори открито — че Исус е оцелял след разпятието.

* *

Книгата Свитъците на Исус е пронизана от разбирането, че за нас би било полезно да се съсредоточим върху онова, което е общо помежду ни; че трябва да съзнаваме силата на религиозното убеждение; че е полезно да можем да правим разлика между духовността - която е вечна - и религията, която е била създадена от допускащите грешки човеци. Религиите съществуват, за да обхващат и да изразяват духовността по възможно най-добрия за тях начин, но като всички човешки институции и те страдат от ограничения.

Това е една от причините, поради които трябва да избягваме да смятаме, че една религия схваща нещата по-добре от друга: всички те се опитват да изразят по своите погрешими начини вечния духовен фон на цялото съществуване. А когато религията се обвърже с политиката, може да се озовем в най-лошия възможен свят.

Личността на Исус е обща и за трите религии, които тачат произхода си от патриарха Аврам, но Исус, създаден по-късно от теологията, е потенциално разделителен фактор, който спомага за разделението между тези три различни вери. Само че духовността, която всеки индивид притежава, обобщена в метафората, приписвана на Исус в Новия завет, че „царството небесно“, което изследваме в Свитъците на Исус, може само да добави смисъл и дълбочина към нашето взаимоотношение с вечността - разбира се, ако се стремим към подобно нещо, - а това взаимоотношение в крайна сметка е поне една от целите на всяка от трите религии.

Със сигурност ми се струва по-добре да се съсредоточим върху великата течаща река, отколкото върху различните скалисти поточета и рекички, които се вливат в нея, нали?

СНИМКОВ МАТЕРИАЛ

Notes

[

←1

]

1 В английския оригинал вместо думата „разбойник“ е употребена думата „зилот“. Приведеният превод на текста тук е по синодалното издание на Библията на български език. - Б. пр.

Content

Бейджънт Майкъл Свитъците на Исус