Куельо Пауло

Изневяра

Изневяра

Паулу Коелю

О, Мария, зачената без грях, моли се за нас, които търсим помощ от теб. Амин

Отплувай към дълбокото…

Лука, 5:4

Всяка сутрин, щом отворя очи за тъй наречения „нов ден", изпитвам желание пак да ги затворя и да не ставам от леглото. Но това няма как да се случи.

Имам прекрасен съпруг, който е лудо влюбен в мен, собственик е на голям инвестиционен фонд и всяка година попада в класацията на списание „Билан" на първите триста най-богати хора в Швейцария, колкото и да му е неприятно това.

Имам и две деца. Те са „смисълът на живота ми" (както казват моите приятелки). Ставам рано, за да им приготвя закуска и да ги заведа до училището. То се намира на пет минути пеша от дома ни и е целодневно, така че мога да работя и да разполагам с времето си. Идна бавачка филипинка прибира децата от училище и се грижи за тях, докато ние с мъжа ми се върнем.

Обичам работата си. Аз съм утвърдена журналистка в уважаван вестник, който може да бъде купен на почти всеки ъгъл в Женева, където живеем.

Веднъж годишно цялото семейство ходим на почивка - обикновено по разни райски кътчета с чудни плажове и „екзотични" градове, в които населението е бедно и така се чувстваме още по-богати, привилегировани и благодарни за това, че сме благословени от живота.

Все още не съм се представила. Приятно ми е, казвам се Линда. На трийсет и една години съм. Висока съм метър и седемдесет и пет, тежа шейсет и осем килограма и се обличам с най-страхотните дрехи (благодарение на безграничната щедрост на моя съпруг). Предизвиквам желание у мъжете и завист у жените.

И въпреки това всяка сутрин, щом отворя очи и погледна този идеален свят, за който всички мечтаят, но малцина постигат, знам, че денят ми ще е пълен провал. До началото на тази година не си задавах много въпроси, просто следвах пътя си, макар понякога да се чувствах виновна, че притежавам повече, отколкото заслужавам. Но един прекрасен ден, докато приготвях закуска за всички (помня, че беше пролет и цветята в градината ни бяха започнали да се събуждат), се запитах: „Е, това ли е?".

Не биваше да си задавам този въпрос. Ала вината беше на един писател, когото интервюирах предишната вечер и който в даден момент ми каза:

- Не проявявам никакъв интерес към това да бъда щастлив. Предпочитам да живея, отдаден на страстта, което е много опасно, защото не знаеш какво те чака занапред.

Тогава си помислих: „Горкият човек, от нищо не е доволен. Ще си умре тъжен и огорчен".

На другия ден си дадох сметка, че никога не съм предприемала нищо рисковано.

Знам какво ме чака занапред - още един ден съвсем като предишните. Отдадена на страстта? Е, обичам съпруга си, което ми дава гаранция, че няма да изпадна в депресия, защото насила съжителствам с някого заради парите му, заради децата или за пред хората.

Живея в най-сигурната страна на света и уж всичко е наред. Добра съпруга и майка съм. Получила съм строго протестантско възпитание и смятам да го предам на децата си. Внимавам да не направя нито една грешна стъпка, защото знам, че мога да опропастя всичко. Върша нещата максимално ефективно, но с минимални чувства. Е, когато бях по-млада, се е случвало да страдам от несподелена любов - като всички нормални хора.

Но откакто се омъжих, времето спря. Докато не се натъкнах на онзи проклет писател и неговия отговор. И така, какво страшно има в рутината и скуката?

Честно казано, абсолютно нищо. Само... ... само тайният ужас, че ситуацията внезапно може да се промени и да ме свари неподготвена.

От момента, в който една прекрасна сутрин ми хрумна тази зловеща мисъл, започнах да се страхувам. Ще се справя ли сама с живота, ако мъжът ми умре? Да, отговарях си, защото наследството му ще е достатъчно за няколко поколения напред. Ами ако аз умра, кой ще се грижи за децата? Моят скъп съпруг. Но той навярно ще се ожени за друга, защото е богат, обаятелен и умен. Дали децата ми ще са в добри ръце?

Първата стъпка беше да се опитам да намеря отговор на всичките си съмнения. Но колкото повече си отговарях, толкова повече въпроси изникваха. Ще си намери ли той любовница, когато остарея? Дали пък вече си няма, защото сега сексът между нас не е такъв, какъвто беше преди? Дали пък не си мисли, че аз имам някой друг, защото не проявявам никакъв интерес към него през последните три години?

Никога не се бяхме карали от ревност, което според мен беше чудесно, но от онази пролетна сутрин започнах да подозирам, че това се дължи на липса на любов и от двете страни.

Направих всичко възможно да не мисля повече по тези въпроси.

В продължение на седмица, щом си тръгнех от работа, отивах да купя нещо от Рю дю Рон. Не че това ме вълнуваше особено, но така поне чувствах, че променям нещо. Решавах, да речем, че ми трябват вещи, от които преди нямах нужда. Откривах някой домакински електроуред, за чието съществуване дотогава не подозирах, макар рядко да се появява нещо ново и различно в тази индустрия. Избягвах да влизам в детските магазини, за да не разглезя децата си с ежедневни подаръци. Не посещавах и магазини за мъжки стоки - да не би съпругът ми да се усъмни в моята прекалена грижовност.

Когато стигнех до дома си и влизах във вълшебното царство на моя личен свят, всичко изглеждаше приказно в продължение на три-четири часа, докато останалите заспят. Но тогава малко по малко идваше кошмарът.

Представях си, че страстта е присъща на съвсем младите и липсата й е нормална за моята възраст. Не това ме тревожеше.

Днес, няколко месеца по-късно, съм разкъсвана от ужаса, че всичко може да се промени или че всичко може да остане същото до края на дните ми. Някои хора твърдят, че с наближаването на лятото ни обземат странни идеи, чувстваме се по-млади, защото прекарваме повече време на открито и това ни дава представа колко голям е светът. Хоризонтът става по-далечен, отвъд стените на домовете ни и отвъд облаците.

Може и така да е. Но аз не успявам да спя добре и не е заради жегата. Щом се спусне нощта и никой не ме гледа, се плаша от всичко: от смъртта, от любовта и от липсата на любов, от факта, че всичко ново постепенно се превръща в навик, от усещането, че пропилявам най-хубавите години от живота си в рутина, която ще се повтаря до края на дните ми, от паниката да се изправя срещу непознато приключение, колкото и вълнуващо да изглежда.

Естествено, опитвам се да се утеша с чуждото страдание.

Включвам телевизора на някой новинарски канал. Гледам безкрайни предавания за произшествия, за хора, останали без дом заради природни бедствия, за бежанци. Колко болни има в момента на планетата? Колко хора преживяват, мълчаливо или извисявайки глас, неправди и предателства? Колко бедни, безработни и лишени от свобода има?

Сменям канала. Пускам си някой сериал или филм и се разсейвам за кратко. Умирам от страх, че съпругът ми може да се събуди и да ме попита: „Какво става, любов моя?". Защото ще трябва да му отвърна, че всичко е наред. Още по-зле би било - както вече се случи два-три пъти през миналия месец, - ако, щом си легнем, той реши да сложи ръка върху бедрото ми, да я плъзне бавно нагоре и да започне да ме докосва. Мога да се престоря, че получавам оргазъм - това съм го правила много пъти, - но не мога просто така да реша и да стана влажна от възбуда.

Ще се наложи да му кажа, че съм много уморена, а той, без никога да си признае, че е разочарован, да ме целуне и да се обърне на другата страна, да прегледа последните новини на таблета си и да изчака до следващия ден. А аз да се моля тогава той да е уморен, ужасно уморен.

Но невинаги е така. Понякога се налага да поема инициативата. Не мога да го отхвърля две нощи поред, защото тогава ще си намери любовница, а аз не искам да го изгубя за нищо на света. С малко мастурбиране успявам да се овлажня предварително и всичко минава нормално.

„Всичко е нормално" всъщност означава, че никога няма да е както преди, както по времето, когато още бяхме загадка един за друг.

Да се поддържа все същият плам след десет години брак ми се струва абсурдно. И всеки път, когато се преструвам, че получавам удоволствие от секса, малко по малко нещо в мен умира отвътре. Малко по малко ли? Струва ми се, че опустошението ми идва дори по-бързо, отколкото съм си представяла.

Приятелките ми твърдят, че съм късметлийка, защото ги лъжа, че с мъжа ми често правим любов, както и те ме лъжат, че се чудят как съпрузите им продължават да са толкова сексуално активни. Казват, че сексът в брака е интересен само през първите пет години и че после трябва малко „фантазия". Да си затвориш очите и да си представиш, че съседът ти е върху теб и прави неща, които мъжът ти никога не би се осмелил. Да си представиш, че те обладават едновременно той и мъжът ти, както и всички възможни перверзни и забранени игри.

Днес, когато излязох да заведа децата на училище, се загледах в съседа ми. Никога не съм си го представяла върху мен - предпочитам да мисля за един млад репортер, с когото работя и който изглежда така, сякаш непрекъснато страда в самота. Никога не съм го виждала да се опитва да съблазни някого и тъкмо в това се състои неговият чар. Всички жени в редакцията коментират, че „биха искали да се погрижат за него, бедничкия". Мисля, че той знае това и се задоволява да бъде просто обект на желание, но нищо повече. Може би изпитва същото, което и аз: непоносим ужас да направи следващата стъпка, с която да съсипе всичко - работата, семейството си, миналия и бъдещия си живот.

Но в крайна сметка... Погледнах съседа и ми се доплака. Той миеше колата си, а аз си помислих: „Виж ти, още един човек като мен и моя съпруг. Някой ден ще правим същото. Децата ни ще пораснат, ще се преместят в друг град или в друга страна, ние ще се пенсионираме и ще мием колите си - въпреки че ще можем да платим на някого да го направи вместо нас". Все пак след определена възраст е много важно да извършваме незначителни дейности, за да убием времето и да покажем на околните, че телата ни все още работят добре, че не сме изгубили представа за цената на парите и че продължаваме скромно да се занимаваме с някои задачи.

Една чиста кола не е от голямо значение за света. Но тази сутрин беше единственото важно нещо за моя съсед. Той ми пожела прекрасен ден, усмихна се и се върна към заниманието си, сякаш се грижеше за скулптура на Роден.

Оставям колата на един паркинг - „Ползвайте градския транспорт до центъра! Стига сте замърсявали околната среда!“, - хващам все същия автобус и виждам все същите гледки по пътя към работата си. Женева сякаш никак не се е променила, откакто бях дете: старите богаташки къщи упорито продължават да съществуват сред сградите, издигнати от някакъв луд кмет, който открил „новата архитектура" през петдесетте години на миналия век.

Винаги когато пътувам някъде, това ми липсва - тази отвратителна проява на лош вкус, отсъствието на големи кули от стъкло и стомана, както и на магистрали, минаващи през центъра, корените на дърветата, избили в тротоарите и заплашващи да ни спънат всеки момент, обществените градинки с причудливи дървени оградки, зад които растат всякакви видове трева, защото „в природата е така". В крайна сметка един град, различен от другите - модернизирани и загубили своето очарование.

Тук все още казваме „добър ден", когато срещнем някой непознат по пътя си, и „довиждане", когато излизаме от магазина, от който сме си купили минерална вода, независимо че нямаме никакво намерение да се върнем отново. Все още разговаряме с непознати в автобуса, въпреки че целият свят смята швейцарците за дискретни и сдържани.

Колко погрешно! Но е добре да мислят така за нас, защото по този начин ще запазим начина си на живот поне за още пет-шест века, преди варварските нашествия да настъпят през Алпите с чудатите си електронни устройства, с апартаментите с малки спални и големи холове, с които да впечатляват гостите, със силно гримираните жени, с мъжете, които говорят прекалено високо и пречат на съседите си, с младежите, които се обличат бунтарски, но умират от страх какво ще си помислят родителите им.

Нека всички смятат, че произвеждаме само сирене, шоколад, крави и часовници. Нека вярват, че на всеки ъгъл в Женева има по една банка. Изобщо не ни е притрябвало да променяме това схващане. Добре си ни е и без варварските нашествия. Всички сме въоръжени до зъби, тъй като казармата е задължителна и всеки швейцарец има пушка у дома, но рядко се чува някой да е решил да нападне някого.

Доволни сме, че не сме променили нищо от векове. Гордеем се, че сме останали неутрални, докато Европа е пращала синовете си в безсмислени войни. Радваме се, че на никого не дължим обяснение за неугледния вид на Женева с нейните кафенета от XIX в. и с възрастните дами, тръгнали на разходка.

Твърдението „доволни сме" не е съвсем вярно. Всички са доволни освен мен, която в момента продължавам по пътя си към работата, чудейки се какво ми е сбъркано.

Още един ден, в който вестникът се мъчи да намери интересни новини извън катастрофите, нападенията (невъоръжени) и пожарите (където се отправят десетки коли с висококвалифицирани служители, които наводняват някой апартамент само защото димът от забравено във фурната печено е уплашил всички).

Още едно прибиране у дома и удоволствието от готвенето, слагането на масата и нареденото около нея семейство, което се моли на Господ, благодарно за храната, която има. Още една вечер, когато след хранене всеки се заема със своите задачи - бащата помага на децата за уроците, майката раздига в кухнята, въвежда ред в къщата и оставя пари на домашната помощница, която ще дойде рано-рано на другата сутрин.

През тези месеци имаше моменти, когато се чувствах много добре. Смятах, че животът ми има смисъл, че тъкмо това е ролята на човека на Земята. Децата усещат, че майка им е спокойна, съпругът е по-нежен и внимателен и цялата къща сякаш излъчва собствено сияние. Ставаме пример за щастие за цялата улица, за града, за щата, който тук наричаме кантон, за страната.

Но внезапно, без никакво смислено обяснение, влизам под душа и избухвам в плач. Правя го в банята, защото там никой не може да чуе хлипанията ми и да зададе въпроса, който толкова мразя да чувам: „Добре ли си?".

Защо да не съм добре? Вие виждате ли нещо нередно в живота ми? Нищо.

Само нощта, която ме изпълва с ужас.

И денят, който изобщо не ме вдъхновява.

Щастливите образи от миналото и нещата, които можеше да бъдат, но не се случиха.

Неосъщественото желание за приключения.

Ужасът да не зная какво ще стане с децата ми.

И тогава мислите ми започват да се въртят около неприятните неща, все едни и същи, сякаш самият дявол ме дебне в ъгъла на стаята, за да скочи върху мен и да ми каже, че онова, което наричам „щастие", е едно преходно състояние, което не може да продължи дълго. Но аз винаги съм го знаела, нали?

Искам да се променя. Трябва да се променя. Днес в службата бях по-раздразнителна от нормалното, и то само защото един стажант се забави с намирането на материала, за който го бях помолила. Не съм такава, но малко по малко започвам да губя връзка със самата себе си.

Тъпо е да обвинявам онзи писател и интервюто с него. То беше преди месеци. Той просто събуди дремещ вулкан, който всеки момент може да изригне, сеейки смърт и разруха наоколо. Ако не беше писателят, щеше да е някой филм или книга, или човек, с когото можеше да разменя две-три думи. Допускам, че има хора, които прекарват години, оставяйки напрежението в тях да расте неусетно, докато не дойде ден, когато от някоя глупост изгубват разсъдък.

Тогава си казват: „Стига. Не искам повече да е така".

Някои се самоубиват. Други се развеждат. Трети отиват в бедстващите региони на Африка, за да се опитат да спасят света.

Но аз се познавам. Знам, че единствената ми реакция ще е да задушавам чувствата си, докато не бъда проядена от някакъв вид рак. Убедена съм, че голяма част от болестите се дължат на потиснати емоции.

Събуждам се в два през нощта и започвам да се взирам в тавана, макар да знам, че ще трябва да ставам рано - нещо, което просто ненавиждам. И вместо да редя продуктивни мисли от типа на „какво става с мен", аз изобщо не успявам да контролирам връхлитащите ме идеи. Има дни - слава богу, са малко, - когато се питам дали не трябва да отида в някоя психиатрична клиника, където да ми окажат помощ. Онова, което ме спира, не е нито работата ми, нито съпругът ми, а децата. Те по никакъв начин няма да разберат какво изпитвам.

Всичко е по-изострено. Пак започвам да мисля за брака си - за моя брак, в който ревността не е причина за никоя караница. Ала жените имаме шесто чувство. Може би съпругът ми вече си е намерил друга и аз го усещам подсъзнателно. От друга страна, той не ми е дал никакъв повод да го подозирам.

Това не е ли някакъв абсурд? Възможно ли е от всички мъже на света да съм се омъжила за единствения съвършен? Не пие, вечер не излиза сам, няма ден само за приятелите си. Животът му се свежда до семейството.

Щеше да е сбъдната мечта, ако не беше такъв кошмар. Защото отговорността ми да отвърна по същия начин на всичко е огромна.

Тогава си давам сметка, че думи като „оптимизъм и „надежда", които срещаме във всяка книга, опитваща се да ни накара да приемаме спокойно живота, не са нищо повече от празни слова. Мъдреците, които са ги произнесли, навярно сами са търсили техния смисъл и са ни използвали като опитни мишки, за да видят как ще реагираме на такъв стимул.

В действителност съм уморена от този мой толкова щастлив и съвършен живот. А това сигурно е симптом на душевно заболяване.

Заспивам с такива мисли. Кой знае, може да имам някакъв сериозен проблем?

Ще обядвам с една приятелка.

Тя предложи да се срещнем в японски ресторант, за който дотогава не бях чувала, което е странно, при положение че толкова обичам японската кухня. Увери ме, че е страхотен, въпреки че бил малко далече от работата ми.

Оказа се трудно да стигна до там. Наложи се да хвана автобус и да търся някой, който да ме упъти към „страхотния ресторант". Всичко ми се стори отвратително - украсата, масите с хартиени покривки, липсата на гледка. Но приятелката ми беше права, че храната е сред най-добрите в Женева.

- Винаги обядвах в един ресторант, който ми се струваше добър, без да е нищо особено - казва тя. -Докато мой познат, който работи в японското посолство, не ми препоръча този. И на мен, както вероятно и на теб сега, мястото ми се стори ужасно наглед. Но в кухнята работят самите собственици и в това е разликата.

Мисля си, че и аз винаги ходя в един и същ ресторант и си поръчвам едни и същи ястия. Дори в това не поемам рискове.

Приятелката ми взема антидепресанти. Последното нещо, което ми се прави, е да обсъждам тази тема, защото днес стигнах до заключението, че и аз съм на крачка от депресията.

И тъкмо защото си казвам, че това е последното, което ми се прави, то е първото, което правя. Чуждите беди винаги помагат за облекчаване на нашето собствено страдание.

Питам я как се чувства.

- Доста по-добре. Въпреки че минава доста време, докато лекарствата подействат, започнат ли веднъж да оказват влияние върху организма, възвръщаш интереса си към нещата и те отново придобиват вкус и цвят.

С две думи, душевното страдание се е превърнало в голям източник на печалба за фармацевтичната индустрия. Тъжно ли ви е? Вземете това хапче и проблемите ви ще свършат.

Дискретно я подпитвам дали би сътрудничила на моя вестник за голяма статия, посветена на депресиите.

- Няма смисъл. Хората си споделят всичко по интернет. А има и лекарства.

Какво пише в интернет?

- За страничните ефекти на лекарствата. Никой не се интересува от чуждите симптоми, защото е заразно. Може внезапно да прихванеш нещо, което дотогава не си усещал.

И нищо друго, така ли?

- Упражнения по медитация, които не вярвам да дават резултат. Вече съм ги пробвала всички до едно, но се подобрих едва когато реших да приема, че имам проблем.

Но ако знае, че не е единствена, не помага ли? Не е ли добре за всички да се говори за това какви усещания предизвиква депресията?

- Ни най-малко. Който се е измъкнал от ада, не иска да знае как продължава животът там.

Защо е търпяла толкова години да бъде в такова състояние?

- Защото не вярвах, че имам депресия. И защото, когато го споделих с теб и с другите си приятелки, всички казахте, че това са глупости и че хората, които наистина имат проблеми, нямат време за депресии.

Да, точно така бях казала.

Продължавам да твърдя, че една статия или публикация в някой блог може да помогне на хората да понесат мисълта за болестта си и да потърсят помощ. Тъй като аз не съм в депресия и не знам какво е - подчертавам го, - може ли тя поне малко да ми сподели опита си.

Но приятелката ми се колебае, сякаш нещо я усъмнява.

- То е като да си в капан. Знаеш, че си в него, но не успяваш...

Точно това си бях помислила преди няколко дни.

Тя започва да изброява разни неща, които май са общи за всички, попаднали в така наречения от нея „ад". Всякаква липса на желание да станеш от леглото. Превръщане и на най-простите задачи в непосилно бреме. Чувство за вина, че всъщност няма никаква причина за това състояние, докато останалите хора страдат истински.

Опитвам се да се съсредоточа върху прекрасната храна, която в този момент вече започва да губи вкуса си. Приятелката ми продължава:

- Апатия. Симулиране на радост, на тъга, на оргазъм. Да се преструваш, че се забавляваш, че си спала добре, че живееш. Докато не настъпи мигът, когато се появява въображаемата червена линия, която, ако бъде прекосена, няма връщане назад. Тогава преставаш да се оплакваш, защото това означава, че се опитваш да се бориш срещу нещо. Приемаш да вегетираш и се мъчиш да скриеш състоянието си от всички. Което изисква къртовски усилия.

А какво е предизвикало депресията й?

- Нищо специално. Но защо ми задаваш толкова въпроси? Да не би да чувстваш, че и ти си в депресия?

Разбира се, че не!

По-добре да сменя темата.

Започваме да говорим за онзи политик, когото ми предстои да интервюирам след два дни - едно мое бивше гадже от гимназията. Може дори да не си спомня, че сме си разменили няколко целувки и че е пипал гърдите ми, които тогава още не бяха съвсем оформени.

Настроението на приятелката ми става приповдигнато. А аз просто се опитвам да не мисля за нищо. Оставям се на автопилот.

Апатия. Все още не съм изпаднала в това състояние, след като се оплаквам от случващото се, но навярно не след дълго - може би след месеци или дори след дни - ще загубя интерес към всичко и ще бъде много трудно да го преодолея.

Сякаш душата ми бавно напуска тялото и отива на някакво непознато за мен място, „сигурно" място, където няма да се налага да понасям себе си и нощните си кошмари. Като че ли не се намирам в някакъв грозен японски ресторант с вкусна храна, а всичко случващо се е сцена от филм, който гледам, без да искам - или без да мога - да се намеся.

Събуждам се и изпълнявам все същите ритуали - мия си зъбите, приготвям се за работа, отивам в стаята на децата, за да ги събудя, правя закуска за всички, усмихвам се и казвам, че животът е прекрасен. Във всяка минута и във всеки жест чувствам тежест, която не мога да определя, също като животното, което не разбира как точно е попаднало в капана.

Храната губи вкус, докато усмивката, обратно, става все по-широка (за да не се усъмнят в нещо). Преглъщам желанието си да заплача. Светлината ми се струва сива.

Вчерашният разговор не ми се отрази добре. Започвам да си мисля, че вече не се бунтувам и че съм се втурнала към апатията.

Никой ли не забелязва това?

Разбира се, че не. В крайна сметка аз последна на света ще допусна, че се нуждая от помощ.

В това е проблемът - вулканът е изригнал и вече не мога да върна лавата обратно, да засадя дървета, да окося ливадата и да пусна овчици да пасат наоколо.

Не заслужавам да ми се случи това. Винаги съм се опитвала да отговоря на всички очаквания към мен. Но ето че ми се случва и аз няма какво да направя, освен да вземам хапчета. Може още днес да си намеря предлог да пиша статия за психичното здраве и социалното осигуряване (хората обожават това) и да открия някой добър психиатър, от когото да потърся помощ, въпреки че не е етично. Но то и без друго не всичко е етично.

Нямам някакви фикс идеи в главата си - като да пазя диета примерно. Или да се вманиачавам в подреждането на дома и вечно да намирам недостатъци в работата на домашната помощница, която идва в осем и си тръгва в пет, след като е изпрала и изгладила дрехите и е изчистила къщата. Понякога се случва и да ни пазарува. Не мога да прехвърлям разочарованията си върху децата, опитвайки се да бъда свръхмайка, защото те ще страдат от това цял живот.

Излизам за работа и отново виждам съседа да мие колата си. Но нали вчера правеше същото?

Без да мога да се стърпя, приближавам и го питам защо.

- Останаха някои неща - отговаря той, след като ме поздравява, пита как е семейството и ми прави комплимент за красивата рокля.

Поглеждам колата, ауди (едно от прозвищата на Женева е Аудиленд). Изглежда ми перфектна. Той ми сочи един малък детайл, който още не блести, както трябва.

Протакам леко разговора и накрая питам какво според него търсят хората в живота.

- Лесно е да се разбере. Да си плащат сметките. Да си купят къща като моята и твоята. Да имат градина с дървета, да канят децата и внуците си на обяд в неделя. Да пътуват по света, след като се пенсионират.

Това ли искат хората от живота? Точно това ли? Има нещо много сбъркано в тоя свят и не става дума само за войните в Азия и Близкия изток.

Преди да отида в редакцията да взема интервю от Якоб, моето бивше гадже от гимназията. Дори това не ме вдъхновява - наистина съм започнала да губя интерес към нещата.

Слушам данни и цифри относно някакви правителствени програми, които изобщо не ме интересуват. Задавам му въпроси, с които да го притисна, но той елегантно се измъква. По-млад е от мен с една година, значи трябва да е на трийсет, въпреки че изглежда поне нa трийсет и пет. Запазвам това наблюдение за себе си.

Разбира се, че се зарадвах да го видя отново, макар до момента той да не ме е попитал какво се е случило в живота ми, след като всеки пое по своя път след дипломирането. Вторачил се е в себе си, в кариерата си, в бъдещето си, а аз се улавям, че глуповато се взирам в миналото, сякаш съм ученичката с шини на зъбите, която дори и с тях е преследвана от завистта на останалите момичета.

След известно време преставам да го слушам и кимам машинално. Все същият сценарий, все същите теми - да се намалят данъците, да се пребори престъпността, по-стриктно да се контролира френската работна ръка - тъй наречените „погранични гастарбайтери", които заемат места, полагащи се на швейцарците. Една година идва, друга си отива, а темите са си все същите и проблемите продължават да нямат решение, защото в действителност никой не се интересува от това.

След двайсетминутен разговор започвам да се питам дали тази незаинтересованост не се дължи на странното ми състояние в момента. Но не. Няма нищо по-досадно от това да се интервюират политици. Щеше да е по-добре да ме бяха изпратили да отразя някое престъпление. Престъпниците са къде-къде по-истински.

Да не говорим, че в сравнение с народните представители от което и да е друго място на планетата нашите са най-безинтересни и скучни. Никой не се рови в личния им живот. Само две неща биха могли да доведат до скандал: корупция и наркотици. Тогава аферата се раздухва неимоверно, заема цели страници във вестниците (където няма нищо друго любопитно) и те си вдигат тиражите. А иначе на кого му пука дали имат любовници, дали посещават публични домове или се оказват хомосексуалисти? На никого. Нека продължават да вършат онова, за което са ги избрали, и стига да не прахосват държавния бюджет, всички ще са доволни и щастливи.

Президентът ни се сменя всяка година (точно така, всяка година) и не го избира народът, а Федералният съвет, който е институция от седем министри и на практика е нещо като колективен държавен глава на Швейцария. От друга страна, всеки път когато мина покрай Музея на изящното изкуство, виждам лозунги и плакати, призоваващи за нови и нови референдуми.

Хората обожават да решават всичко сами - цвета на торбите за боклук (спечели черното), правото да носят оръжие (подкрепи го смазващо мнозинство и сега Швейцария е страната с най-много оръжия на глава от населението), броя на джамиите с минарета в цялата страна (четири), приютите за бежанци (не следя тази тема, но мисля, че законът вече е одобрен и е в сила). Извинете, господин Кьониг...

Вече ни прекъснаха веднъж. Той любезно моли своя асистент да отложи следващата му среща. Вестникът ми е най-влиятелният в цяла Френска Швейцария и интервюто може да е решаващо за наближаващите избори за Горна камара в парламента.

Той се преструва, че ме убеждава, а аз се преструвам, че му вярвам. Но вече ми е достатъчно, затова ставам, благодаря и казвам, че разполагам с материала, който ми е необходим.

- Това ли е всичко?

Разбира се, че не е, но не е редно аз да го предложа.

- Какво ще кажеш да се видим след работа?

Обяснявам, че трябва да взема децата си от училище. Надявам се да е видял огромната златна халка на пръста ми, която казва „каквото било - било".

- Добре, тогава да обядваме някой ден?

Съгласявам се. Самозалъгвам се с лекота, че може да ми довери нещо важно, някоя правителствена тайна или Бог знае какво, което да промени политиката на страната и да накара главния редактор на вестника да погледне на мен с други очи.

Той отива до вратата, заключва я, връща се при мен и ме целува. Отвръщам му, защото е минало толкова много време, откакто сме го правили за последен път. Якоб, когото може да съм обичала някога, сега има семейство - женен е за университетска преподавателка. И аз съм омъжена - за богат наследник, който въпреки това се скъсва от работа.

Минава ми през ума да го отблъсна и да му кажа, че вече не сме деца, но ми харесва да се целуваме. Не само че открих нов японски ресторант, ами и върша нещо нередно. Успях да прекрача границите и светът не се срина върху главата ми! Тогава правя нещо, което винаги съм мечтала да направя още от училище.

Коленича на пода, смъквам ципа на панталона му и започвам да смуча члена му. Той ме хваща за косата и контролира ритъма. Свършва за по-малко от минута.

- Прекрасно беше.

Не отговарям. Истината е, че за мен беше доста по-добре, отколкото за него, защото свърши много бързо.

След прегрешението дойде страхът допуснатото от мен престъпление да не бъде разкрито.

На път за редакцията си купувам четка и паста за зъби. На всеки половин час отивам до тоалетната да проверя дали нямам някоя следа по лицето или по блузата „Версаче", която е цялата в сложна релефна бродерия, идеална за задържане на уличаващи петна. С крайчеца на окото си следя колегите ми, но никой от тях (по-точно никоя от тях, защото жените имат някакъв специален радар за тия неща) не е забелязал нищо.

Защо се случи това? Сякаш някой друг се беше вселил в мен и ме тласкаше към тези машинални действия, към ситуация, в която нямаше никаква еротика. Дали исках да докажа на Якоб, че съм независима и свободна жена, която е господарка на себе си? Дали го направих, за да го впечатля или за да избегна онова, което моята приятелка наричаше „ад"?

Всичко ще си продължи постарому. Не се намирам на кръстопът. Знам накъде съм тръгнала и се надявам, че с годините ще успея да направя така, че моето семейство да намери вярната посока, за да не стигнем дотам да смятаме, че миенето на кола е нещо страхотно. За големите промени е необходимо време, а аз го имам в изобилие.

Поне така се надявам.

Прибирам се вкъщи, опитвайки се да не изразявам нито радост, нито тъга. Което незабавно прави впечатление на децата.

- Мамо, днес си малко особена.

Изпитвам желание да кажа: „Да, защото направих нещо, което не биваше, но не чувствам никаква вина, а само страх да не ме разкрият".

Съпругът ми се прибира и както винаги ме целува, пита как е минал денят ми и какво ще вечеряме. Аз давам обичайните отговори. Ако не забележи нищо странно в рутината, няма да заподозре, че днес следобед съм правила орален секс с един политик.

Което в крайна сметка не ми достави никакво физическо удоволствие. Но сега съм луда от желание, имам нужда от мъж, от много целувки, искам да усещам болката и удоволствието от едно тяло върху моето.

Когато се качваме в спалнята, разбирам, че съм напълно възбудена, луда да правя любов с мъжа си. Но трябва да подходя спокойно - без крайности, иначе той може да се усъмни.

Изкъпвам се, лягам до него, махам таблета от ръцете му и го поставям на нощното шкафче. Започвам да галя гърдите му и той веднага се възбужда. Любим се така, както отдавна не сме го правили. Когато започвам да стена малко по-силно, той ме моли да се контролирам, за да не събудя децата, но аз казвам, че ми е писнало от този коментар и искам да мога да изразявам чувствата си.

Получавам няколко оргазма. Господи, колко обичам този мъж, който сега е с мен! Свършваме, изтощени и потни, затова решавам да се изкъпя отново. Той идва с мен и се заиграва, като поставя подвижния душ между краката ми. Аз го моля да престане, защото вече съм уморена, трябва да се наспим, а така ще ме възбуди отново.

Докато се бършем един друг с хавлиите, в изблик на желание на всяка цена да променя начина, по който гледам на дните си, го моля да ме заведе на нощен клуб. Мисля, че в този момент той се усъмнява, че има нещо различно.

-Утре?

Утре не мога, имам час по йога. След като така или иначе засегна темата, може ли да те питам нещо лично?

Сърцето ми спира. Той продължава:

Защо точно ти ходиш на йога? Толкова си спокойна, в хармония със себе си, жена, която знае много добре какво иска. Не мислиш ли, че си губиш времето?

Сърцето ми отново почва да бие. Не отговарям. Само се усмихвам и го погалвам по лицето.

Тръшвам се на леглото, затварям очи и преди да заспя, си мисля, че навярно преминавам през някаква криза, типична за отдавна омъжените жени. Ще мине.

Не е нужно всички да са щастливи през цялото време. По-скоро никой не може да е вечно щастлив. Трябва да се науча да се боря с реалността.

Драга моя, не се доближавай до мен, предупреждавам аз депресията. Не бъди досадна. Върви при някой друг, който, гледайки се в огледалото, има повече причини да каже: „Животът няма смисъл". Независимо дали ти харесва или не, аз знам как да те победя. Само си губиш времето с мен.

Срещата ми с Якоб Кьониг минава точно както си и представях. Отиваме в „Ла Перл дю Лак", един ресторант на брега на езерото, който навремето беше добър, но не и сега, когато го стопанисва общината. Продължава да е скъп, въпреки че храната е ужасна. Можех да го изненадам с японския ресторант, за който току-що бях научила, но знам, че той ще ме обвини в лош вкус. За някои хора обстановката е по-важна от качеството на храната.

Сега виждам, че преценката ми е била правилна. Якоб се опитва да се представи като голям познавач на виното, оценявайки „букета", „текстурата", „сълзите" - онези мазни капчици, които се стичат по стените на чашата след разклащането й. С две думи, мъчи се да ми докаже, че вече е пораснал и не е момчето от училище. Издигнал се е в живота и сега познава света, виното, политиката, жените и бившите гаджета.

Каква глупост! Ние се раждаме и умираме с вино. Умеем да различим хубавото от лошото и точка.

Но докато не се запознах със съпруга си, всички мъже, които срещах - и които се смятаха за добре възпитани, - намираха избора на вино за свой звезден миг. Всичките правят едно и също: с много съсредоточено изражение подушват тапата, изчитат написаното на етикета, оставят келнера да им налее малко, въртят чашата, оглеждат я срещу светлината, миришат, бавно дегустират, преглъщат и накрая кимват одобрително.

След като присъствах на тази сценка безброй пъти, реших да си сменя компанията и започнах да движа с тъй наречените нърдове - онези отнесени компютърни факири, които другите ми колеги отбягваха. Противно на предсказуемите и превзети познавачи на виното, тези момчета бяха по-истински и изобщо не се напъваха да ме впечатлят. Говореха за неща, които не разбирах. Смятаха например, че съм длъжна да знам поне името „Интел", „понеже го пише на всички компютри". Аз никога не бях обръщала внимание.

Нърдовете ме караха да се чувствам абсолютно неграмотна и лишена от женски чар. Те се интересуваха повече от пиратството по интернет, отколкото от моите гърди и крака. Накрая пак се върнах към сигурността на винените експерти. Докато не срещнах мъж, който не се мъчеше да ме впечатли с изискания си вкус, нито пък ме караше да се чувствам глупачка в разговорите ни за загадъчни планети, хобити и компютърни програми, които заличават следи от посетени страници. След като няколко месеца бяхме гаджета - време, през което опознахме повече от сто и двайсет нови села около Женевското езеро, - той ми предложи брак. Приех на мига.

Питам Якоб дали знае някой добър клуб, защото от години не следя нощния живот на Женева, но съм решила да изляза, да потанцувам и да пийна. Очите му светват.

- Нямам време за това. Поласкан съм от поканата, но както знаеш, освен че съм женен, не бива да бъда виждан с журналистка, защото ще кажат, че интервюто ти и е...

- Пристрастно.

-... да, пристрастно.

Решавам да продължа още малко тази игра на прелъстяване, която винаги ми е била приятна. Какво имам да губя? В края на краищата вече познавам всички пътища, отклонения, уловки и цели.

Предлагам му да ми разкаже повече за себе си. За личния си живот. Нали не съм тук като журналистка, а като жена и бивше гадже от младежките години.

Натъртвам на думата жена.

- Нямам личен живот - отговаря той. - Уви, не мога да имам такъв. Избрах кариера, която ме превърна в робот. Всичко, което казвам, е следено, поставяно под въпрос, публикувано.

Не е точно така, но честността му ме обезоръжава. Знам, че опипва терена, иска да знае къде стъпва и докъде може да стигне с мен. Внушава ми, че е нещастен в брака, както правят всички зрели мъже, след като опитат виното и обяснят надълго и широко колко са велики.

- Последните две години бяха белязани от няколко радостни месеца, също така от няколко месеца, изпълнени с предизвикателства, но през останалото време просто се опитвам да се закрепя на поста си и да угодя на всички, за да бъда преизбран. Наложи се да се откажа от всичко, което ми доставяше удоволствие, като да потанцувам с теб тази седмица примерно. Или часове наред да слушам музика, да пуша или да правя неща, които другите смятат за неподходящи.

Това е прекалено! На никого не му пука за личния ти живот.

- Може да е от Сатурновото завръщане. На всеки двайсет и девет години тази планета се връща на същото място, където е била на датата на раждането ни.

Сатурновото завръщане ли?

Той си дава сметка, че се е разприказвал повече от необходимото, и заявява, че може би ще е най-добре да се върнем на работа.

Не. Моето Сатурново завръщане вече се случи и искам да знам какво точно означава това. Той ми преподава един урок по астрология: на Сатурн му трябват двайсет и девет години да се върне в точката, където се е намирал в момента на нашето раждане. Докато това стане, мислим, че всичко е възможно, че мечтите ще се сбъднат, че стените, които ни обграждат, могат да бъдат сринати. Когато Сатурн завърши цикъла си, романтичната нагласа изчезва. Изборът е окончателен и промяната на пътя на практика става невъзможна.

- Не съм експерт по астрология, разбира се, но моят следващ шанс ще е чак когато стана на петдесет и осем години, при второто завръщане на Сатурн.

А защо ме покани на обяд, след като Сатурн казва, че е невъзможно да се тръгне по друг път? Вече разговаряме близо час.

- Щастлива ли си?

Какво?

- Забелязах нещо в очите ти... Някаква тъга, която е необяснима за една толкова красива жена с успешен брак и хубава работа. Сякаш видях отражението на собствените си очи. Ще повторя въпроса: щастлива ли си?

В страната, където съм родена и възпитана и сега възпитавам децата си, никой не задава подобни въпроси. Щастието няма стойност, която може да бъде измерена с точност, обсъдена на избори, анализирана от специалисти. Не питаме дори за марката на автомобила на другия, та какво остава за нещо толкова интимно и невъзможно за определяне.

- Няма нужда да отговаряш. Мълчанието ти е достатъчно.

Не, мълчанието ми не е достатъчно. То не е отговор. Просто е израз на моята изненада и стъписване.

- Аз не съм щастлив - казва той. - Имам всичко, за което един мъж може да мечтае, но не съм щастлив.

Да не би да са сложили нещо във водата на града? Да не би да се опитват да съсипят страната ми с някакво химическо оръжие, което предизвиква дълбоко разочарование у хората? Не е възможно всички, с които говоря, да изпитват същото.

До момента не бях казала нищо. Но осъдените души имат тази невероятна способност да се разпознават и събират, увеличавайки болката.

Как не го бях разбрала? Защо се бях съсредоточила върху повърхностния маниер, с който говореше на политически теми, и върху педантизма, с който опитваше виното?

Завръщането на Сатурн. Нещастието. Все неща, които съвсем не бях очаквала да чуя от Якоб Кьониг.

Точно тогава, в този момент - поглеждам часовника си, 13:55 ч. - отново се влюбвам в него. Никой, дори моят прекрасен съпруг, не ме беше питал дали съм щастлива. Може би, когато бях дете, родителите ми или баба и дядо са искали да разберат дали съм радостна, но само толкова.

- Ще се видим ли пак?

Поглеждам пред себе си и вече не виждам бившето гадже от училище, а пропаст, към която се приближавам доброволно, пропаст, от която не искам да избягам по никакъв начин. За част от секундата си представям безсънните нощи, които ще станат по-непоносими от всякога, защото вече имам истински проблем - влюбено сърце.

Всички червени лампички за „внимание", които съществуват в моето подсъзнание, започват да мигат.

Казвам си: „Не бъди глупава, той просто иска да те вкара в леглото. Изобщо не го интересува дали си щастлива".

Но тъкмо тогава, в някакъв самоубийствен порив, приемам. Кой знае, може пък, ако си легна с някой, който само е докосвал гърдите ми, когато сме били млади, бракът ми да спечели. Също както вчера, когато правих орален секс сутринта, а вечерта получих няколко оргазма.

Опитвам се да се върна към темата за Сатурн, но той вече е поискал сметката и говори по мобилния, предупреждавайки някого, че ще закъснее пет минути.

- Нека ме изчакат, предложи им вода и кафе.

Питам с кого говори и той ми отвръща, че със съпругата си. Директорът на голяма фармацевтична компания иска да се види с него и евентуално да инвестира пари в тази последна фаза на кампанията му за наближаващите местни избори, в които кантоните излъчват представители за Горната камара.

Още веднъж си напомням, че е женен. Че е нещастен. Че не може да прави нищо, което му харесва. Че се носят слухове за твърде разкрепостения му брак. Трябва да забравя искрата, която ме озари в 13:55 ч. и да проумея, че той просто иска да ме използва.

Това не ме притеснява, стига нещата да са ясни. Аз също имам нужда да вкарам някого в леглото.

Спираме на тротоара пред ресторанта. Той се озърта, сякаш сме някоя много подозрителна двойка. След като се уверява, че никой не ни гледа, пали цигара.

Значи от това го е било страх - да не видят, че пуши.

- Както навярно си спомняш, смятаха ме за най-обещаващия ученик във випуска ни. Но трябваше постоянно да се доказвам пред другите, защото всички ние имаме огромна нужда от любов и одобрение. Жертвах срещите си с приятели, за да уча и да отговоря на очакванията. Завърших с отличие. Впрочем защо скъсахме?

Щом той не помни, аз още по-малко. Мисля, че тогава всички се сваляхме с всички и никой не оставаше с никого.

- Завърших право и бях назначен като обществен защитник, започнах да общувам с престъпници и с невинни жертви, с мръсници и с почтени хора. Онова, което трябваше да е временна работа, се превърна в призвание за цял живот - да мога да помагам. Списъкът ми с клиенти се увеличаваше. Славата ми се разнесе из града. Баща ми настояваше, че е време да зарежа всичко това и да постъпя в кантората на един негов приятел. Аз обаче се вдъхновявах от всяко спечелено дело. Но винаги се сблъсквах с един напълно остарял Закон. Трябваше да се промени нещо в управлението на града.

Всичко това е в официалната му биография, но е по-различно да го чуя от устата му.

- В даден момент реших, че мога да се кандидатирам за представител на кантона в Горната камара. Проведохме кампанията почти без пари, защото баща ми беше против. Само че клиентите ми бяха „за". Бях избран с минимума гласове, но важното е, че бях избран.

Той отново се озърта и скрива цигарата зад гърба си. Но тъй като никой не го гледа, си дръпва продължително. Очите му са празни, вперени в миналото.

- Когато влязох в политиката, спях само по пет часа на ден, но бях преизпълнен с енергия. А сега ми се иска да спя по осемнайсет. Свърши меденият месец на моята кариера. Остана единствено необходимостта да угодя на всички, особено на жена ми, която се бори със зъби и нокти за блестящото ми бъдеще. Мариан пожертва много и затова не бива да я разочаровам.

Този ли е мъжът, който само преди няколко минути ме попита ще се видим ли пак? Това ли иска наистина - да излезе и да си поприказва с някого, който може да го разбере, защото изпитва същото?

Имам склонност ужасно бързо да си сътворявам фантазии. Вече си се представях между копринени чаршафи в някоя хижа в Алпите.

- Е, кога можем да се срещнем отново?

Ти кажи.

Той предлага вдругиден. Казвам, че тогава съм на йога. Моли ме да не ходя. Обяснявам, че много често я пропускам и съм си обещала да бъда по-дисциплинирана.

Якоб изглежда примирен. Изкушавам се да приема, но не бива да му се сторя прекалено нетърпелива и готова да зарежа всичко заради срещата ни.

Животът отново става забавен, защото предишната ми апатия е заменена от страх. Колко чудесно е да се страхуваш да не пропуснеш някаква възможност!

Казвам, че няма начин, по-добре да се разберем за петък. Той приема, обажда се на асистента си и го моли ди запише часа на срещата ни в графика му. Допушва цигарата и се разделяме. Не го питам защо ми сподели толкова много лични неща, а и той не добавя нищо съществено към онова, което ми разказа, докато бяхме в ресторанта.

Бих искала да вярвам, че нещо се промени на този обяд. Още един от стотиците служебни обеди, на които ходех, с храна, която не можеше да е по-нездравословна, и напитки, които и двамата се преструвахме, че пием, но те си стояха почти недокоснати, когато поръчахме кафето. Въпреки целия спектакъл с дегустацията гардът никога не се сваля.

Необходимостта да угодиш на всички. Завръщането на Сатурн. Не съм сама.

Журналистиката няма нищо общо с блясъка, който хората си представят - интервюта с разни знаменитости, покани за фантастични командировки, контакти с властта, с парите, с неустоимо привлекателния свят на престъпността.

В действителност ние, журналистите, прекарваме по-голямата част от работното си време залепени за телефоните в офиси с ниски прегради между бюрата. Личното пространство е само за шефовете, затворени в техните стъклени аквариуми, чиито щори се спускат от време на време. Когато това става, те продължават да знаят какво се случва отвън, докато ние не можем да следим рибешките движения на устните им.

Да си журналист в Женева с нейните сто деветдесет и пет хиляди жители е най-досадната работа на света. Хвърлям един поглед на днешното издание, въпреки че знам какво съдържа - неизменните срещи на чуждестранни величия в седалището на Обединените нации, обичайните оплаквания срещу нарушаването на банковата тайна и още няколко неща, достойни за първа страница, като „Болестно затлъстяване пречи на мъж да се качи в самолет", „Вълк прегризва гърлата на овце в покрайнините на града", „Вкаменелости от предколумбовата епоха, намерени в Сейнт Джордж" и накрая безкрайно важната новина: „Реставрираният Kораб „Женева" се връща в езерото по-красив от всякога.

Шефът ме вика в кабинета си. Иска да знае дали съм измъкнала нещо ексклузивно по време на обяда с политика. Както можеше да се очаква, бяха ни видели заедно.

Не, отвръщам. Нищо извън онова, което е в официалната му биография. Обядът беше с цел да се добера до един източник на информация. (Колкото по-голяма мрежа от източници има един журналист, толкова по-уважаван е.)

Шефът ми казва, че според уверенията на друг „източник" Якоб Кьониг имал връзка със съпругата на колега политик, въпреки че бил женен. Усещам някакво бодване в тъмното ъгълче на душата ми, където беше потропала депресията, а аз бях отказала да я приема.

Пита ме дали мога да се сближа повече с него. Не ни интересувал сексуалният му живот, но въпросният „източник" предполагал, че Кьониг е шантажиран. Чуждестранна металургична компания искала да замаже следите от данъчни проблеми в страната си, но не можела да стигне до министъра на финансите. Имала нужда от „малък тласък".

Шефът ми обяснява, че депутатът Якоб Кьониг не е нашата цел, трябвало да разобличим онези, които се опитват да корумпират политическата ни система.

- Няма да е трудно. Достатъчно е да кажем, че сме на негова страна.

Швейцария е една от малкото държави в света, където дадената дума е достатъчна гаранция. На други места ще са необходими адвокати, свидетели, подписани документи и заплашване със съд, ако тайната се разкрие.

- Нужни са ни само потвърждение и снимки.

Значи трябва да се сближа с него.

- Това също няма да представлява трудност. Нашите източници казват, че вече сте си уговорили среща. В официалния му график е.

И това ми била страната на банковите тайни! Всички знаят всичко.

- Придържай се към обичайната тактика.

„Обичайната тактика" се състои от четири точки:

1. Започни да задаваш въпроси по някоя тема, по която интервюираният би желал да се изкаже публично.

2. Остави го да говори възможно най-дълго, за да повярва, че вестникът ще му отдели много място.

3. В края на интервюто, когато той вече е убеден, че ни контролира, задай онзи въпрос, единствения, който ни интересува, за да усети, че ако не отговори, няма да му предоставим мястото, което очаква, и ще е загубил времето си.

4. Ако започне да увърта, перифразирай въпроса, но настоявай на него. Той ще каже, че това не интересува никого. Ти обаче ще държиш да получиш отговор, ако ще и в едно кратко изречение. В деветдесет и девет процента от случаите интервюираните падат в капана.

Това е достатъчно. Останалата част от интервюто се изхвърля, използва се само нужното изявление в статия, която изобщо не е посветена на интервюирания, а на някоя важна тема и съдържа журналистическо разследване, официална информация, неофициална информация, анонимни източници и т.н.

- Ако той откаже да отговори, го увери, че сме на негова страна. Ти знаеш как човек се налага в нашата професия. Това ще бъде взето под внимание...

Знам как се налага. Кариерата на журналиста е толкова кратка, колкото и на атлета. Рано постигаме слава и власт, но незабавно отстъпваме мястото си на следващото поколение. Малцина продължават и преуспяват. Останалите виждат как жизненият им стандарт пада, започват да критикуват пресата, създават блогове, изказват мнение по различни въпроси и прекарват повече от необходимото време в опити да впечатлят приятелите си. Няма средно положение.

Аз все още съм в категорията на „обещаващите професионалисти". Ако успея да се добера до въпросните изявления, е възможно през следващата година да не ми се наложи да чуя: „Трябва да съкратим разходите, а ти с твоя талант и име със сигурност ще си намериш друга работа".

Дали ще бъда повишена? Ще мога да реша какво да публикувам на първа страница: проблема с вълците, които изяждат овцете, бягството на чуждите банкери към Дубай и Сингапур или абсурдната липса на жилища под наем. Какъв вдъхновяващ начин да прекарам следващите пет години...

Връщам се на моето работно място, провеждам няколко маловажни телефонни разговора и прочитам всичко по-интересно в интернет порталите. Край мен колегите правят същото, отчаяни в търсенето на новина, която да ни спаси. Някой казва, че на железопътната линия между Женева и Цюрих са открити глигани. Това става ли за материал?

Разбира се. Също като телефонното обаждане, което току-що получих - една осемдесетгодишна жена се възмущаваше от закона, забраняващ пушенето в баровете. През лятото нямало проблем, но през зимата щяло да има много повече умрели от пневмония, отколкото от рак на белия дроб, защото хората щели да са принудени да пушат на студа.

Какво точно правим в редакцията ли?

Вече знам: обожаваме работата си и имаме намерение да спасим света.

Седнала съм в поза лотус, вдишвам аромата на димящата пръчица и слушам музика, която отвратително наподобява мелодиите, звучащи в асансьорите. Започвам моята „медитация". Още преди много време ме посъветваха да опитам. Тогава смятаха, че съм стресирана. (Наистина беше така, но стресът е за предпочитане пред тази пълна апатия към живота, която ме е обзела в момента.)

- Замърсеното съзнание ще ви смущава. Не се притеснявайте. Приемете мислите, които се появяват. Не се борете срещу тях.

Чудесно, тъкмо това правя. Отблъсквам зловредните емоции като горделивост, разочарование, ревност, неблагодарност, чувство за безполезност. Изпълвам пространството със скромност, благодарност, разбиране, осъзнаване и благост.

Мисля, че ям повече захар от препоръчителното и това вреди на здравето ми и на духовното ми тяло.

Захвърлям настрани мрака и отчаянието и призовавам силите на доброто и светлината.

Припомням си всяка подробност от обяда с Якоб.

Изпявам една мантра с останалите в групата.

Питам се дали главният редактор ми беше казал истината. Дали Якоб наистина е изневерявал на жена си? Дали се е поддал на шантажа?

Инструкторката моли да си представим щит от светлина около тялото си.

- Трябва всеки ден да живеем с убеждението, че този щит ще ни опази от опасностите и вече няма да се вълнуваме от двойствеността на съществуванието ни. Трябва да потърсим средния път, където няма нито радост, нито страдание, а само пълен мир.

Започвам да разбирам защо толкова често отсъствам от часовете по йога. Двойствеността на съществуванието? Средният път? Това ми звучи толкова противоестествено, колкото и препоръките на моя лекар да поддържам холестерола си под пет.

Образът на щита се задържа едва няколко секунди, после се пръсва на хиляди парченца и бива заменен от увереността, че Якоб си пада по всяка хубава жена, която му се изпречи пред погледа. А аз какво общо имам с това?

Упражненията продължават. Сменяме позата и инструкторката настоява, както по време на всеки час, поне за няколко секунди да „освободим съзнанието си".

Празнотата е тъкмо нещото, от което най-много се страхувам и което най-често ме съпровожда. Само ако знаеше какво иска от мен... Но коя съм аз, че да осъждам техника, която съществува от векове.

Какво правя тук?

Вече знам: освобождавам се от стреса.

Отново се събуждам посред нощ. Отивам в стаята на децата да проверя всичко ли е наред - рутинно действие, което всички родители извършват от време на време.

Връщам се в леглото и оставам втренчена в тавана.

Нямам сили да кажа какво искам и какво не искам на правя. Защо не се махна от курса по йога веднъж завинаги? Защо веднага не реша да отида на психиатър и не започна да вземам вълшебните хапченца? Защо не мога да се овладея и да спра да мисля за Якоб? В крайна сметка той изобщо не намекна, че иска нещо повече от това да има с кого да си приказва за Сатурн и разочарованията, с които възрастните се сблъскват рано или късно.

Не издържам повече. Животът ми е филм, в който непрекъснато се разиграва една и съща сцена.

Докато следвах журналистика, имах часове по психология. В един от тях преподавателят ни (много интересен мъж, както в час, така и в леглото) каза, че има пет етапа, през които минава интервюираният: отбраняване, самоизтъкване, самоувереност, изповед и опит да се поправят нещата.

В моя живот тръгнах направо от самоувереност към изповед. Започвам да си повтарям неща, които е по-добре да не споделям.

Например, че светът е спрял.

Не само моят, а и този на хората край мен. Когато се срещаме с приятели, говорим все за същите неща и същите личности. Разговорите изглеждат нови, но всичко си е чиста загуба на време и енергия. Стараем се да покажем, че животът все още е интересен.

Всички се опитват да контролират собственото си нещастие. Не само Якоб и аз, но навярно и моят съпруг. Само че той не показва нищо.

В опасния етап на изповед, в който се намирам, тези неща изведнъж започват да изглеждат ясни. Не се чувствам сама. Заобиколена съм от хора със същите проблеми, до един преструващи се, че животът си е както преди. Те са като мен. Като моя съсед. Може би и като моя шеф, а и като мъжа, който спи до мен.

След определена възраст започваме да прибягваме до маската на сигурността и стабилността. С времето тази маска залепва за лицето ни и повече не може да се махне.

Докато сме деца, научаваме, че ако плачем, ще ни приласкаят, ако покажем, че сме тъжни, ще ни утешат. Ако не успеем да убедим с усмивка, със сигурност ще убедим със сълзи.

Но вече не плачем, освен в банята, където никой не ни чува. Не се и усмихваме, освен на децата си. Не разкриваме чувствата си, защото хората могат да ни сметнат за уязвими и да се възползват от това.

Сънят е най-доброто лекарство.

Срещам се с Якоб в уречения ден. Този път аз избирам мястото и се озоваваме в прекрасния, но зле поддържан Парк дез О-Вив, където има друг ужасен ресторант, стопанисван от общината.

Веднъж ходих там на обяд с един кореспондент на „Файненшъл Таймс". Поръчахме си мартини, а ни сервираха вермут „Чинцано".

Този път никакъв ресторант - купуваме си сандвичи и сядаме на тревата. Той може да пуши на воля, защото имаме привилегирована гледка към всичко наоколо. Можем да виждаме кой идва и кой си отива. Дошла съм, решена да бъда честна - след дежурните формалности (времето, работата, „как мина в клуба", „ще ходя довечера") първото, което го питам, е дали не го изнудват заради извънбрачна връзка.

Той не се изненадва. Единствено иска да разбере дали говори с журналистка или с приятелка.

В момента - с журналистката. Ако потвърди, мога да му дам дума, че вестникът ще го подкрепи. Няма да публикуваме нищо за личния му живот, но ще се нахвърлим върху изнудваните.

- Да, имах връзка с жената на един приятел, когото, предполагам, че познаваш покрай работата си. Той я тласна към това, защото и двамата бяха отегчени от брака си. Разбираш ли какво ти казвам?

Съпругът й я е тласнал, така ли? Не, не разбирам, но кимвам и се сещам какво се случи преди три нощи, когато имах поредица от оргазми.

А връзката им продължава ли?

- Изгубихме интерес. Жена ми вече знае. Има неща, които не могат да се скрият. Хората от Нигерия са ни снимали заедно и заплашват да разпространят снимките, но това не е новост за никого.

Въпросната металургична компания се намира в Нигерия. Жена му не го ли е заплашила, че ще поиска развод?

- Беше ядосана за два-три дни, но толкова. Тя има големи планове за нашия брак и мисля, че верността не е непременно част от тях. Показа малко ревност само колкото да се престори, че е много засегната, но тя е слаба актриса. Броени часове след като й бях признал, вниманието й вече беше ангажирано с друго.

Очевидно Якоб живее в свят, напълно различен от моя. Жените не ревнуват, мъжете тласкат съпругите си към изневяра. Какво пропускам?

- Няма нищо, което времето да не може да излекува, не мислиш ли?

Зависи. В много случаи времето може да задълбочи проблема. Точно както става с мен. Аз обаче съм дошла тук, за да задавам въпроси, а не да бъда разпитвана, затова не казвам нищо. Той продължава:

- Нигерийците не знаят, но аз се разбрах с Министерството на финансите да им заложа капан. Със записи, както те постъпиха с мен.

В този миг виждам как моят материал става на пух и прах, онзи, който трябваше да е големият ми шанс да се издигна във все по-западащата си професия. Няма нищо ново за разказване - нито изневяра, нито шантаж, нито корупция. Всичко следва швейцарските стандарти за превъзходно качество.

- Зададе ли вече въпросите, които си беше намислила? Можем ли да минем към друга тема?

Да, зададох всичките си въпроси. И нямам друга тема.

- Мисля, че остана да попиташ защо поисках да се видим отново. Защо попитах дали си щастлива. Мислиш ли, че се интересувам от теб като от жена? Вече не сме толкова млади. Признавам, че останах много изненадан от твоето поведение в кабинета ми и беше страхотно да свърша в устата ти, но това не е достатъчна причина да бъдем сега тук, още повече като се има предвид, че това не бива да се случва на публично място. Е, не искаш ли да знаеш защо поисках да се видим отново?

Кутията с изненади, която ме хвана така неподготвена с онзи въпрос за моето щастие, продължава да излъчва светлина към други мрачни кътчета. Възможно ли е той да не разбира, че за тези неща не се пита?

Ако искаш, можеш да ми кажеш - отвръщам, за да го провокирам и да се опитам да срина неговата самоувереност, от която се чувствам толкова несигурна. И добавям: Разбира се, че се опитваш да ме вкараш в леглото. Но няма да си първият, чул „не".

Якоб клати глава. Преструвам се, че съм в добро настроение, и предлагам да погледаме вълничките по повърхността на иначе спокойното езеро пред нас. Взираме се в тях, сякаш са най-интересното нещо на света. Накрая той намира точните думи:

- Както вече навярно си забелязала, попитах дали си щастлива, защото разпознах себе си в теб. Хората, които си приличат, се привличат. Може би ти не си видяла същото в мен, но няма значение. Възможно е да си изтощена от мисли за несъществуващите си проблеми, които изсмукват твоята енергия, макар и ти самата да съзнаваш, че са плод на въображението ти.

Бях си помислила същото по време на нашия обяд - осъдените души се разпознават и се привличат, за да плашат живите.

- Чувствам същото - продължава той. - С тази разлика, че моите проблеми май са по-реални. Тъй като завися от одобрението на толкова много хора, усещам как се мразя, че не съм успял да разреша едно или друго. Това ме кара да се чувствам безполезен. Смятах да потърся медицинска помощ, но жена ми беше против. Каза, че ако това се разчуе, то може да съсипе кариерата ми. Съгласих се с нея.

Значи той говори за тези неща с жена си. Може довечера и аз да го направя със съпруга си. Вместо да отидем на клуб, ще седна и ще му разкажа всичко. Как ли би реагирал?

- Вярно е, че направих доста грешки. В момента се опитвам да гледам на света по нов начин, но не ми се получава. Когато срещна някого като теб, а вече много такива съм срещал, се опитвам да се сближа, за да разбера как се справят с проблема. Разбираш ли, имам нужда от помощ и само така мога да я получа.

Значи това било. Никакъв секс, никакво романтично приключение, от което да изгрее слънцето в този мрачен женевски следобед. Просто нещо като терапия чрез взаимопомощ, както правят помежду си алкохолиците и наркоманите.

Ставам.

Поглеждам го в очите и му казвам, че всъщност съм много щастлива и че той трябва да потърси психиатър. Жена му не може да контролира всичко в живота му. Освен това никой няма да научи заради лекарската тайна. Имам приятелка, която се е оправила с медикаментозно лечение. Нима иска да прекара остатъка от живота си, водейки борба с призрака на депресията, само и само за да бъде преизбран? Това ли иска да е бъдещето му?

Той се оглежда да провери дали някой не ме чува. Аз вече го бях направила и знам, че сме сами - като изключим една група наркодилъри в горната част на парка, зад ресторанта. Но те нямат никакъв интерес да дойдат по-близо до нас.

Не мога да се спра. Докато говоря, си давам сметка, че се вслушам в себе си и си помагам. Казвам му, че отрицателните мисли имат свойството да се самоподхранват. Трябва да намери нещо, което да му носи поне мъничко радост, като например да се захване с ветроходство, да отиде на кино, да чете.

- Не е това. Ти не ме разбираш. - Той изглежда напълно объркан от реакцията ми.

Напротив, разбирам те. Всеки ден до нас достигат хиляди видове информация - плакати, на които гримирани млади момичета се преструват на жени и предлагат вълшебни продукти за вечна младост; новината как възрастна двойка се е изкачила на Еверест, за да отпразнува годишнината от сватбата си; обяви за нови масажни уреди; витрини на аптеки, отрупани с продукти за отслабване; филми, които лансират невярна представа за живота; книги, които обещават фантастични резултати; специалисти, които дават съвети как да напреднем в кариерата или да постигнем душевно спокойствие. И всичко това ни кара да чувстваме как остаряваме, водейки скучен живот без приключения, докато кожата ни увисва, а килограмите се трупат неконтролируемо, и сме принудени да потискаме емоциите и желанията си, защото те не се вписват в тъй наречената „зрялост".

Подбирай внимателно информацията, която достига до теб. Постави филтър на очите и ушите си и пропускай само онова, което няма да те смаже, защото ежедневието е предостатъчно само по себе си. Мислиш ли, че мен не ме осъждат и критикуват в работата? Напротив, много даже! Но реших да се вслушвам само в онова, което ме поощрява да стана по-добра, само в онова, което ми помага да поправя грешките си. Що се отнася до останалото, преструвам се, че не съм го чула, или го изхвърлям от себе си.

Дойдох в търсене на заплетена история за изневяра, шантаж и корупция. Но ти си се справил с всичко по най-добрия възможен начин. Наистина ли не го виждаш?

Без да му мисля дълго, отново сядам до него, хващам главата му, за да не може да се измъкне, и го целувам продължително. За част от секундата той се поколебава, но после веднага отвръща. Всичките ми усещания за безсилие, слабост, провал и несигурност незабавно биват заменени от безкрайна еуфория. В миг ставам мъдра, възвръщам си контрола върху ситуацията и се осмелявам да направя нещо, за което преди това можех само да си мечтая. Стъпвам върху непознат терен, нося се из опасни води, руша пирамиди и издигам олтари.

Отново ставам господарка на мислите и действията си. Онова, което изглеждаше невъзможно сутринта, следобед вече е реалност. Пак започвам да имам чувства, мога да обичам нещо, което не притежавам, вятърът вече не ме безпокои, а се превръща в благословия и божия ласка върху лицето ми. Духът ми се връща.

Сякаш стотици години минават за краткото време, докато го целувам. Лицата ни бавно се отдръпват, той ме погалва нежно по главата, вглеждаме се дълбоко в очите си.

И отново виждаме онова, което се е стаило там преди по-малко от минута.

Тъга.

Сera вече в комплект с глупостта и безотговорността на един жест, който - поне в моя случай - ще задълбочи нещата.

Оставаме заедно още половин час, говорим си за града и неговите жители, държим се така, все едно нищо не се е случило. Когато пристигнахме в Парк дез О-Вив, изглеждахме доста близки, сляхме се в едно цяло в момента на целувката, а сега сме двама напълно непознати, които се опитват да поддържат разговора само колкото е необходимо, за да станат и да продължат по пътя си без никакви угризения.

Никой не ни видя - не бяхме в ресторант. Браковете ни са спасени.

Мисля да го помоля за извинение, но знам, че не е необходимо. В края на краищата това беше само една целувка.

Не мога да кажа, че се чувствам победителка, но поне успях до известна степен да възвърна контрола върху себе си. У дома всичко си продължава постарому - преди ми беше много зле, сега ми е по-добре, но никой не ме пита нищо.

Ще постъпя като Якоб Кьониг, ще поговоря със съпруга си за странното си душевно състояние. Ще му се доверя и съм сигурна, че той ще може да ми помогне. |

Междувременно днес всичко е толкова прекрасно! За какво да съсипвам нещата с някакви признания за непонятни работи? Продължавам да се съпротивлявам. Не вярвам, че това, през което минавам, има каквато и да било връзка с липсата на химически вещества в тялото ми, както твърдят интернет страниците, засягащи темата за „компулсивната тъга".

Днес не съм тъжна. Това са си нормални фази от живота. Сещам се, че когато моят гимназиален клас организира прощално парти, се смяхме в продължение на два часа и накрая избухнахме в плач, защото знаехме, че се разделяме завинаги. Тъгувахме в продължение на няколко дни или седмици, не помня добре. Но самият факт, че не помня, ми подсказва нещо важно - всичко е напълно отминало. Навлизането в четвъртото десетилетие от живота е трудно и може би не съм подготвена за него.

Съпругът ми се качва да сложи децата да спят. Наливам си чаша вино и отивам в градината.

Продължава да духа. Тук всички познаваме този вятър, който духа в продължение на три, шест или дори девет дни. Във Франция, където хората са по-романтични, отколкото в Швейцария, го наричат мистрал - винаги донася ясно време и застудяване. Време е облаците да се разнесат, утре денят ще е слънчев.

Мисля си за разговора в парка и за целувката. Нито помен от разкаяние. Направих нещо, което никога преди не бях правила, и така започнах да сривам стените на моя затвор.

Няма значение какво мисли Якоб Кьониг. Не мога да прекарам живота си, опитвайки се да угодя на хората.

Допивам чашата с вино, отново я напълвам и се наслаждавам на вкуса на първите часове от много месеци насам, в които изпитвам нещо различно от апатия и чувство за безполезност.

Съпругът ми слиза, облечен като за парти, и пита за колко време мога да се приготвя. Бях забравила, че се разбрахме да излезем да потанцуваме тази вечер.

Качвам се и си слагам най-красивата рокля, нищо че може да изглеждам като някоя надута пуйка в по-непринудена среда. Какво значение има? Трябва да празнувам.

Събужда ме тракането на прозореца под напора на вятъра. Ядосвам се, че мъжът ми не го е затворил добре. Ще стана да изпълня среднощния си ритуал - да отида в стаята на децата да проверя всичко наред ли е.

Нещо обаче ми пречи да го направя. Дали не е, защото пих доста? Започвам да мисля за вълните, които бях видяла в езерото, за облаците, които вече се бяха разнесли, и за човека, който седеше до мен. От снощното посещение в клуба не си спомням почти нищо - с мъжа ми решихме, че музиката е ужасна, а обстановката скучна, и скоро отново се върнахме при нашите компютри и таблети.

Какви бяха онези неща, които наговорих на Якоб вчера следобед?

Дали пък не трябва да се възползвам от момента и да помисля малко за себе си?

Тази стая ме задушава. Съвършеният ми съпруг спи до мен, очевидно не е чул воя на вятъра. Представям си как Якоб лежи до жена си и й разказва всичките си усещания (убедена съм, че няма да й спомене за мен) и му е по-леко, като знае, че си има някого, който да му помогне, щом се почувства самотен. Не вярвам много на онова, което каза за нея - ако беше истина, вече щеше да се с развел. Та те дори нямат деца!

Питам се дали мистралът е събудил и него и за какво ли си приказват сега. Къде живеят? Не е трудно да разбера. В редакцията на вестника имам на разположение всякаква информация. Дали тази нощ са правили любов? Дали той е проникнал в нея със страст? Дали тя е стенела?

Поведението ми с него винаги е изненадващо. Орален секс, мъдри съвети, целувка насред парка. Не приличам на себе си. Коя е жената, която ме обсебва, когато съм с Якоб?

Младата провокаторка. Онази, твърдата като скала, силна като вятъра, който днес разбуни иначе спокойното езеро Леман. Интересно как винаги когато срещнем съученици, смятаме, че те са си все същите - независимо че по-слабичките са станали по-силни, че най-красивата се е омъжила за възможно най-лошия съпруг, че неразделните са се отчуждили и вече от години не се виждат.

С Якоб, поне в началото на тези срещи, все още успявам да се върна назад във времето и да бъда момичето, което не се бои от последствията, защото е едва на шестнайсет години и завръщането на Сатурн, носещ със себе си зрелостта, засега е далече.

Опитвам се да заспя, но не мога. Прекарвам още един час в обсебващи мисли за него. Сещам се за съседа, който миеше колата си, и за това как бях осъдила „безсмисления" му живот, запълнен с безполезни неща. Не бяха безполезни - може би така се разсейваше, правеше гимнастика или просто се наслаждаваше на простите неща oт живота, приемаше ги като благословия, не като проклятие.

Ето това ми липсва - да се отпусна малко и да се наслаждавам повече на живота. Не мога да продължавам да мисля за Якоб. Така замествам липсата си на радост с нещо конкретно - с мъж. А не е в това въпросът. Ако отида на психиатър, ще чуя, че проблемът ми е друг. Липса на литий, слабо производство на серотонин, нещо такова. Това не е започнало с появяването на Якоб, нито ще отшуми, когато той си тръгне.

Но не мога да го забравя. Въртя в ума си десетки, стотици пъти момента на целувката.

И разбирам, че подсъзнанието ми превръща един въображаем проблем в реален. Винаги става така. Затова се появяват болестите.

Повече не искам да виждам този мъж в живота си. Изпратил го е дяволът, за да разклати нещо и без друго нестабилно. Как можах да се влюбя така бързо в някого, когото дори не познавам? А и въобще кой казва, че съм влюбена? Имам проблеми от пролетта, нищо повече. Ако дотогава нещата са вървели добре, не виждам защо отново да не потръгнат.

Повтарям си каквото си казвах и преди - това е просто етап, който ще отмине. Не мога да продължавам да се фокусирам върху онова, което привлича отрицателното в живота ми. Не му ли го казах днес следобед?

Трябва да запазя самообладание и да изчакам кризата да отшуми. Иначе рискувам да се влюбя наистина и да изпитвам постоянно усещането, което имах за част от секундата, докато обядвахме за пръв път. Ако това се случи, нещата вече няма да протичат само вътре в мен. Тогава страданието и болката ще обземат всичко.

Въртя се в леглото безкрайно дълго. Накрая заспивам и сякаш само след миг съпругът ми ме събужда. Денят е ясен, небето синьо, а мистралът продължава да духа.

- Време е за закуска. Аз ще приготвя децата.

Защо не си сменим ролите поне веднъж? Ти да отидеш в кухнята, а аз да приготвя децата за училище.

- Това някакво предизвикателство ли е? Ще имаш най-хубавата закуска, която си яла от години.

Не, не е предизвикателство, просто ми се иска да внеса малко разнообразие. Нима смяташ, че не правя достатъчно хубави закуски?

- Много е рано и не ми се спори. Знам, че снощи и двамата пийнахме малко повече, клубовете явно не са за нашата възраст. Добре, ти приготви децата.

Той излиза, преди да успея да отговоря. Вземам мобилния и проверявам какво имам да свърша през деня.

Преглеждам списъка със задължителните задачи. Колкото по-дълъг е той, толкова по-продуктивен смятам, че е денят ми. Оказва се, че доста от нещата, които е трябвало да свърша предишния ден или през седмицата, са отложени за по-късно. И така списъкът ми се увеличава все повече, докато не се изнервя дотолкова, че да реша да зарежа всичко и да почна отначало. Тогава си давам сметка, че нищо в този списък не е важно.

Но има едно нещо, което не е записано и което няма да забравя по никакъв начин - да разбера къде живее Якоб Кьониг и да мина с колата си оттам.

Когато слизам долу, масата е сложена и всичко е съвършено - плодова салата, зехтин, сирена, пълнозърнест хляб, кисело мляко, сливи. Има и един вестник - този, за който работя. Поставен е грижливо от лявата ми страна. Съпругът ми отдавна се е отказал от печатните издания и сега чете нещо на своя айпад. По-големият ни син пита какво означава „шантаж". Не разбирам защо иска да знае, но тогава очите ми попадат на водещия материал. Там има голяма снимка на Якоб, една от многото, които е предоставил на медиите. Изглежда замислен, вглъбен. До снимката е заглавието: „Депутат разкрива опит за шантаж".

Не го бях писала аз. Впрочем, докато още бях навън, главният редактор ми се обади да каже, че мога да отменя срещата си, защото току-що са получили комюнике от Министерството на финансите и работят по случая. Обясних му, че срещата ми вече е минала, че всичко е станало дори по-бързо от очакваното и че не ми се е наложило да прибягвам до „обичайната тактика". Веднага бях изпратена в един близък квартал (считан за „град" със собствено кметство), за да отразя общественото недоволство от магазин за хранителни стоки, продавал продукти с изтекъл срок. Изслушах собственика, съседите, приятелите на съседите и съм сигурна, че тази тема ще е по-интересна за читателите ни, отколкото фактът, че един политик е разкрил някаква корупционна схема. Впрочем и проблемът с магазина беше на първа страница, но с по-дребен шрифт: „Глобена бакалия. Няма сведения за натровени".

Снимката на Якоб на масата по време на закуска ме кара да се чувствам крайно неудобно.

Казвам на мъжа си, че вечерта трябва да си поговорим.

- Ще оставим децата при майка ми и ще излезем на вечеря - отвръща той. - И аз имам нужда да прекарам малко време с теб. Само с теб. Без онази отвратителна музика, която ни проглуши ушите. Не знам какво й харесват.

Беше пролетна сутрин.

Седях в един ъгъл на училищния двор, където обикновено нямаше други деца. Взирах се в тухлите на оградата. Знаех, че има нещо сбъркано в мен.

Съучениците ми смятаха, че съм нещо повече от тях и не могат да се сравняват с мен, а аз не се опитвах да ги разубеждавам. Напротив! Карах майка ми да продължава да ми купува скъпи дрехи и да ме вози до училище с вносната си кола.

До онзи ден в ъгъла на двора, когато осъзнах, че съм сама. И че може би ще остана сама до края на живота си. Въпреки че бях едва на осем години, ми се струваше твърде късно да се променя и да кажа на останалите деца, че съм като тях.

Беше лято.

Бях в прогимназията и момчетата вечно ме сваляха, колкото и дистанцирана да се мъчех да бъда. Момичетата умираха от завист, но не се издаваха - напротив, опитваха се да бъдат мои приятелки и да са с мен постоянно, за да се докопат до тези, които отхвърлях.

А аз на практика отхвърлях всички, защото знаех, че ако някой успее да влезе в моя свят, няма да намери там нищо интересно. По-добре беше да поддържам загадъчността и да създавам впечатление за възможности, до които те никога няма да се докоснат.

На път за вкъщи забелязах няколко гъби, които бяха поникнали след дъжда. Стояха си там недокоснати, защото всички знаеха, че са отровни. За част от секундата ми хрумна да ги изям. Не бях нито особено тъжна, нито особено радостна, просто исках да привлека вниманието на родителите си.

Но не ги изядох.

Днес е първият ден на есента - най-красивият сезон в годината. Скоро листата ще си сменят цвета и всяко дърво ще стане различно от другите. По пътя към паркинга решавам да мина по една уличка, по която иначе не минавам.

Спирам пред училището, където съм учила. Тухлената ограда си стои там. Нищо не се е променило освен факта, че вече не съм сама. Нося в мислите си двама мъже - единия, когото никога няма да имам, и другия, с когото ще вечеряме в грижливо избран и много специален ресторант.

Една птичка лети в небето и се заиграва с вятъра. Хвърчи насам-натам, издига се и се спуска, сякаш в движенията й има някаква логика, която аз не успявам да разбера. Може би единствената логика е да се забавлява.

Аз не съм птичка. Не бих могла да прекарам живота си в забавления, въпреки че имам приятели с по-малко пари от нас, които обикалят от ресторант на ресторант и се скъсват да пътуват. Вече съм се опитвала да го правя, но ми е невъзможно. Благодарение на влиятелния ми съпруг успях да си намеря тази работа. Трудя се, запълвам си времето, чувствам се полезна и оправдавам съществуването си. Един ден децата ми ще се гордеят с майка си, а приятелките ми от детството ще са още по-потиснати, защото аз ще съм успяла да изградя нещичко, докато те са били отдадени единствено на къщата, децата и съпруга.

А може би не изпитват желание да впечатлят другите. Аз обаче съм обзета от него, не го отричам, защото то е благотворно и ме кара да вървя напред. Стига да не поемам ненужни рискове, разбира се. Стига да успея и съхраня света си такъв, какъвто е днес.

Още с влизането си в редакцията започвам да ровя в дигиталните архиви на правителството. За по-малко от минута имам адреса на Якоб Кьониг, информация за това колко пари изкарва, къде е учил, името на жена му и къде работи тя.

Съпругът ми избра един ресторант, който се намира между работата ми и дома ни. Вече сме ходили там. Бях харесала храната, напитките и атмосферата, но продължавам да мисля, че домашно приготвените ястия са по-вкусни. Ям навън само когато „социалният ми живот" го налага. Ако мога, избягвам да го правя. Обожавам да готвя. Обожавам да съм със семейството си, да чувствам, че ги закрилям и че същевременно съм закриляна.

Не съм изпълнила една от задачите си за днес, макар и неупомената в списъка, а именно - да мина с колата покрай дома на Якоб Кьониг. Успях да устоя на изкушението. Вече си имам достатъчно - ако ще и въображаеми - проблеми, за да прибавя към тях и любовни терзания. Онова, което изпитах, вече е минало. Повече няма да се случи. Сега можем да поемем към едно мирно бъдеще на надежда и възход.

- Чух, че собственикът се е сменил и храната вече не е същата - коментира мъжът ми.

Няма значение. Ресторантската храна винаги е една и съща - с много мазнина, с много украса и - тъй като живеем в един от най-скъпите градове в света - с прекомерно висока цена затова, което представлява. Но вечерята навън си е ритуал. Салонният управитeл ни поздравява и ни отвежда до нашата обичайна маса (въпреки че от доста време не сме идвали тук), пита дали искаме от същото вино (разбира се) и ни подава менюто. Аз го прочитам от началото до края и накрая избирам винаги едно и също. Съпругът ми се спира на традиционното агнешко печено с леща. Салонният управител ни осведомява какви са специалитетите на деня - изслушваме го любезно, казваме някоя и друга мила дума и си поръчваме нещата, с които сме свикнали.

Първата чаша вино - което не се наложи да бъде дегустирано и анализирано с внимание, защото вече сме женени от десет години - свършва бързо сред приказки за работа и оплаквания от техника по поддръжката на отоплението, който трябваше да дойде, но не се появи.

- Как върви материалът за изборите в неделя? - пита мъжът ми.

Възложена ми е тема, която ми е особено интересна: „Имат ли право избирателите да се ровят в личния живот на политиците?". Казвам, че материалът ще е продължение на онази статия от първа страница, в която ставаше дума за депутат, шантажиран от нигерийци. Сред читателите преобладава мнението: „Личният им живот не ни интересува, не сме в Щатите и страшно се гордеем с това".

Говорим и по други теми, с които се занимавам в момента - избирателната активност, която се е увеличила на около трийсет и осем процента при последните избори за Горна камара; шофьорите от градския транспорт, които заявиха, че са уморени, но доволни от работата си; жената, блъсната на пешеходна пътека; влака, който е претърпял повреда и е блокирал движението за около два часа. И други подобни.

Веднага се заемам с втората чаша вино, без да чакам ордьоврите, комплимент от заведението, и без да питам мъжа си как е минал неговият ден. А той беше така любезен да изслуша всичко, което му разказах току-що. Навярно се пита защо сме тук.

- Днес ми се струваш по-весела - казва, след като келнерът ни поднася основното ястие. Едва тогава си давам сметка, че от двайсет минути говорим, без да спираме. - Случило ли се е нещо специално?

Ако ми беше задал същия въпрос в деня, когато ходих в Парк дез О-Вив, щях на мига да се изчервя и да прибягнало списъка с извинения, който си бях приготвила. Но днес беше един обичаен досаден ден, колкото и да се опитвах да си докажа, че съм много важна за света.

- За какво искаше да разговаряме?

Готвя се да призная всичко и посягам към третата чаша вино. Тогава се появява келнерът и ме хваща в мига, в който се каня да скоча в пропастта. Разменяме още няколко незначителни приказки - ценни минути от живота, пропилени във взаимна любезност.

Съпругът ми поръчва втора бутилка вино. Салонният управител ни пожелава добър апетит и отива да я донесе. Тогава започвам.

Ти ще кажеш, че имам нужда от лекарска помощ, но не съм съгласна. Изпълнявам всичките си ангажименти в работата и вкъщи. Обаче от няколко месеца съм тъжна.

- Не ми се струва така. Току-що казах, че си по-весела.

Разбира се. Тъгата ми се превърна в ежедневие, вече на никого не му прави впечатление. Щастлива съм, че имам с кого да поговоря. Но онова, което искам да кажа, няма нищо общо с тази привидна радост. Вече не мога да спя. Чувствам се егоистка. Продължавам да се опитвам да впечатлявам хората, сякаш съм дете. Плача безпричинно в банята. Само веднъж за толкова месеци съм правила любов с желание - и ти много добре знаеш за кой ден ти говоря. Мислех си, че е просто преходен кризисен период вследствие на това, че навърших трийсет, но подобно обяснение не ме задоволява. Чувствам, че пропилявам живота си, че един ден ще погледна назад и ще съжалявам за всичко направено. Освен за нашия брак и за прекрасните ни синове.

- А не е ли това най-важното?

За много хора е така. Но за мен не е достатъчно. И става все по-зле. Когато най-накрая свърша ежедневните си задачи, започва безкрайният диалог в главата ми. Ужасявам се от мисълта, че нещата могат да се променят, но същевременно чувствам огромно желание да изживея нещо по-различно. Мислите ми са обсебващи, постоянно се повтарят и вече нямам контрол пад тях. Ти не знаеш нищо, защото си спиш. Забеляза ли как тази нощ вятърът блъскаше прозореца?

- Не. Прозорците бяха добре затворени.

Точно това имам предвид. Дори вятърът, който е духал хиляди пъти, откакто сме женени, е в състояние да ме събуди. Забелязвам, когато мърдаш в леглото и когато говориш насън. Не го приемай лично, моля те, но ми се струва, че съм обградена от неща, които са напълно безсмислени. Само за да е ясно - обичам децата ни. Обичам и теб. Обожавам работата си. Но всичко това ме кара да се чувствам още по-зле, защото проявявам неблагодарност към Господ, към живота и към вас.

Той почти не докосва храната си. Сякаш се намира пред непозната. Но самото произнасяне на тези думи започва да ме кара да се чувствам по-добре. Тайната ми е разкрита. Виното дава резултат. Вече не съм сама. Благодаря ти, Якоб Кьониг.

- Не мислиш ли все пак да се обърнеш към лекар?

Не знам. Но дори да трябва, не искам да го правя за нищо на света. Ще се науча да решавам проблемите си сама.

- Представям си колко е трудно да криеш тези усещания толкова дълго. Благодаря ти, че ми се довери. Защо не ми каза по-рано?

Защото едва сега нещата станаха непоносими. Днес се сетих за моето детство и юношество. Дали семенцето вече е било там? Не мисля. Освен ако умът ми не е бил моят предател през всичките тези години, което ми се струва практически невъзможно. От нормално семейство съм, имам нормално образование, водя нормален живот. Какво не ми е наред?

Не ти споделих по-рано, казвам през сълзи, защото мислех, че ще ми мине веднага, и не исках да те занимавам.

- Ти не си луда. Дори за миг не допусна да ти проличи. Не си станала по-раздразнителна, а и не си отслабнала. Щом можеш да се контролираш, значи има изход.

Защо ми заговори за отслабване?

- Мога да помоля нашия лекар да ти предпише някакви приспивателни, които да ти помогнат да спиш. Ще кажа, че са за мен. Сигурен съм, че ако успееш да си починеш, постепенно отново ще овладееш мислите си. Може би трябва да спортуваме повече. На децата би им харесало. Прекалено сме отдадени на работата и това не е добре.

Аз не съм толкова отдадена на работата си. Противно на това, което мислиш, тия идиотски репортажи ми помагат да ангажирам ума си и предотвратяват обсебващите идеи, които ме обземат, щом престана да съм заета.

- Все пак имаме нужда от движение на чист въздух. Да тичаме, докато повече не можем да издържим, докато не паднем от изтощение. Май трябва да каним повече гости у дома...

Това би бил пълен кошмар! Да трябва да разговарям, да забавлявам хората, да се усмихвам насила, да слушам мнения за гастролиращи опери и накрая да трябва да измия всички чинии.

- Да отидем в парка „Жюра" през уикенда. Отдавна не сме ходили там.

Тогава са изборите. Ще съм дежурна в редакцията.

Храним се мълчаливо. Келнерът вече два пъти идва да провери дали сме приключили, но чиниите си стоят почти недокоснати. Втората бутилка вино свършва бързо. Представям си какво мисли сега: „Как да помогна на жена си? Какво да направя, за да я накарам да се почувства щастлива?". Нищо. Нищо повече от онова, което вече прави. Всичко друго, като например да се прибере с кутия бонбони или букет цветя, би било прекалено лигаво и на мен ще ми призлее.

Стигаме до извода, че той не може да шофира на връщане и че ще се наложи да оставим колата пред ресторанта - ще дойдем да си я вземем на другия ден, Обаждам се на свекърва си и я моля децата да останат при нея през нощта. Рано сутринта ще мина да ги взема и да ги заведа на училище.

- Но какво точно ти липсва в живота?

Моля те, не ми задавай този въпрос. Защото отговорът е: нищо. Нищичко! Друго щеше да е, ако имах сериозни проблеми за решаване. Не познавам абсолютно никого, който да преживява подобно нещо. Дори една моя приятелка, прекарала няколко години в депресия, сега се лекува. Не мисля, че имам нужда от това, защото нямам всички симптоми, които тя изброи, пък и не искам да стъпвам по опасния терен на разрешените наркотични вещества. Що се отнася до другите, те може да са гневни, стресирани или огорчени, защото някой им е разбил сърцето. В този случай може дори да смятат, че са потиснати и че им трябва лекар и лекарства. Но е излишно - просто сърцата им са разбити, което се случва, откакто свят светува, откакто човек е открил онова мистериозно нещо, наречено Любов.

- Щом не искаш да отидеш на лекар, защо не прочетеш нещо по този въпрос?

Разбира се, че вече съм опитала и това. Прекарах известно време в ровене из сайтове по психология. Посветих се още по-всеотдайно на йогата. Не си ли забелязал, че книгите, които нося вкъщи напоследък, са по-различни? Да не би да реши, че съм променила литературния си вкус и сега се интересувам от по-духовни четива?

Не! Търся отговор, който не намирам. След като изчетох десетки книги с мъдри слова, видях, че те не водят доникъде. Имаха някакъв непосредствен ефект, но щом ги затворех, преставаха да действат. Бяха изречения и думи, описващи един идеален свят, който не съществува дори за автора.

- А сега на вечерята по-добре ли се чувстваш?

Разбира се. Но не става дума за това. Трябва да разбера в какво съм се превърнала. Защото това съм аз, а не нещо, което е извън мен.

Виждам как отчаяно се опитва да ми помогне, но и той е объркан. Настоява да обсъдим симптомите, а аз казвам, че не в тях е проблемът и че всичко може да е симптом. Схваща ли, че става дума за една всепоглъща черна дупка?

- Не.

Ами това е.

Уверява ме, че ще се измъкна от сегашното си състояние. Не бива да се осъждам и обвинявам за нищо. Той е до мен.

Има светлина в края на тунела. Искам да повярвам и да продължа напред, но краката ми са залети с бетон. И все пак не се безпокой, ще продължа да се боря. Не съм спирала да го правя през всичките тези месеци. Имала съм подобни периоди и в миналото и съм ги преодоляла. Един ден ще се събудя и всичко ще се окаже просто кошмар. Вярвам в това.

Той иска сметката, хваща ме за ръка и викаме такси. Нещо се е подобрило. Да се довериш на любимия винаги е от полза.

Якоб Кьониг, какво правиш в моята стая, в моето легло, в моите кошмари? Трябваше да работиш здраво, в края на краищата остават по-малко от три дни до изборите за Горна камара, а ти пропиля безценни часове от кампанията си да обядваш с мен в „Ла Перл дю Лак" и да си приказваме в Парк дез О-Вив.

Не е ли предостатъчно? Какво търсиш в моите сънища и кошмари? Направих точно това, което ти предложи - говорих с мъжа ми, усетих любовта му към мен. А онова чувство, че щастието е отнето от живота ми, изчезна, докато правехме любов така, както отдавна не се беше случвало.

Моля те, махни се от мислите ми. Утре ми предстои тежък ден. Трябва да стана рано, за да заведа децата на училище, да отида на пазар, да намеря място за паркиране, да помисля за някоя оригинална статия по нещо толкова неоригинално, каквото е политиката... Остави ме на мира, Якоб Кьониг.

Имам щастлив брак. А ти дори не знаеш, не си и представяш, че мисля за теб. Иска ми се тази нощ до мен да има някой, който да ми разказва истории с щастлив край, да ми изпее някоя приспивна песен, но не. Мисля само за теб.

Губя контрол. Въпреки че вече измина цяла седмица, откакто не сме се виждали, ти продължаваш да си и тук.

Ако не се махнеш, ще се принудя да дойда в дома ти и да пия чай с теб и съпругата ти, за да видя, че сте щастливи и че нямам никакъв шанс. Така ще узная, че си ме излъгал, като каза, че в очите ми виждаш собственото си отражение. А също и че съзнателно си допуснал да се нараня с онази спонтанна целувка.

Надявам се ти да ме разбереш, моля се, защото самата аз не знам какво точно искам.

Ставам и отивам до компютъра, за да изпиша в Гугъл „как да покорим един мъж", но вместо това написвам „депресия". Трябва да знам с абсолютна сигурност какво става с мен.

Влизам в една страница, с помощта на която мога да си поставя диагноза: „Открийте дали имате психически проблеми". Има серия от въпроси и отговорът ми на повечето от тях е „не".

Резултат: „Може би преминавате през труден етап, но не се доближавате до клиничната картина на човек с депресия. Нямате нужда от лекарска помощ".

Казах ли? Знаех си. Не съм болна. Очевидно си измислям всичко това, за да привличам внимание. Или за да се самозалъгвам и да направя живота си по-интересен, имайки проблеми!. Проблемите винаги изискват решения и аз мога да посветя часовете, дните и седмиците си в търсенето им.

Може би не е лоша идеята съпругът ми да помоли нашия лекар за нещо, което да ми помогне да спя. Кой знае дали не е от стреса в работата, особено сега с тези избори, заради които съм толкова напрегната? Живея с постоянното желание да съм по-добра от другите както в работата, така и в личния си живот, - но не е никак лесно да се съчетаят двете неща.

Днес е събота, навечерието на изборите. Имам един приятел, който казва, че мрази уикендите, защото борсата не работи и няма с какво да се развлича.

Съпругът ми ме убеди, че трябва да излезем извън града. Изтъкна като аргумент, че ще е хубаво да поразходим децата. Но не можем да отидем някъде по-далече за два дни, тъй като в неделя съм дежурна във вестника.

Той ме моли да облека анцуг. Чувствам се неудобно да тръгна така, особено за Нион, който е славен древен град, основан от римляните, а сега с по-малко от двайсет хиляди души население. Казвам му, че анцузи се носят само близо до дома, където е очевидно, че си излязъл да спортуваш, но той настоява.

Тъй като не ми се спори, правя каквото иска. Впрочем не ми се спори за нищо с никого - такова е сегашното ми състояние. Колкото повече спокойствие, толкова по-добре.

Докато аз отивам на пикник в едно градче, което се намира на по-малко от половин час път с кола от Женева, Якоб навярно има срещи с избирателите си, разговаря с асистентите и приятелите си, сигурно е превъзбуден и донякъде в стрес, но доволен, защото поне нещо се случва в живота му. Социологическите проучвания на изборните нагласи нямат голям успех в Швейцария, защото тук тайната на вота се взема на сериозно, но все пак по всичко личи, че ще бъде преизбран.

Жена му навярно е будувала цяла нощ, като мен, но по съвсем различни причини. Планира как ще посрещне семейните приятели, след като резултатите бъдат официално обявени. Рано сутринта вероятно ще отиде на пазара на Рю дьо Рив, където цяла седмица срещу входа на банката „Юлиус Бер" има сергии с плодове, зеленчуци и месо, после сигурно ще обиколи магазините на „Прада", „Гучи", „Армани" и други луксозни марки. Ще избере най-доброто, без да се притеснява за цената. Веднага след това ще се качи в колата си и ще се отправи към Сатини, за да отиде до някоя от многобройните изби, които са гордостта на региона. Ще дегустира различни сортове вино, за да реши кое може да се хареса на онези, които наистина разбират от вино - какъвто май е случаят със съпруга й.

Ще се прибере уморена, но доволна. Официално Якоб още е в кампания, но защо да не подготви нещата от предната вечер? Господи, чак сега установява, че има по-малко сирене, отколкото си е мислила! Отново се качва в колата и се връща на пазара. Сред десетките изложени видове избира онези, които са гордостта на кантона Вод: грюер (и трите възможни варианта - безсолно, средно солено и най-скъпото от всички, което узрява между девет и дванайсет месеца), „Том Водуаз" (с мека вътрешност, за да се яде топено или натурално) и „Л‘Етива" (от мляко от алпийска крава, варено на бавен огън от съчки).

Дали си струва да мине през някой от магазините и да си купи нов тоалет? Може би е прекалено. По-добре да извади от гардероба костюма на „Москино", който си купи в Милано, когато се наложи да придружи съпруга си на конференция по трудово право.

А как ли е Якоб?

Звъни на жена си час по час, за да пита дали трябва да каже това или онова, дали е по-добре да отиде на еди-коя си улица или в еди-кой си квартал, дали има публикувано нещо ново на сайта на „Трибюн дьо Женен". Разчита на нея и на нейните съвети, малко по малко освобождава напрежението, натрупано от толкова срещи с избирателите днес, пита за детайли от стратегията, която са начертали заедно, и къде трябва да отиде после. Както намекна в нашия разговор в парка, продължава да се занимава с политика, за да не я разочарова. Въпреки че мрази всичко, което прави, любовта дава други измерения на всичките му усилия. Ако продължи с брилянтната си кариера, накрая ще стане президент на републиката. Което в Швейцария нe означава кой знае колко, тъй като президентите ни се сменят всяка година и се избират от Федералния съвет. Но на коя ли жена не би й се искало да може да каже, че „съпругът й е бил президент на Хелветската конфедерация", позната в останалия свят като Швейцария?

Това ще отвори редица врати. Ще дойдат покани за конференции на далечни места. Някоя голяма фирма ще го включи в своя борд. Бъдещето на семейство Кьониг изглежда бляскаво, докато аз точно в този момент имам пред себе си пътя и перспективата за пикник, за който съм облечена в отвратителен анцуг.

Първо посещаваме римския музей и веднага след това се качваме на малкото възвишение, за да видим и руините. Децата ни си играят. Сега, когато съпругът ми знае всичко, се чувствам облекчена - не ми се налага да се преструвам през цялото време.

- Хайде да потичаме край езерото.

Ами децата?

- Не се притеснявай. Достатъчно са послушни, за да останат и да ни чакат кротко.

Слизаме до брега на езерото Леман, което всички чужденци наричат Женевското езеро. Той купува сладолед за децата, моли ги да седнат на една пейка и да останат там, докато мама и татко поспортуват. По-голямото мрънка, че не си е взело айпада. Съпругът ми отива до колата да донесе проклетото устройство. От този момент нататък екранът ще е най-добрата възможна бавачка. Те няма да мръднат от там, докато не избият няколко терористи в игри, които подхождат повече на възрастни.

Започваме да тичаме. От едната страна са градините, от другата - чайките и лодките, които се възползват от мистрала. Вятърът не спря на третия ден, не спря и на шестия и вече трябва да идва деветият, когато ще изчезне за известно време, отнасяйки със себе си синьото небе и хубавото време. Тичаме по пътя в продължение на петнайсет минути. Нион остава далече зад нас и е по-добре да се връщаме.

Отдавна не съм спортувала. Когато стават двайсет минути тичане, аз спирам. Не мога повече. Останалата част от пътя ще мина, вървейки.

- Разбира се, че можеш! - подканя ме мъжът ми, подскачайки на място, за да не губи ритъм. - Продължа най да тичаш! Стигни до края.

Навеждам се и подпирам ръце на коленете си. Сърцето ми ще изхвръкне - вината е на безсънните ми нощи.

- Хайде, можеш! В това е проблемът - че спираш. Направи го заради мен и децата. Това не е просто бягане за спорт. Помни, че има финална линия и че не бива да спираш по средата.

Да не би той да говори за моята компулсивна тъга?

Идва при мен. Хваща ме за ръцете и лекичко ме разтърсва. Прекалено съм уморена както да тичам, така и да упорствам. Така че правя каквото ме моли. Заедно ще продължим още десет минути до края.

Минавам покрай афишите на кандидатите за Горната камара, които не бях забелязала на идване. Сред многото снимки ето го и Якоб Кьониг, усмихва се на фотоапарата.

Увеличавам скоростта. Съпругът ми се изненадва и също ускорява. Стигаме за седем минути вместо за предвидените десет. Децата не са мръднали от местата си. Въпреки красивия хълмист пейзаж, чайките и Алпите на хоризонта техните очи са залепнали за екрана на това изобретение за поглъщане на души.

Съпругът ми отива при тях, но аз продължавам нататък. Той ме поглежда изненадано и същевременно радостно. Навярно мисли, че думите му са оказали ефект и аз изпълвам тялото си с така желаните ендорфини, които се освобождават в кръвта при по-интензивните физически натоварвания като тичането или оргазма. Основното предназначение на тези хормони е да подобрят настроението, да подсилят имунната система, да предотвратят преждевременното остаряване, но най-вече да предизвикат усещане за еуфория и удоволствие.

Ала ендорфините нямат такъв ефект върху мен. Просто ми дават допълнителни сили да продължа да тичам, докато не изчезна зад хоризонта и не оставя всичко зад гърба си. Защо имам такива прекрасни деца? Защо срещнах съпруга си и се влюбих в него? Ако не беше пресякъл пътя на живота ми, сега нямаше ли да съм една свободна жена?

Аз съм луда. Би трябвало да хукна към най-близката психиатрична клиника, защото такива неща не бива да се мислят. Но продължавам да ги мисля.

Тичам в продължение на още няколко минути и се връщам. На средата на пътя изпитах ужас пред възможността желанието ми за свобода да се сбъдне и да не намеря никого, когато се върна в парка на Нион.

Но те са там и се усмихват при пристигането на любимата майка и съпруга. Прегръщам ги. Потна съм, чувствам, че и тялото, и съзнанието ми са нечисти, но все пак ги притискам силно към гърдите си.

Въпреки онова, което чувствам. Или по-точно, въпреки онова, което не чувствам.

Човек не избира живота си - животът избира него. И ако му е писано да изживява радости или неволи, няма смисъл да се пита защо. По-добре да приеме всичко и да продължи напред.

Не избираме живота си, но можем да решим какво правим с радостите и неволите, които ни спохождат.

През този неделен следобед се намирам в седалището на партията в изпълнение на професионалните си задължения (успях да убедя шефа си, че си струва да отида, а сега се опитвам да убедя и себе си). Шест без петнайсет е и хората празнуват. Противно на онова, което си представях в болните си фантазии, никой от избраните кандидати няма да даде прием. Значи сега няма да мога да разгледам дома на Якоб и Мариан Кьониг.

Щом пристигнах, получих първите резултати. Повече от четирийсет и пет процента от хората в страната са гласували, което си е рекорд. На първо място се е класирала една жена, а Якоб е успял да завоюва почетното трето място, което ще му даде възможност да влезе в правителството, ако партията му реши.

Централната зала е украсена с червени и зелени балони, хората вече са започнали да пият, а някои ми махат и правят знака на победата, може би с надеждата, че снимката им ще се появи във вестника на другия ден. Но фотографите още не са дошли, днес е неделя и времето е чудесно.

Якоб ме вижда и веднага поглежда на другата страна, за да потърси с очи някого, с когото да поговори по теми, които не си представям като много интересни.

Трябва да работя или поне да се престоря, че го правя. Вадя диктофон, бележник и химикалка. Обикалям насам-натам, за да събирам изявления от типа на „сега можем да прокараме онзи закон за имиграцията" или „избирателите разбраха, че предишния път са сгрешили, като не ме преизбраха, и сега отново гласуваха за мен".

Голямата победителка твърди, че „женският вот е бил решаващ".

„Леман Бльо", местната телевизия, е монтирала студио в централната зала. Нейната политическа коментаторка, по която се прехласват деветдесет процента от присъстващите мъже, задава интелигентни въпроси, но получава само заучени отговори, одобрени от предизборния щаб.

В даден момент на трибуната викат Якоб Кьониг и аз се опитвам да се приближа, за да чуя какво ще каже, но някой застава на пътя ми.

- Здравейте, аз съм мадам Кьониг. Якоб много ми е говорил за вас.

Каква жена! Руса, със сини очи, елегантно облечена с черна жилетка и червен шал „Ермес". Впрочем това е единствената известна марка, която забелязвам по нея. Останалите неща навярно са ексклузивно направени от най-добрия стилист в Париж, чието име се пази в тайна, за да може тя да е неповторима.

Опитвам се да изглеждам изненадана.

Якоб е говорил за мен? Интервюирах го, а след няколко дни обядвахме заедно. И въпреки че журналистите не бива да дават мнението си за тези, които интервюират, смятам, че съпругът ви е смел човек, след като извади на показ опита за шантаж.

Мариан - или мадам Кьониг, както се представи - се преструва, че проявява интерес към думите ми, но навярно знае повече, отколкото изразява погледът й. Дали Якоб не е коментирал срещата ни в Парк дез О-Вив? Трябва ли да спомена и за нея?

Интервюто за телевизия „Леман Бльо" вече е започнало, но тя май не държи да следи какво казва мъжът й, защото несъмнено вече знае всичко наизуст. Сигурно тя е избрала небесносинята му риза, сивата вратовръзка, сакото с перфектна кройка, часовника, който носи — нито много скъп, за да не изглежда показно, нито много евтин, за да не покаже пренебрежение към една от главните индустрии на страната.

Питам я дали иска да направи някакво изявление за вестника. Тя казва, че ако имам предвид работата й като асистент по философия в Женевския университет, за нея ще бъде удоволствие да каже няколко думи. Но като съпруга на преизбран политик - не, би било абсурдно.

Смятам, че ме провокира, и решавам да й отвърна по същия начин.

Коментирам, че се възхищавам на достойнството й. Разбрала е, че мъжът й има връзка с жената на приятел, но въпреки това не е направила скандал. Дори когато всичко е стигнало до пресата, и то преди изборите.

- Защо скандал? Когато става дума за секс по взаимно съгласие, където няма любов, аз съм за свободата на връзките.

Дали не намеква нещо? Не мога да гледам право в онези сини фарове, които има вместо очи. Само успях да забележа, че не носи много грим. Не й се налага.

- И ще кажа още нещо - добавя тя. - Моя беше идеята да уведомим вашия вестник чрез анонимен източник, който да разкрие всичко в седмицата на изборите. Хората скоро ще забравят изневярата, но ще запомнят завинаги смелостта, с която е съобщил за корупцията, дори с риск да си навлече семейни неприятности.

Смее се на последното изречение и ме предупреждава, че това изявление не бива да се записва - или с други думи, не бива да бъде публикувано.

Казвам, че според правилата на журналистиката хората трябва да помолят микрофонът да бъде изключен, преди да започнат да говорят. А журналистът може да се съгласи или да не се съгласи. Да помолят след това е като да се опитат да спрат паднало в реката листо, което вече е поело натам, накъдето водите пожелаят да го отнесат. Листото вече не може да взема самостоятелни решения.

- Но вие ще се съгласите, нали? Нямате никакъв интерес да навредите на мъжа ми.

За по-малко от пет минути разговор между нас вече съществува открита враждебност. Показвам известно неудоволствие, но приемам да не публикувам нищо от думите й. Тя си отбелязва във феноменалната памет, че следващия път трябва да предупреди по-отрано. Всяка минута научава нещо ново. С всяка минута се доближава все повече до амбициозната си цел. Да, нейната амбициозна цел, защото Якоб показа, че не е щастлив от живота, който води.

Мадам Кьониг не сваля очи от мен. Решавам да се върна към ролята си на журналистка и я питам дали има какво да добави. Подготвила ли е прием в дома си за най-близките приятели?

Разбира се, че не! Представете си какви усилия би ми коствало. Освен това той вече е избран. Приемите и вечерите се правят предварително с цел набиране на гласове.

Отново ме кара да се чувствам глупава, но трябва да задам поне още един въпрос.

Якоб щастлив ли е?

И тогава виждам, че съм стигнала до дъното на кладенеца. Мадам Кьониг прави снизходителна физиономия и ми отговаря бавно, сякаш е учителка и дава урок:

- Ама, разбира се, че е щастлив. Как може да си представите, че не е?

Тази жена заслужава да бъде убита и разчленена.

Прекъсват ни, търсейки ни едновременно - мене един асистент, който иска да ме представи на победителката, а нея някой, който държи да я поздрави. Казвам, че е било удоволствие да се запознаем. Ще ми се да добавя, че при друг случай бих искала да разбера повече - разбира се, без да бъде публикувано - какво означава секс по взаимно съгласие с жената на приятеля, но не остава време. Давам й визитката си, ако има нужда от нещо, но тя не ми отвръща със същото. Преди да се отдалеча обаче, мадам Кьониг ме придърпва за ръката пред асистента на победителката и пред мъжа, дошъл да я поздрави за победата на мъжа й, и ми казва:

- Видях се с наша обща приятелка, която е обядвала със съпруга ми. Съжалявам я, горката. Живее, като опитва да се прави на силна, а в действителност е много несигурна. Преструва се на самоуверена, докато навярно през цялото време се пита какво мислят другите за нея и за работата й. Сигурно е изключително самотна. Както знаете, мила, ние жените имаме изострено шесто чувство да разпознаваме онези, които застрашават връзките ни. Нали?

Разбира се, че е така, отвръщам сухо. Асистентът прави недоволна гримаса. Победителката ме чака.

- Но тя няма никакъв шанс - допълва Мариан.

После ми подава ръка, здрависваме се и тя се отдалечава без повече обяснения.

В понеделник цяла сутрин се опитвам да се свържа с Якоб по личния му мобилен телефон. Звъня, но не ми отговаря. Скривам номера си, за да не му се изписва, решавайки, че той го е запаметил. Опитвам пак, но все така не ми отговаря.

Звъня на асистентите му. Информират ме, че е безкрайно зает в деня след изборите. Добре, обаче аз на всяка цена трябва да говоря с него, продължавам да настоявам.

Прибягвам до стратегия, която използвам сравнително често - да се обадя от чужд мобилен телефон, който да не е в списъка с контактите му.

Телефонът иззвънява два пъти и Якоб се обажда.

Аз съм. Трябва спешно да те видя.

Якоб отговаря любезно, че днес му е невъзможно, но ще ми се обади.

- Това новият ти номер ли е?

Не, взех назаем един телефон, защото ти не отговаряше на моите позвънявания.

Той се смее така, сякаш чува най-забавното нещо на света. Допускам, че може би е обграден от хора и се преструва добре, че води невинен разговор.

Някой ни е снимал в парка, докато се целувахме, и сега се опитва да ме изнудва, лъжа аз. Ще обясня, че вината е твоя, ще кажа, че ти си ми се нахвърлил. Хората, които са те избрали, мислейки, че скорошната ти афера е била случайна, ще останат твърде разочаровани. И въпреки че може да станеш депутат, ще изгубиш шанса си да станеш министър.

- Всичко наред ли е?

Казвам, че да, и затварям, като преди това го моля да ми изпрати съобщение къде и в колко часа ще се видим утре.

Чудесно се чувствам.

И как ли би могло да е иначе? Най-после имам нещо, за което да мисля в моя отегчителен живот. И безсънните ми нощи вече не са пълни с блуждаещи откачени мисли. Сега знам какво искам. Имам неприятелка, която трябва да съсипя, и цел, която трябва да постигна.

Мъж.

Не е любов - или може дори да е, но това няма значение. Моята любов ми принадлежи и аз съм свободна да я дам на когото си искам, дори и да не ми отвърне със същото. Естествено, би било чудесно това да се случи, но ако не стане, спокойно. Няма да се откажа да дълбая този кладенец, в който се намирам, защото знам, че там долу има вода - жива вода.

Радвам се на мислите си - свободна съм да обичам когото си искам на този свят. Мога да реша това, без да искам нечие позволение. Я да видим колко мъже са били влюбени в мен, без да съм им отвръщала със същото. И въпреки това ми пращаха подаръци, ухажваха ме, унижаваха се пред приятелите си. И никога не ми се разсърдиха.

Когато ме виждаха отново, в очите им все още личеше разочарованието от незавоювания успех, за който щяха да се борят до края на живота си.

Щом те правеха така, защо аз да не мога? Интересно е да се бориш за несподелена любов. Е, може да не е приятно. Може да остави дълбоки неизлечими белези. Но поне е интересно - особено за човек, който преди няколко години е започнал да се страхува от поемането на рискове. И който изживява ужасни моменти, осъзнавайки възможността нещата да станат неконтролируеми.

Повече нищо няма да потискам. Това предизвикателство ме спасява.

Преди шест месеца си купихме нова пералня и се наложи да сменим тръбите в сервизното помещение. Трябваше да сменим и пода и да пребоядисаме стената. Накрая там стана по-хубаво, отколкото в кухнята.

За да няма такъв контраст, ремонтирахме и кухнятa. Тогава пък си дадохме сметка колко овехтяла изглежда трапезарията. Ремонтирахме и нея, но тя стана по-уютна от кабинета, който не беше обновяван от десет години.

Захванахме се и с него. Постепенно ремонтът обхвана цялата къща.

Надявам се същото да стане и с живота ми. Малките неща да доведат до големи промени.

Прекарвам известно време в проучване на биографията на Мариан, която официално се представя като мадам Кьониг. Родена е в богаташко семейство, съдружници в една от най-големите фармацевтични компании в света. На снимките в интернет навсякъде е елегантна - независимо дали става дума за обществени изяви или спортни събития. Никога не е облечена по-изискано или по-неизискано, отколкото подхожда на ситуацията. Не би отишла по анцуг в Нион или с рокля „Версаче" в младежки нощен клуб, както направих аз.

Навярно е жената, на която най-много завиждат в цяла Женева и околностите. Въпреки че е наследница на огромно състояние и е омъжена за обещаващ политик, има собствена кариера като преподавател по философия. Написала е две дисертации, едната от които докторска на тема „Уязвимост и психоза след пенсионирането", издадена от Женевското университетско издателство. Има и две статии в уважаваното списание „Ле Ранконтр", където са публикувани трудове на Адорно и Пиаже. Има дори собствена страница във френската версия на Уикипедия, въпреки че тя отдавна не е обновявана. Там е описана като „специалист по проблемите на агресията, конфликтите и насилието в старческите домове на Романска Швейцария.

Би трябвало да разбира от човешките състояния на екстаз и агония толкова много, че дори да не се шокира or „секса по взаимно съгласие" на мъжа си.

Брилянтен стратег е, щом е могла да накара един консервативен вестник да се довери на анонимни източници, които обикновено не се вземат на сериозно и не изобилстват в Швейцария. Съмнявам се лично да се с обадила и да се е представила като източник.

Освен това е манипулаторка - успяла е да превърне нещо, което би могло да е съсипващо, в урок по толерантност и съпричастност в семейството, както и в борба срещу корупцията.

И е прозорлива - достатъчно умна да изчака, преди да има деца. Времето все още е пред нея. Дотогава може да изгради всичко, което желае, без да бъде смущавана от детски плач посред нощ или от приказките на съседите, които казват, че трябва да си зареже работата, за да обръща повече внимание на децата си. (Защото точно така постъпват моите съседи.)

С отличен инстинкт е - не вижда в мен заплаха. Въпреки привидностите аз не застрашавам никого, само себе си.

Ето типа жена, който искам да унищожа най-безмилостно.

Защото не е някоя нещастница, която става в пет сутринта, за да отиде на работа в центъра на града, която няма виза и умира от страх да не я хванат, че пребивава нелегално. Не е и фукла, омъжена за някой висш чиновник от ООН, която посещава всички приеми и се опитва на всяка цена да покаже колко е богата и щастлива, макар всички да знаят, че съпругът й си има любовница, с двайсет години по-млада от нея. Не е и любовницата на същия този висш чиновник от ООН, която работи в организацията, но колкото и да се старае и да се труди неуморно, никой никога няма да признае заслугите й, защото „има връзка с шефа".

Не е и някоя самотна бизнес дама с много власт, на която й се е наложило да се премести в Женева заради седалището на Световната търговска организация, където всички вземат на сериозно сексуалния тормоз в работата и не смеят да погледнат другия пол в очите. И която нощем се взира в стената на огромния мезонет под наем и от време на време плаща на някой младеж да я развлича по програма и да я накара да забрави, че ще прекара остатъка от живота си без съпруг и без деца.

Не. Мариан не се вписва в никой от тези типажи. Тя е една пълноценна жена.

Спах по-добре. Трябва да се срещна с Якоб преди края на седмицата. Поне така ми обеща и се съмнявам, че би се осмелил да се отметне. Беше нервен при последния ни телефонен разговор в понеделник. Съпругът ми е убеден, че съботата в Нион ми се е отразила добре. Но той не знае, че тъкмо тогава открих какво ме кара да се чувствам толкова зле - липсата на страст и приключения.

Един от симптомите, които усетих в себе си, беше нещо като психологически аутизъм. Светът ми, преди обширен и пълен с възможности, започна да се смалява, докато необходимостта да имам сигурност растеше. Защо? Навярно е някакво наследство, което влачим от времето на нашите пещерни предци - групите оцеляват, самотниците загиват.

И все пак знаем, че макар и в група, ни е невъзможно да контролираме всичко, като например косъма, който пада, или клетката, която полудява и се превръща в тумор.

Измамната сигурност ни кара да забравим за това. Колкото по-ясно виждаме стените на нашия живот, толкова по-добре. Дори и да е само психологическо ограничение, дори и да сме наясно с факта, че смъртта ще влезе, без да иска позволение, е хубаво да се преструваме, че държим всичко под контрол.

В последно време духът ми е много неспокоен и разбунтуван - като морето е. Направих обзор на пъти си до момента и ми се струва, че съм тръгнала по време на буря на презокеанско пътешествие върху прост сал. Дали ще оцелея, се питам сега, когато вече няма връщане назад.

И преди е имало бури. Направих и списък с нещата, върху които трябва да се съсредоточа, когато усетя, че отново рискувам да попадна в черната дупка.

• Да си играя с децата. Да им чета приказки, които да са поучителни - както за тях, така и за мен, защото за приказките няма възраст.

• Да гледам небето.

• Да пия повече студена минерална вода. Може да изглежда ужасно просто, но винаги се чувствам освежена, като го направя.

• Да готвя. Ето го най-красивото и пълноценно изкуство. Докосва всичките пет сетива, плюс още едно - необходимостта да дадем най-доброто от себе си. Това е моята съвършена терапия.

• Да направя списък на нещата, от които съм недоволна. Това беше страхотно откритие! Всеки път като се ядосам на нещо, записвам оплакването си. В края на деня установявам, че съм се ядосвала напразно.

• Да се усмихвам, дори да ми се плаче. Това е най-трудно от целия списък, но се свиква. Будистите казват, че усмивката на лицето, колкото и да е престорена, накрая озарява душата.

• Да се къпя два пъти на ден вместо веднъж. Водата изсушава кожата заради високото си съдържание на варовик и хлор, но пък компенсацията е, че измива душата.

Всичко това сега дава резултати, защото вече имам цел - да завоювам един мъж. Аз съм тигрица, притисната от други хищници. Единственото, което ми остава, е да нападна стръвно.

Най-после имам среща - утре в три следобед в ресторанта на голф клуба в Колони. Можеше да е в кое да е бистро в града или в някой бар в преките на главната търговска улица (спокойно мога да кажа единствената) в града, но той избра това място.

В следобеден час.

Защото по това време ресторантът ще е празен и ще сме на спокойствие. Налага се да намеря прилично извинение за пред шефа, но това не е голям проблем. В крайна сметка написах материал за изборите, който беше препечатан и от много други вестници в страната.

Дискретно място, вероятно това го е ръководило при избора. Романтично място, това мисля аз с тази моя мания да вярвам в нещата, в които ми се иска. Есента е оцветила листата в различни нюанси на златистото и може да поканя Якоб да се поразходим. Мисля по-добре, докато се движа. А още по-добре, докато тичам, както се случи в Нион, но не вярвам той да подкрепи такова предложение. Ха-ха!

Тази вечер ядем топено сирене, нещо като фондю, което наричаме раклет, с тънки резенчета сурово бизонско месо и традиционните рьощи - картофени кюфтета със сметанов сос. Децата ме попитаха дали празнуваме нещо специално и аз казах, че да - празнуваме факта, че сме заедно и можем да се насладим на спокойна вечеря. Веднага след това се изкъпах за втори път този ден, оставяйки водата да отмие цялата ми тревожност. Намазах се с разни кремове и отидох в стаята на децата, за да им прочета приказка. Заварих ги залепени за таблетите. Би трябвало да са забранени за младежи под петнайсет години!

Накарах ги да ги изключат - те го направиха с нежелание, - взех една книга с приказки, отворих я напосоки и зачетох:

През ледниковата епоха много животни измирали от студа. Тогава бодливите свинчета решили да се съберат плътно едно до друго, за да се топлят и да се пазят взаимно.

Но притискайки се, наранявали с бодлите си най-близкостоящите - тъкмо онези, които ги топлели най-много. Заради това те отново се разделили. И отново започнали да замръзват. Така им се наложило да направят избор - или щели да бъдат заличени от лицето на Земята, или трябвало да приемат бодлите на ближния.

Мъдро решили отново да се съберат. Научили се да съжителстват с малките рани, причинени от близостта, тъй като по-важна била топлината, която другият отдавал. И така оцелели.

Децата пожелаха да узнаят кога ще могат да видят истинско бодливо свинче.

- Има ли в зоологическата градина?

Не знам.

- Какво е ледникова епоха?

Време, в което е било много студено.

- Като през зимата ли?

Да, но била една безкрайна зима.

- А защо не са си извадили бодлите, преди да се прегърнат?

Господи! Трябваше да избера друга приказка. Гася осветлението и решавам да им изпея народна песен от едно село в Алпите, докато ги галя по главите. Не след дълго вече са заспали.

Съпругът ми ми донесе валиум. Винаги съм отказвала да вземам хапчета, за да не стана зависима, но трябва да съм във форма на другия ден.

Глътвам десет милиграма от успокоителното и заспивам дълбоко, не сънувам нищо. Не се събуждам посред нощ.

Пристигам по-рано от уречения час и отивам директно в ресторанта на голф клуба. Излизам в градината. Започвам да се разхождам сред дърветата в най-отдалечения край, решена максимално да се възползвам от хубавия следобед.

Меланхолия. Това е първата дума, която изниква в съзнанието ми, щом дойде есента. Защото знам, че лятото си е отишло, дните ще стават все по-къси и няма да живеем в приказния свят на бодливите свинчета от ледниковата епоха - никой не търпи и най-малкото нараняване от ближните.

Да, виждаме как в други страни хора умират от премръзване, как има задръствания по пътищата, как затварят летищата. Вече палим камините и вадим дебелите завивки от шкафовете.

Природните картини са великолепни - дърветата, които преди са били толкова еднакви, сега се сдобиват с индивидуалност и оцветяват гората в хиляди различни нюанси. Част от жизнения цикъл стига до своя край. Всичко ще си почива известно време, за да възкръсне отново през пролетта.

Няма по-добър момент от есента да забравим нещата, които ни тревожат. Да ги пуснем да окапят от нас като сухи листа, да започнем отново да танцуваме, да се възползваме от мъничкото слънце, което все още топли, да сгреем тялото и душата си с неговите лъчи, преди то да заспи и да се превърне в едва мъждукаща крушка на небето.

Отдалече виждам, че Якоб е дошъл. Търси ме в ресторанта и на терасата, после отива при бармана, който махва в моята посока. Сега вече Якоб ме вижда и кимва. Тръгвам бавно към него. Искам той да оцени роклята ми, обувките ми, шлифера ми, походката ми. Въпреки че сърцето ми бие като лудо, не бива да губя самообладание.

Започвам да търся думите, които ще използвам. Каква мистериозна причина ни срещна отново след толкова години? Защо и двамата се отдръпваме, след като знаем, че между нас има нещо? Дали пък не се страхуваме да не се спънем и да паднем, както вече ни се е случвало толкова пъти?

Докато вървя, ми се струва, че влизам в тунел, от който никога няма да изляза - онзи, който води от цинизма към страстта, от иронията към отдаването.

Какво ли си мисли, докато ме гледа как вървя към него? Трябва ли да му обясня, че не бива да се страхуваме и че „ако има Зло, то е скрито в страховете ни"?

Меланхолия. Тази е думата, която сега ме превръща в романтичка и ме подмладява с всяка крачка.

Продължавам да търся точните думи, които да кажа, щом стигна до него. Най-добре да не ги търся, а да ги оставя сами да се излеят. Те са в мен. Може да не ги разпознавам и да не ги приемам, но те са по-силни от необходимостта ми да контролирам всичко.

Защо не искам да чуя собствените си думи, преди да ги изрека пред него?

Дали е от страх? Какво би могло да е по-лошо от един сив и тъжен живот, в който всички дни са еднакви? От ужаса, че всичко може да изчезне - включително моята собствена душа - и да остана съвсем сама на този свят, след като съм имала всичко, за да бъда щастлива?

Виждам падащите листа, огрени от слънцето. Същото се случва и вътре в мен - при всяка крачка пада по една преграда, срива се по една защита, срутва се по една стена и сърцето, скрито зад всичко това, започва да вижда есенната светлина и да й се радва.

За какво ще говорим днес? За песента, която чух в колата си, докато карах насам? За вятъра сред дърветата? За човешката природа с всички нейни противоречия, за мрака и изкуплението?

Ще говорим за меланхолията и той ще каже, че това е тъжна дума. А аз ще кажа: не, по-скоро носталгична, защото предполага нещо забравено и уязвимо. Такива сме всички, когато се преструваме, че не забелязваме Пътя, към който ни тласка животът, без да ни пита. Такива сме, когато отричаме собствената си съдба, защото тя ни води към щастието, а ние просто искаме сигурност.

Още няколко крачки. Падат още прегради. И в душата ми нахлува повече светлина. Вече изобщо не ми минава през ума да контролирам каквото и да било, искам само да изживея този следобед, който никога повече няма да се случи. Не трябва да го убеждавам в нищо. Ако той не разбере сега, ще разбере по-късно. Въпрос на време е.

Въпреки студа ще седнем на терасата. Така той ще може да пуши. Отначало ще заеме отбранителна позиция. Ще поиска да разбере повече за снимката, която някой ни е направил в парка.

Но ще си говорим и за вероятността да има живот на други планети, за Божието присъствие, толкова пъти забравяно заради живота, който водим. Ще си говорим за вярата, за чудесата и за срещите, предначертани още преди да се родим.

Ще обсъдим вечната битка между науката и религията. Ще си говорим за любовта, на която винаги се гледа като на нещо желано, но същевременно заплашително. Той ще настоява, че моето определение за меланхолия не е правилно, но аз няма да му противореча - просто ще си пия чая в мълчание и ще съзерцавам залеза над планината Жюра, доволна, че съм жива.

О, ще говорим и за цветята, нищо че единствените, които се виждат, са вътре на бара, купени от някоя голяма оранжерия, която ги произвежда на конвейер. Хубаво е да се говори за цветя през есента. Това ни носи надежда за пролетта.

Остават няколко метра. Стените се сринаха окончателно. Преродих се.

Заставам до него и го поздравявам с обичайните целувки по бузите. Усещам колко е нервен и предлагам да останем на терасата - така ще сме по-уединени, а и той ще може да пуши. Келнерът вече го познава. Якоб си поръчва кампари с тоник, а аз чай, както го бях планирала.

За да му помогна да се отпусне, започвам да говоря за природата, за дърветата и красотата на вечно променящото се. Защо се опитваме да повтаряме все същия шаблон? Невъзможно е. Противоестествено е. Няма ли да е по-хубаво да гледаме на предизвикателствата като на извор на познание, а не като на нещо вредно?

Той продължава да е нервен. Отговаря машинално, сякаш иска веднага да приключи разговора, но аз няма да го допусна. Това е уникален ден в живота ми и трябва да му се отдаде дължимото уважение. Продължавам да говоря за нещата, които ми хрумнаха, докато идвах, изричам думите, които не мога да контролирам. Изненадана съм, когато ги чувам да излизат от устата ми абсолютно точни.

Говоря му за домашните любимци. Питам го дали разбира защо хората ги обичат толкова много. Якоб ми отговаря нещо банално и аз продължавам нататък със следващата тема - защо е толкова трудно да приемем, че хората са различни? Защо постоянно измислят разни закони, с които се опитват да създадат нови племена, вместо просто да приемат, че културните различия могат да обогатят живота ни и да го направят по-интересен? Но той ми казва, че е уморен да говори за политика.

Тогава да поговорим за аквариума, който видях днес в училището на децата, когато ги закарах. Там имаше една рибка, която обикаляше близо до стъклото, и си казах, че тя не знае къде е започнала обиколката си и никога няма да стигне до края. Ето затова обичаме аквариумните рибки - те ни напомнят на нашия живот и на нас самите, нахранени, но неспособни да излезем от стъклените стени.

Той пали още една цигара. Виждам, че в пепелника вече има два фаса. Тогава си давам сметка, че изпадайки в транс от светлина и покой, говоря доста време, без да му дам възможност да изрази какво чувства. За какво би искал да поговорим?

- За снимката, която спомена - отвръща Якоб внимателно, защото е забелязал, че в момента съм много чувствителна.

Ах, за снимката. Разбира се, че има такава! С нажежено желязо е гравирана в сърцето ми и ще успея да я изтрия от там само когато Господ реши. Влез и я виж със собствените си очи, защото всички защитни прегради около сърцето ми паднаха, докато вървях към теб.

Не, не ми казвай, че не познаваш пътя, защото вече си минавал по него много пъти - както в минало, така и в настоящето. Междувременно аз отказвах да приема това и разбирам, че и ти се съпротивляваш. Ние сме еднакви. Не се притеснявай, аз ще те водя.

Когато млъквам, той внимателно хваща ръката ми, усмихва се и забива ножа:

- Вече не сме деца. Ти си прекрасен човек и доколкото знам, имаш чудесно семейство. Мислила ли си да се подложиш на семейна терапия?

За миг се обърквам. Но ставам и тръгвам директно към колата си. Без сълзи. Без да се сбогувам. Без да поглеждам назад.

Не усещам нищо. Не мисля за нищо. Вървя право към колата. Подминавам я и продължавам по шосето, без да знам къде отивам. Никой не ме чака в края на пътя. Меланхолията се е превърнала в апатия. Трябва да се влача, за да продължа нататък.

След пет минути се озовавам пред един малък замък. Сещам се какво е станало тук - в него се е родило едно чудовище, познато и до днес, въпреки че малцина знаят името на неговата създателка.

Вратата към градината е затворена, но какво от това? Мога да вляза през живия плет. Мога да седна на ледената пейка и да си представя какво се е случило през 1817 г. Трябва да се разсея и да забравя всичко, вдъхновило ме преди малко, и да се съсредоточа върху нещо различно.

Представям си един ден от въпросната година, в която обитателят на замъка, английският поет лорд Байрон, решил да живее тук в изгнаничество. Мразели го в неговата родина, мразели го и в Женева, където го обвинявали, че прави оргии и се напива публично. Навярно е умирал от скука. Или от меланхолия. Или от гняв.

Няма значение. Важното е, че през този ден на 1817 г. му дошли на гости двама души от Англия. Друг поет, Пърси Биш Шели, и неговата осемнайсетгодишна „съпруга" Мери.

Към групата се присъединил и четвърти човек, сега не мога да си спомня неговото име.

Навярно са си говорили за литература. Сигурно се оплаквали от времето, от дъждовете, от студа, жителите на Женева, от английските си сънародници, от липсата на чай и уиски. Вероятно са си чели стихове един на друг и са се опивали от взаимните си похвали.

И са се смятали за толкова специални, че сключили облог - трябвало след една година да се върнат и всеки да донесе книга, в която е описал човешката природа.

Разбира се, след като минал първоначалният ентусиазъм от плановете и коментарите за това как човекът е просто едно недоразумение, те напълно забравили за уговорката.

Мери присъствала на разговора, но не била включена в облога. Първо, защото била жена, и второ, защото отгоре на всичко била твърде млада. Но тя трябва да е била дълбоко впечатлена. И защо да не напише нещо, за да си запълни времето? Имала тема, само оставало да я развие и да запази книгата за себе си, когато приключи.

Но когато се върнали в Англия, Шели прочел ръкописа й и я поощрил да го публикува. Освен това вече бил известен и решил да я представи на един издател, като лично написал увода. Мери отначало не се съгласила, но накрая приела при едно условие - името й да не фигурира на корицата.

Първоначалният тираж от петстотин бройки бързо се изчерпал. Мери решила, че е заради увода на Шели, но при второто издание се съгласила да изпишат името й и оттогава до днес тази книга я има в книжарниците по цял свят. Тя е вдъхновявала писатели, драматурзи, режисьори, карнавали на Хелоуин, маскаради. А един съвременен критик я описва като „най-креативната творба на Романтизма, ако не и през последните двеста години".

Никой не може да обясни защо. Повечето хора никога не са чели тази книга, но практически целият свят е чувал за нея.

Разказва се за Виктор, един швейцарски учен, роден в Женева и възпитан от родителите си да разбира света чрез науката. Още като дете вижда как гръм удря един дъб и се пита дали така е възникнал животът. Дали човекът може да бъде създаден от човек?

И като в една модерна версия на Прометей митическата фигура краде огъня от небесата, за да помогне на хората (самата авторка използва „Или новият Прометей" като подзаглавие) и започва да се труди, опитвайки се да повтори Божия триумф. Разбира се, въпреки цялото усърдие опитът излиза от контрол.

Заглавието на книгата е „Франкенщайн".

О, Боже мой, за когото мисля малко, но на когото се доверявам в трудни моменти, случайно ли дойдох на това място? Или Твоята невидима, но неумолима ръка ме доведе до този замък, за да ме накара да си спомня историята?

Мери се запознала с Шели, когато била едва петнайсетгодишна. И въпреки че той бил женен, не се оставила да я възпрат общоприетите условности, а го последвала, защото вярвала, че е мъжът на живота й.

На петнайсет години! А вече знаела точно какво иска. И знаела как да го постигне. Аз съм на трийсет и една, постоянно копнея за нещо и не мога да го постигна, въпреки че съм в състояние да вървя в един есенен следобед, изпълнен с меланхолия и романтика, и да се вдъхновявам, за да кажа всичко, когато настъпи моментът.

Не съм Мери Шели. Аз съм Виктор Франкенщайн и неговото чудовище.

Опитвам се да дам живот на нещо мъртво и резултатът ще е като в книгата - ще сея ужас и разруха.

Вече няма сълзи. Вече няма отчаяние. Чувствам се така, сякаш сърцето ми се е отказало от всичко и сега тялото ми го отразява, защото не мога да помръдна. Есен е и вечерта пада бързо, красивият залез веднага се сменя с мрак, а аз все още седя там. Гледам замъка и си представям как неговите обитатели са скандализирали Женева в началото на XIX в.

Къде е онзи гръм, който е дал живот на чудовището?

Не пада никакъв гръм. Движението, което в този район не е натоварено, става още по-рехаво. Децата ми чакат вечерята, а съпругът ми, който знае в какво състояние съм, скоро ще се притесни. Но за краката ми сякаш е вързано желязно гюле и не мога да помръдна.

Провалих се.

Трябва ли някои да иска прошка за това, че е събудил невъзможна любов?

Нe, по никакъв начин.

Защото и Божията любов към нас също е невъзможна. Никога няма да успеем да отвърнем подобаващо, но въпреки това Той продължава да ни обича. И ни обича толкова, че е изпратил единствения Си син, който да ни обясни, че любовта е силата, движеща слънцето и звездите. В едно от своите послания до коринтяните (което в училище изискваха да знаем наизуст) aпостол Павел казва:

Да говоря всички езици човешки и дори ангелски, щом любов нямам, ще бъда мед, що звънти, или кимвал, що звека.

И всички знаем защо. Често се случва да чуем велики идеи за промяна на света. Но те са думи, изречени без емоция - лишени са от любов. И колкото и логично и мъдро да звучат, не ни докосват.

Апостол Павел сравнява Любовта с Пророчеството, с Мистериите, с Вярата и Милосърдието.

Защо Любовта да е по-важна от Вярата?

Защото Вярата е просто път, който ни отвежда към Висшата Любов.

Защо Любовта да е по-важна от Милосърдието?

Защото Милосърдието е просто едно от проявленията на Любовта. А цялото винаги е по-важно от своите части. Освен това Милосърдието също е един от многото пътища, които Любовта използва, за да накара хората да се съберат с ближния си.

И всички знаем, че по света има много прояви ни милосърдие без любов. Всяка седмица има по някой „благотворителен" бал някъде. Хората плащат цяло състояние, за да си купят маса, да покажат скъпите си бижута и дрехи и да се забавляват. Тръгват си и вярват, че светът ще стане по-добър благодарение на сумата, оставена през тази нощ за бездомниците в Сомалия, за бежанците от Йемен, за гладуващите в Етиопия. Престават да се чувстват виновни за жестокия спектакъл на мизерията, но така и не се питат къде всъщност отиват парите им.

А онези, които нямат връзки, за да отидат на такъв бал, или нямат пари за подобна екстравагантност, минават покрай някой просяк и му подхвърлят една монета. Готово. Съвсем лесно е да се даде някоя монета на просяка от улицата. Общо взето, е по-лесно да му дадеш, отколкото да не му дадеш.

Какво облекчение само за една монета! Евтино е, а и решава проблемите на просяка.

Същевременно, ако го обичахме, щяхме да направим много повече за него.

Или нямаше да направим нищо. Нямаше да дадем монетата и - кой знае? - може би чувството ни за вина заради тази бедност би могло да събуди у нас истинската Любов.

Апостол Павел сравнява любовта със саможертвата и мъченичеството.

Днес разбирам по-добре неговите думи. Дори и да съм най-преуспялата жена на света, дори и да ми се възхищават и да ме желаят повече от Мариан Кьониг, ако в сърцето ми няма любов, нищо не съм.

Нищо.

В интервютата с артисти и политици, със социални работници и лекари, със студенти и обществени деятели винаги питам: „Какви са вашите цели, вашите стремежи?". Някои ми отговарят: „Да създам семейство". Други казват: „Да напредна в кариерата си". Но когато започна да настоявам и да задълбавам във въпроса, отговорът почти автоматично става: „Да направя света по-добър".

Имам желание да отида на моста „Монблан", да застана с един манифест, напечатан със златни букви, и да го давам на всеки човек или кола, които минат оттам. В него ще пише:

Моля онези, които искат някой ден да работят за доброто на човечеството, да не забравят, че дори и телата им да бъдат изгорени в името на Бог, ако нямат Любов, нищо не са. Нищо!

Няма нищо по-важно, което да можем да отдадем, от отражението на Любовта в нашия живот. Това е истинският универсален език, който ни позволява да говорим китайски или някой от диалектите в Индия. Когато бях млада, пътувах много - това беше част от следването на всеки студент. Опознах бедни и богати държави. В повечето случаи не говорех местния език, но навсякъде безмълвната красноречивост на Любовта ми помогна да се разбирам с хората.

Посланието на Любовта е в начина, по който живея, а не в думите и действията ми.

Апостол Павел казва на коринтяните в три кратки стиха, че Любовта се състои от много други неща. Също като светлината. В училище сме разбрали, че aко вземем една призма и оставим през нея да премине слънчев лъч, то той ще се разложи на цветовете на дъгата.

Павел ни разкрива дъгата на Любовта, също както призмата, пронизана от лъч светлина, ни разкрива дъгата от цветове.

И кои са тези елементи? Това са добродетелите, за които слушаме ежедневно и бихме могли да упражним във всеки един момент.

Търпение: Любовта е дълготърпелива,

Доброта: пълна с благост,

Щедрост: Любовта не завижда,

Скромност: не се превъзнася, не се гордее,

Тактичност: Любовта не безчинства,

Отдаденост: не дири своето,

Толерантност: не се сърди,

Невинност: зло не мисли,

Искреност: на неправда се не радва, а се радва на истина.

Всички тези дарби имат общо с ежедневието ни, с днешния ден, с утрешния, с Вечността.

Големият проблем е, че хората обикновено свързват всичко с любовта към Бог. А любовта към Бог се проявява чрез любовта към хората.

За да се насладим на покоя в небесата, трябва да открием Любовта на Земята. Без нея сме нищо.

Аз обичам и никой не може да ми отнеме това. Обичам съпруга си, който винаги ме е подкрепял. Вярвам, че обичам и един мъж, с когото се запознах в младостта. И докато вървях към него в един хубав есенен следобед, оставих всички прегради да се сринат и повече не мога да ги издигна. Уязвима съм, но не съжалявам.

Тази сутрин, докато пиех кафе, се взрях в нежната светлина отвън, отново си спомних за извървения път и зa последно се запитах дали пък не си измислям истински проблем, за да отблъсна въображаемите. Действително ли съм влюбена, или просто съм превърнала неприятните си усещания от последните месеци в една фантазия?

Не. Господ не е несправедлив и никога не би допуснал да се влюбя по този начин, ако няма шанс да ми отвърнат със същото.

От друга страна, любовта понякога изисква да се борим за нея. Тъкмо това ще направя. В търсене на справедливост ще трябва да прогоня злото, без да се дразня и без да проявявам нетърпение. И когато Мариан бъде далече от Якоб, а той близо до мен, ще ми е благодарен до края на дните си.

Или отново ще си тръгне, но в мен ще остане чувството, че съм се борила, докъдето са ми стигнали силите.

Аз съм една нова жена. Отивам да взема нещо, което няма да дойде при мен по своя воля. Той е женен и мисли, че всяка погрешна стъпка може да съсипе кариерата му.

Върху какво трябва да се съсредоточа? Върху това да го разведа, без да разбере.

За пръв път ще се срещна с наркодилър.

Живея в страна, решила да се изолира от света и гордееща се с това. Когато трябва да отидеш до някое градче край Женева, едно става ясно - няма къде да паркираш, освен ако не използваш личния гараж на някой познат.

Посланието е: хич не идвай тук, чужденецо, защото гледката на езерото долу, внушителните Алпи на хоризонта, цветята през пролетта и златните багри на лозята през есента, всичко това сме го наследили от прадедите си, живели тук необезпокоявано. Искаме да продължи да е така, чужденецо. Дори и да си роден и отраснал в някой съседен град, не ни интересува какво имаш да ни разкажеш. Ако искаш да паркираш, си намери някой голям град, пълен с подходящи за паркиране места.

Толкова сме изолирани от света, че все още вярваме в заплахата от голяма ядрена война. Затова е задължително всички сгради в страната да имат противоатомни убежища. Скоро един депутат се опита да премахне този закон, но парламентът беше против - да, може и никога да няма ядрена война, но пък какво да кажем за химическата заплаха? Трябва да защитим нашите граждани. Затова продължават да се строят безкрайно скъпи противоатомни убежища. Превърнати в изби и хранилища до настъпването на Апокалипсиса.

Същевременно има неща, които не успяваме да спрем на границата въпреки всичките ни усилия да се запазим като остров на мира.

Като наркотиците примерно.

Администрацията на кантоните се опитва да контролира продажбите и си затваря очите за купувачите. Въпреки че живеем в рая, не сме ли всички стресирани от движението, от отговорностите, от сроковете и от досадата? Наркотиците стимулират продуктивността (като кокаина) и намаляват напрежението (като хашиша). Затова, за да не даваме лош пример на света, едновременно ги забраняваме и толерираме.

Все пак, ако проблемът започне да се разраства, „по случайност" някоя знаменитост или публична личност се оказва заловена с „наркотични вещества", както казваме на журналистически език. Случаят попада в медийното пространство, за да послужи за пример, да откаже младите, да внуши на населението, че правителството държи всичко под контрол и тежко на онзи, който не желае да спазва закона!

Това се случва максимум веднъж в годината. Но не вярвам само по веднъж в годината някоя важна клечка да слиза в подлеза при моста „Монблан", за да си купи нещо от наркодилърите, които се събират там всеки ден. Ако беше така, те вече щяха да са се махнали поради липса на клиенти.

Пристигам на мястото. Наоколо се разхождат семейства, а съмнителните типове продължават да си стоят, без да се притесняват и без да смущават околните. Освен в случаите, когато минава някоя млада двойка, говореща на чужд език, или когато някой костюмиран висш чиновник пресича през подлеза и веднага след това се връща, гледайки онези мъже право в очите.

Минавам веднъж, стигам до другия край, вземам си една минерална вода и се оплаквам от студа на човек, когото никога не съм виждала. Той не ми отговаря, потънал в собствения си свят. Връщам се и ето че същите мъже са там. Осъществяваме визуален контакт, но минават прекалено много хора, което е необичайно. Обед е и би трябвало да са по скъпите ресторанти, пръснати наоколо, опитвайки се да сключат някоя важна сделка или да прелъстят туристка, дошла в града да търси работа.

Изчаквам малко и минавам за трети път. Отново осъществявам контакт с очи и един от тях с кимване ми дава знак да го последвам. Никога през целия си живот не съм си представяла, че ще направя нещо подобно, но тази година е толкова различна, че вече не се изненадвам от действията си.

Преструвам се, че не ми пука, и тръгвам след него. Вървим две-три минути до Английската градина. Минаваме покрай туристите, които се снимат пред часовника от цветя - една от забележителностите на града. Прекосяваме гарата на влакчето, което обикаля около езерото, сякаш сме в Дисниленд. Накрая стигаме до оградата и се вглеждаме във водата. Като двойка, която съзерцава фонтана Жет д'О, огромната водна струя, която може да достигне сто метра височина и която отдавна е символ на Женева.

Той чака да кажа нещо. Но аз не знам дали гласът ми ще прозвучи уверено въпреки цялото ми самообладание. Оставам безмълвна и го принуждавам да наруши мълчанието. Пита ме:

- Ганджа, джойнт, дага, киф, прахче?

Ето, изгубена съм. Не знам какво да отвърна и наркодилърът разбира, че е пред аматьорка. Бях подложена на тест и не издържах изпита.

Той се смее. Питам го дали мисли, че съм от полицията.

- Разбира се, че не. Полицаите веднага ще разберат какво питам.

Обяснявам, че за пръв път правя това.

- Личи си. Жена, облечена като вас, никога не би си направила труда да дойде лично. Можеше да помолите някой племенник или колега от работата да ви даде, ако му е останало от личната доза. Затова реших да ви доведа на брега на езерото. Можех да ви обслужа, докато вървим, и нямаше да загубя толкова време, но исках да разбера какво точно търсите и дали се налага да ни препоръчам нещо.

Хич даже не си губи времето. Навярно умира от скука да виси в онзи подлез. И трите пъти, в които минах оттам, нямаше нито един заинтересован клиент.

- Много добре, ще попитам на език, който може би разбирате: хашиш, амфетамини, ЛСД, кокаин?

Питам го дали има крек или хероин. Той отговаря, че това са забранени наркотици. Иска ми се да му кажа, че всичките споменати са забранени, но се сдържам.

Не е за мен, обяснявам. За една жена, която ми е враг.

- За отмъщение ли говорите? Искате да убиете някого със свръхдоза? Моля ви, госпожо, намерете си друг.

Той тръгва да си ходи, но аз го спирам и го моля да ме изслуша. Заинтересоваността ми вече трябва ди е вдигнала двойно цената.

Доколкото знам, въпросната личност не употребява наркотици. Но тя направо съсипа живота ми. Искам просто да я спипат с някакво количество.

- Това е против Божиите закони.

Гледай ти, един търговец на вещества, предизвикващи зависимост и дори смърт, се опитва да ме вкара в правия път!

Разказвам му „моята история". Омъжена съм от десет години, имам две прекрасни деца. Аз и съпругът ми ползваме един и същ модел мобилни телефони и преди два месеца погрешка взех неговия.

- Не ползвате ли парола за сигурност?

Разбира се, че не. Ние си имаме доверие. А може неговият да има някакво блокиране, но да не е било включено тогава. Факт е, че открих около четиристотин есемеса и серия снимки на привлекателна блондинка, която, изглежда, живее доста нашироко. Направих точно онова, което не биваше - скандал. Попитах го коя е тя и той не отрече нищо - била жената, в която е влюбен. Дори остана доволен, че съм разбрала, преди да се наложи да ми разкаже.

- Това се случва доста често.

От проповедник наркодилърът се превърна в брачен консултант! Но аз не спирам, защото си съчинявам всичко на момента и се чувствам въодушевена от историята, която разказвам. Помолила съм го да напусне дома ни. Той не се възпротивил. Още на другия ден ни оставил, мен и децата, за да отиде да живее с любовта на живота си. Но тя го приела зле, тъй като смятала, че е по-интересно да има връзка с женен мъж, отколкото да съжителства с някого, когото не си е избрала сама.

- Жени! Може ли човек да ви разбере!

И аз съм на това мнение. Продължавам с историята: казала му, че не е готова да заживее с него, и сложила край на всичко. Както става в повечето случаи, той се върна вкъщи и ми поиска прошка. Впрочем аз това и съм искала - просто да си дойде при нас. Обичам го и не мога да си представя как ще живея без него.

Само че скоро съм забелязала, че той отново се е променил. Вече не е толкова глупав, че да оставя телефона си подръка, и няма как да разбера дали пак се срещат. Но мисля, че да. А жената - тази руса бизнес дама, притежаваща власт, независимост и обаяние - ми отнема най-важното в живота: любовта. Знаете ли какво е любов?

- Разбирам какво искате. Но е много опасно.

Как така разбира, като още не съм приключила с разказа?

- Искате да заложите капан на тази жена. Сега не разполагам със стоката, която търсите. За да изпълните плана си, ще ви трябват поне трийсет грама кокаин.

Той вади телефона, написва нещо и ми показва екрана. Виждам материал в раздела „Пари" на уебсайта на Си Ен Ен, където са упоменати цените на наркотиците. С изненада установявам, че става дума за скорошен репортаж за проблемите на големите картели.

- Както виждате, ще трябва да похарчите пет хиляди швейцарски франка. Струва ли си? Не е ли по-изгодно да отидете в дома на жената и да вдигнете скандал? Освен това, доколкото разбрах, тя може би не е виновна за нищо.

От пастор се беше превърнал в брачен терапевт, сега става финансов консултант, опитващ се да ме предпази от излишно прахосничество.

Казвам му, че ще поема риска. Знам, че е така. Л И що трийсет грама, а не десет?

- Защото това е минималното количество, за да обвинят някого, че е наркодилър. Наказанието за paзпространение на наркотици е доста по-тежко, отколкото за притежание с цел лична употреба. Сигурна ли сте, че искате да го направите? Ами ако, докато се връщате у вас или отивате при въпросната жена, ви арестуват? Как ще обясните факта, че носите наркотик?

Дали всички наркодилъри са такива, или съм попаднала в ръцете на някой много специален? Би ми било много приятно да остана с часове да си приказвам с този мъж, който е натрупал толкова житейски опит. Но очевидно той е много зает. Моли ме да се върна след половин час с парите в брой. Отивам до банкомата, изненадана от своята наивност. Разбира се, че пласьорите не носят големи количества. Иначе биха ги обвинили, че са наркотрафиканти!

Връщам се и той ме чака. Дискретно му давам парите, а той ми посочва една кофа за боклук, която се вижда от мястото, където сме застанали.

- И моля ви, не оставяйте стоката на лесно достъпно за жената място, за да не я сбърка с нещо друго и да я погълне. Би било катастрофално.

Този човек е уникален - мисли за всичко. Ако беше управител на някоя международна компания, би натрупал цяло състояние от бонуси като акционер. Каня се да продължа разговора, но той вече си е тръгнал. Поглеждам отново към посоченото място. Ами ако там няма нищо? Но тези мъже си имат репутация и не биха направили нещо подобно.

Отивам, оглеждам се на всички страни, изваждам пакета, увит с амбалажна хартия, пъхвам го в чантата и незабавно хващам такси до редакцията на вестника. Пак ще закъснея.

Имам вещественото доказателство. Платих цяло състояние за нещо, което почти няма тегло.

Но как да разбера дали наркодилърът не ме е измамил? Трябва сама да установя това.

Наемам онлайн два-три филма, чиито герои са наркозависими. Съпругът ми се изненадва от това мое ново увлечение.

- Не смяташ да го правиш, нали?

Разбира се, че не! Заела съм се с едно проучване за вестника. Освен това утре ще закъснея. Реших да напиша статия за замъка на лорд Байрон и трябва да мина оттам. Той не бива да се притеснява за мен.

- Не се притеснявам. Мисля, че нещата значително се подобриха след разходката ни в Нион. Трябва да пътуваме повече, може да отидем някъде на Нова година. И то сами, ще оставим децата при майка ми. Говорих с хора, които разбират от тези неща.

„Тези неща" трябва да са онова, което той смята за депресия. С кого точно е говорил? С някой приятел, който може да си развърже езика още първия път, когато пийне повечко, така ли?

- Нищо подобно. С един брачен терапевт.

Какъв ужас! Брачната терапия беше последното, което чух през онзи отвратителен следобед в голф клуба. Да не би двамата да си приказват тайничко?

- Може би проблемът ти е предизвикан от мен. Нe ти отдавам нужното внимание. Постоянно говоря за работа или за нещата, които трябва да свърша. Изгубили сме романтиката, необходима за поддържане на щастливи семейни отношения. Само общата грижа за децата не е достатъчна. Кой знае, може би ще е добре пак да отидем до Интерлакен - това беше първото ни пътуване, след като се запознахме. Можем да изкачим донякъде Юнгфрау и да се полюбуваме на гледката от високото.

Брачен терапевт! Само това липсваше.

Разговорът с мъжа ми ме подсети за старата поговорка, че няма по-сляп от онзи, който не иска да види.

Как може да си помисли, че се чувствам пренебрегната от него? Откъде му е хрумнала толкова смахната идея, след като обикновено аз съм тази, която няма настроение за секс?

От известно време нямаме интензивен сексуален живот. А това е по-важно за стабилността на една двойка, отколкото да се кроят планове за бъдещето или да се говори за деца. Интерлакен! Спомням си времето, когато се разхождахме из това градче само вечер, защото през останалата част от деня се заключвахме в хотела, правехме любов и пиехме евтино вино.

Когато обичаме някого, не ни е достатъчно да познаваме само душата му - искаме да имаме и тялото му. Необходимо ли е? Не знам, но инстинктът ни тласка натам. За секса няма точно определено време или правила, които да се следват. Нищо не може да се сравни с личното откритие, когато свянът отстъпва пред дързостта, тихите стонове се превръщат във викове и неприлични думи. Да, неприлични думи - изпитвам огромно желание да слушам непозволени „мръсотии" по време на акта.

В такива моменти възникват неизменните въпроси:

„Да не стискам много силно?", „По-бързо или по-бавно?". Тези въпроси са неуместни и пречат, но са част от опознаването, сближаването и от взаимното уважение. Много е важно да се говори, за да се изгради съвършената интимност. Обратното би представлявано измама и безмълвно разочарование.

После идва бракът. Опитваме се да продължаваме да се държим както преди и дори успяваме - в моя случай, докато не забременях за пръв път, което стана веднага. И внезапно осъзнаваме, че нещата са се променили.

Отсега нататък сексът е само нощем, за предпочитане малко преди заспиване. Сякаш е някакво задължение, което и двамата партньори приемат, без да се питат взаимно дали им се иска. Ако няма секс, започват подозрения, затова е по-добре да спазваме ритуала.

Ако не е било хубаво, не казвай нищо, защото утре може да е по-хубаво. В края на краищата сме женени и целият живот е пред нас.

• Няма какво повече да откриваме, нека се помъчим да извлечем максимално удоволствие от същите неща.

• То е като да ядеш шоколад всеки ден, но един и същ, без да опитваш други марки и вкусове - не е кой знае каква жертва, но дали пък няма нещо по-различно?

• Разбира се, че има - играчки, които могат да бъдат закупени от секс магазините, суинг клубове, където се разменят партньори, някой трети участник, поканен за разнообразие, дръзки забавления в дома на по-нестандартен познат.

За мен всичко това е прекалено рисковано. Не се знае какви ще бъдат последствията, по-добре да си караме постарому.

Така минават дните. В разговори с приятели установяваме, че тази история за едновременния оргазъм - да свършите заедно, стенейки в един глас - е мит. Как мога да изпитам удоволствие, след като трябва да внимавам какво правя? Най-естествено би било следното: докосни тялото ми, подлуди ме, а аз после ще направя същото за теб.

Но в повечето случаи не е така. Единението трябва да е „съвършено". С една дума - несъществуващо.

И да внимаваме със стоновете, за да не събудим децата.

О, колко добре, че свърши, бях ужасно уморен(а) и не знам как успях. Но ти си върхът! Лека нощ!

Докато не настъпи денят, когато единият от двамата си дава сметка, че рутината трябва да се наруши. Но вместо да отидем в някой суинг клуб, в секс магазина, където има много неща, които дори не знаем как работят, или в дома на откачените ни приятели, непрестанно откриващи нови неща, ние решаваме... да прекараме известно време без децата.

Да планираме романтично пътуване. Без никакви изненади. Където абсолютно всичко ще е предвидено и организирано.

И намираме идеята за страхотна.

Създадох фалшив имейл адрес. Разполагам с наркотика, който, разбира се, опитах (заклех се, че ще е само веднъж и никога повече, защото усещането е страхотно).

Знам как да вляза в университета, без да бъда забелязана, и да пъхна уличаващото доказателство в бюрото на Мариан. Само трябва да отгатна кое чекмедже няма да отвори веднага и може би това е най-рискованата част от плана. Но такава беше идеята на наркодилъра и трябва да се вслушам в гласа на опита.

Не мога да потърся помощ от някой студент, трябва сама да свърша всичко. После няма какво друго да направя, освен да подхранвам „романтичната мечта" на моя съпруг и да бомбардирам телефона на Якоб с любовни съобщения.

Разговорът с наркодилъра ми дава идея, която решавам да осъществя веднага - да пращам есемеси всеки ден, любовни, приканващи, окуражаващи. Това би подействало по два начина. Първо, той може да си даде сметка, че има моята подкрепа и че ни най-малко не съм ядосана от срещата ни в голф клуба. Второ, ако първото няма ефект, току-виж, някой ден мадам Кьониг реши да порови из телефона на мъжа си.

Влизам в интернет, копирам нещо, което ми се струва умно, и натискам бутона „изпрати".

От изборите насам в Женева не се е случвало нищо важно. Якоб вече не е цитиран в пресата и нямам представа какво става с него. Само едно нещо успя да мобилизира общественото мнение в последно време - въпросът дали градът трябва, или не трябва да отмени празненствата за Нова година.

Според някои депутати това са прекомерни разходи. Бях натоварена със задачата да установя какво точно означава „прекомерни". Отидох в префектурата и открих точната сума (сто и петнайсет хиляди швейцарски франка), която се равнява на годишните данъци на двама души, примерно моите и на колегата на съседното бюро.

Следователно с парите от данъците на двама граждани с прилична заплата, без дори да е изключителна, би могло да се достави радост на хиляди други. Но не. Трябва да се пести, защото никой не знае какво ни очаква в бъдеще. Междувременно хазната на града се пълни. Тъй де, може през зимата да свърши солта, която се разпръсква по улиците, за да не замръзва снегът и да не стават инциденти. Тротоарите постоянно имат нужда от ремонти. Навсякъде, където погледнеш, се прави нещо и никой не знае защо.

Радостта може да почака. Важното е да се поддържа добър имидж. А това означава никой да не разбере, че сме свръхбогати.

Сутринта трябва да стана рано за работа. Фактът, че Якоб пренебрегва съобщенията ми, ме сближи със съпруга ми. Въпреки това искам да осъществя отмъщението си.

Истината е, че вече не изпитвам такова желание да го доведа докрай, но пък мразя да зарязвам проектите си по средата. Да се живее означава да се вземат решения и да се понасят последствията. От доста време не го правя и може би тъкмо това е една от причините да лежа с вперен в тавана поглед посред нощ.

Да пращаш есемеси на мъж, който те отхвърля, си е загуба на време и пари. Вече не ми пука за щастието му. Всъщност дори искам да страда много, защото аз му предложих най-доброто от себе си, а той ме посъветва да прибягна до семейна терапия.

Ето, затова ще трябва да пратя онази вещица в затвора, ако ще после душата ми векове наред да гори в Чистилището.

Трябва ли? Откъде ми хрумна тази идея? Уморена съм, много съм уморена, а не мога да заспя.

„Омъжените жени страдат от депресия повече от неомъжените", бе озаглавена една статия в днешния вестник.

Не я прочетох. Но тази година ще е странна, много странна.

Животът ми тече върховно, всичко се случва, както го планирах, когато бях млада, щастлива съм... но внезапно нещо се случва.

Като вирус, който е поразил компютъра. И идва разрушението, бавно, но неумолимо. Всичко става постепенно. Някои важни програми изискват повече памет, за да се отворят. Архивирани снимки и текстове изчезват безследно.

Търсим причината, но не откриваме нищо. Питаме приятели, които разбират повече от тези неща, но и те не успяват да установят проблема. А компютърът бавно се опразва и вече не е нашият. Притежава го неуловимият вирус. Разбира се, винаги можем да го сменим, но какво ще стане със съхранените неща, които сме събирали и подреждали толкова години? Завинаги ли са изгубени? Не е честно.

Нямам никакъв контрол върху случващото се. Абсурдната страст към мъж, който сега навярно мисли, че го подлагам на тормоз. Бракът с човек, който уж ме чувства близка, но никога не разкрива слабостите си и местата, където е най-уязвим. Желанието да съсипя някого, когото съм виждала един-единствен път, мислейки, че по този начин ще ликвидирам вътрешните си демони.

Много хора казват, че времето лекува всичко. Не е вярно.

Очевидно времето лекува само онези хубави неща, които бихме искали да запазим завинаги. То ни казва: „Не се заблуждавайте, действителността е такава". Затова нещата, които чета, за да си повдигна духа, не се задържат дълго в мен. В душата ми има дупка, която поглъща цялата ми положителна енергия и оставя единствено празнота. Познавам дупката - от месеци живея в нея, - но не знам как да се измъкна от там.

Якоб смята, че се нуждая от семейна терапия. Шефът ми ме мисли за отлична журналистка. Децата забелязват, че поведението ми се е променило, но не ме питат нищо. Съпругът ми разбра какво изпитвам чак когато отидохме на ресторант и се опитах да му разкрия състоянието си.

Вземам айпада от нощното шкафче. Умножавам триста шейсет и пет по седемдесет. Резултатът е двайсет и пет хиляди петстотин и петдесет. Това е средното количество дни, което един нормален човек живее. Колко ли от тях вече съм пропиляла?

Хората край мен прекарват живота си в постоянно оплакване от всичко: „Работя по осем часа на ден, а ако ме повишат, ще работя по дванайсет", „Откакто се ожених, не ми остава време за себе си", „Потърсих Бог и сега съм принуден да ходя на поклонения, литургии и други религиозни церемонии".

Всичко, което първоначално търсим с огромен ентусиазъм - любов, работа, вяра, - се превръща в непосилно бреме, щом достигнем зряла възраст.

Има само един начин да се спасим от това – чрез любовта. Да обичаш означава да превърнеш робството в свобода.

Но в момента не мога да обичам. Чувствам единствено омраза.

И колкото и абсурдно да изглежда, това придава някакъв смисъл на дните ми.

Пристигам на мястото, където Мариан води часове по философия - в някаква пристройка, която за моя изненада се оказва в кампуса на Женевската университетска болница. Тогава започвам да се питам да не би пък този фамозен курс, който е част от биографията й, да не е нищо повече от избираема дисциплина без никаква академична стойност?

Паркирам пред един супермаркет и вървя около километър, докато стигна до там. Има куп ниски постройки насред красиво зелено поле с малко езерце по средата и стрелки, сочещи посоките. Ето ги различните институти, които, макар да изглеждат несвързани, се допълват, ако се замислим - старчески дом до клиника за душевноболни. Лудницата е в красива сграда от началото на XX в. - там се обучават психиатри, медицински сестри, психолози и психотерапевти от цяла Европа.

Минавам покрай нещо странно, което прилича на летищен маяк. За да разбера какво представлява, се налага да прочета табелката отстрани. Става дума за скулптура, която се нарича „Преход 2000" и е „визуализирана музика", оформена от десет железопътни бариери на различни нива, по които има червени сигнални светлини. Питам се дали авторът не е някой от пациентите, но продължавам да чета и установявам, че това е произведение на известна скулпторка.

Добре, да отдадем почит на изкуството. Но хич да не ми разправят, че всички творци са нормални.

В обедна почивка съм - това е моят единствен свободен час през деня. Най-интересните неща в живота ми винаги се случват по това време - срещи с приятелки, политици, „източници" и наркодилъри.

Учебните зали трябва да са празни. Не бива да минавам покрай ресторанта на болницата, където Мариан - или мадам Кьониг - навярно небрежно размята русите си коси, докато студентите се чудят какво да направят, че да прелъстят тази толкова интересна жена, а студентките я гледат като образец на елегантност, интелект и стил.

Отивам до информацията и питам в коя зала преподава мадам Кьониг. Уведомяват ме, че сега е време за обяд (не е възможно да не знам). Казвам, че не бих искала да прекъсвам почивката й, затова ще я изчакам пред вратата.

Облечена съм съвсем нормално, за да не бия на очи - човек, когото забравяш в мига, в който изчезне от погледа ти. Подозрителни са единствено тъмните очила, които съм сложила в облачен ден. Правя така, че жената от информацията да види лейкопласта под очилата. Със сигурност е стигнала до заключението, че скоро съм си правила пластична операция.

Отивам към мястото, където Мариан води часове. Изненадана съм от самообладанието си. Представях си, че ще ме е страх, че може да се откажа в последния момент, но не. Ето ме тук, вървя си най-невъзмутимо. Ако някога ми хрумне да пиша за себе си, ще се получи нещо като книгата на Мери Шели за нейния Виктор Франкенщайн. Исках просто да изляза от рутината, да намеря някакво предизвикателство в моя безинтересен живот. Резултатът е чудовище, което съсипва невинните и спасява виновните.

Всички си имат тъмна страна. Всички се изкушават да вкусят от абсолютната власт. Чета истории за изтезания и войни и виждам, че онези, които предизвикват страданията, докато упражняват властта си, са движени от някакъв непознат демон, но когато се приберат у дома, се превръщат в любящи родители и прекрасни съпрузи.

Спомням си как веднъж едно мое гадже ме помоли да се погрижа за неговия пудел. Ненавиждах това куче. Трябваше да деля с него вниманието на човека, когото обичах. А аз исках цялата му любов.

Тогава реших да си отмъстя на онова глупаво животно, което с нищо не допринасяше за израстването на човечеството, но чиято пасивност будеше любов и нежност. Започнах да го дразня така, че да не остават белези - бодях го с карфица, забучена на дръжката на метла. Кучето стенеше и лаеше, но аз не престанах, докато не се уморих.

Когато приятелят ми се прибра, ме прегърна и ме целуна както винаги. Благодари ми за това, че съм се грижила за неговия пудел. Любихме се и животът продължи постарому. Кучетата не говорят.

Мисля за това, докато вървя към стаята на Мариан. Как мога да сторя такова нещо? Всички могат. Виждала съм мъже, които са лудо влюбени в съпругите си, но внезапно губят разсъдък и ги бият, а веднага след това молят за прошка през сълзи.

Ние сме непонятни животни.

За какво трябва да причинявам това на Мариан, след като единственото, което тя направи, бе да се държи високомерно на едно празненство? Защо ми трябваше да съставям план, да рискувам да купувам дрога и да се опитвам да я пъхна в бюрото й?

Защото тя беше успяла да постигне онова, което аз не успях - да спечели вниманието и любовта на Якоб.

Този отговор достатъчен ли е? Ако беше така, в момента деветдесет и девет цяло и девет процента от хората трябва да обмислят начини да се съсипят взаимно.

Защото ми омръзна да се вайкам. Защото тези безсънни нощи ме подлудиха. Защото се чувствам удобно в своята лудост. Защото няма да ме хванат. Защото искам да престана да мисля така обсебващо за това. Защото съм тежко болна. Защото не съм единствена. А „Франкенщайн" винаги е бил по книжарниците, защото всички се разпознават едновременно и като учения, и като чудовището.

Спирам. „Аз съм тежко болна." Напълно възможно е. Навярно веднага трябва да се махна от тук и да потърся лекарска помощ. Ще го направя, но първо да довърша задачата, е която съм се заловила, ако ще после психиатърът да предупреди полицията - мен ще опази заради професионалната тайна, но ще предотврати една несправедливост.

Стигам до вратата на стаята. Разсъждавам над всяко едно „защото", които изброих мислено по пътя насам. Въпреки всичко влизам, без да се поколебая.

И се натъквам на евтино бюро без чекмеджета. Само един дървен плот върху струговани крака. Отстрани има предвидено място, където да се слагат книгите или чантата, и толкова.

Трябваше да се сетя за такъв вариант. Разочаровани съм, но същевременно и облекчена.

Коридорите, които досега пустееха, отново започват да дават признаци на живот - студентите се връщат. Излизам, без да поглеждам по посока на прииждащите. В края на коридора има една врата. Отварям я и се озовавам срещу старческия дом. Намира се на едно малко възвишение, стените са масивни и съм сигурна, че отоплението работи отлично. Отивам до там и на регистратурата питам за близък, който не съществува. Информират ме, че въпросното лице навярно се намира на друго място - Женева сигурно е градът с най-много старчески домове на квадратен метър. Сестрата ми предлага да провери. Казвам, че няма нужда, но тя настоява:

- Нищо не ми коства.

За да отклоня всякакво подозрение, се съгласявам да потърси. Докато тя видимо е заета с компютъра, аз вземам някаква книжка от гишето и започвам да я разлиствам.

- Детски приказки - казва медицинската сестра, без да отделя очи от екрана. - Пациентите ги обожават.

Има логика. Отварям напосоки.

Една мишка живеела в постоянен страх от котката. Велик магьосник се смилил над нея и я превърнал в котка. Тогава обаче тя започнала да се страхува от кучето и магьосникът я превърнал в куче.

Но ето че взела да се бои от тигъра. Магьосникът бил много търпелив и използвал дарбата си, за да я превърне в тигър. Тогава се уплашила от ловеца. Магьосникът се отказал и отново я превърнал в мишка, казвайки:

- Няма нищо, с което да мога да ти помогна, защото ти така и не разбра какво означава да израснеш. По-добре да си бъдеш онова, което винаги си била.

Сестрата не може да открие измисления пациент. Извинява се. Аз благодаря и се каня да си тръгна, но очевидно на нея й е приятно да си поговори с някого:

- Мислите ли, че пластичната операция ще ви помогне?

Пластичната операция ли? А, да. Сещам се за лейкопласта под тъмните очила.

- Повечето пациенти тук са с пластични операции. Ако бях на ваше място, нямаше да го направя. Създава дисбаланс между тялото и духа.

Не бях я молила за мнение, но тя се чувства вярна на хуманитарния си дълг.

- Старостта е по-травмираща за онези, които смятат, че могат да контролират хода на времето.

Питам я от коя националност е. Унгарка. Естествено. Швейцарците никога не биха изразили мнение, без да бъдат помолени за това.

Благодаря й за усилието и излизам. Махам очилата и лейкопласта. Дегизировката свърши работа, но планът се провали. Наоколо отново опустява. Сега всички са заети да се учат да мислят, да се грижат за другите, да накарат околните да започнат да мислят.

Правя една голяма обиколка и се връщам на мястото, където съм паркирала колата си. Отдалече виждам психиатричната клиника. Дали не трябва да съм в нея?

Всички ли сме такива? - питам мъжа ми, след като децата вече са заспали, а и ние се готвим да лягаме.

- Какви такива?

Такива като мен - ту се чувствам много добре, ту отвратително.

- Май да. Винаги упражняваме самоконтрол, за да не изпуснем звяра да излезе от своето леговище.

Така е.

- Не сме онова, което ни се иска да бъдем. Ние сме такива, каквито изисква от нас обществото. Ние сме онова, което родителите ни са избрали за нас. Не искаме да разочароваме никого, защото изпитваме огромна необходимост да ни обичат. Затова задушаваме най-доброто в себе си. Постепенно онова, което е било светлината в мечтите ни, се превръща в демона от кошмарите ни. Нереализираните възможности, неизживените неща.

Доколкото знам, в психиатрията това се наричаше маниакално-депресивна психоза, но за да бъде терминът политически коректен, започна да се казва биполярно разстройство. Откъде ли са му измислили това име? Та нима Южният и Северният полюс са толкова различни? Може би става дума за съвсем малко хора...

- Разбира се, че са малко. Раздвоените личности, искам да кажа. Но се обзалагам, че почти всички носят в себе си този демон.

От една страна, съм злодейка, която се опитва да натопи невинна жена, без дори да знае причината за своята омраза. От друга страна, съм майка, която се грижи за семейството си с любов и работи здраво, за да не липсва нищо на нейните любими същества, без да разбира откъде черпи толкова сила, че да съхрани чувството непокътнато.

- Сещаш ли се за Джекил и Хайд?

Очевидно „Франкенщайн" не е единствената книга, която не престава да бъде издавана и преиздавана след появата си на бял свят. „Странният случай на доктор Джекил и мистър Хайд", написана от Робърт Луис Стивънсън за три дни, следва същия път. Действието се развива в Лондон през XIX в. Лекарят изследовател Хенри Джекил вярва, че доброто и злото съществуват у всички хора. Той решава да докаже своята теория, която всичките му познати осмиват, включително бащата на годеницата му Беатрис. След като се труди неуморно в лабораторията, Джекил успява да създаде формулата, но тъй като не иска да изложи на опасност ничий живот, накрая сам поглъща препарата.

В резултат на това се проявява неговата демонична страна и той я нарича мистър Хайд. Джекил вярва, че може да контролира проявленията на Хайд, но скоро си дава сметка, че е в пълна заблуда - когато пуснем на свобода нашата лоша страна, тя изцяло замъглява всичко добро у нас.

Това е валидно за всички. Така става с тираните, които, общо взето, имат прекрасни намерения в началото, но после, за да постигнат онова, което смятат за добро, прибягват до най-ужасното в човешката природа - терора.

Объркана съм. И уплашена. Това с всеки от нас ли може да се случи?

- Не. Малцина са онези, които нямат ясна представа кое е добро и кое зло.

Не знам дали тия малцина наистина са малцинство. Сблъсках се с подобен случай в гимназията. Имах един учител, който в дадени моменти можеше да е най-добрият човек на света, но внезапно нещо му прищракваше и ставаше съвършено друг. Всички се страхуваха от него, защото беше невъзможно да се предвиди какъв ще е през деня.

Но кой би посмял да се оплаче? В края на краищата учителите винаги имат право. Освен това всички мислехме, че той има някакъв домашен проблем, който скоро ще се разреши. Докато един ден неговият мистър Хайд не излезе от контрол и не нападна един мой съученик. Случаят стигна до директора и учителят беше уволнен.

Оттогава се притеснявам от хората, които са прекалено мили.

- Като онези плетачки.

Да, като онези отрудени жени, които искали справедливост и хляб за бедните и се борили за свободата на Франция срещу ексцесиите на Луи XVI. Когато дошъл режимът на терора, те излизали на площада с гилотината в ранни зори, за да са на първия ред. Седели и плетели, докато очаквали осъдените на смърт. Вероятно са били майки, които през останалото време са се грижели за децата и съпрузите си.

Плетели, за да убиват времето между единия обезглавен и другия.

- Ти си по-силна от мен. За което винаги съм ти завиждал. Предполагам, че това е причината никога да нe разкривам чувствата си - страх ме е да не изглеждам слаб.

Изобщо няма представа какви ги реди. Но разговорът ни е приключил. Той се обръща на другата страна и веднага заспива.

А аз оставам сама с моята „сила" и с поглед, вперен в тавана.

В продължение на една седмица правих онова, което си бях обещала никога да не правя - ходих по  разни психиатри.

Записах си часове при трима различни лекари. Графиците им бяха препълнени, а това е знак, че в Женева има повече хора с разстроена психика, отколкото си представяме. Обаждах се и казвах, че е спешно, но рецепционистките ми отвръщаха, че на всички им е спешно, че ми благодарят за проявения интерес, много съжаляват, но не могат да отменят часа на друг пациент.

Използвах коза, който винаги действа - да кажа къде работя. Вълшебната дума „журналист", последвана от името на важен вестник, може да отвори много врати. Или да ги затвори. В този случай знаех, че резултатът ще е положителен. Успях да си запиша часове.

Не казах на никого - нито на съпруга си, нито на шефа си. Отидох при първия психиатър - странен мъж с британски акцент, който веднага ме предупреди, че не работи със здравната каса. Реших, че практикува нелегално в Швейцария.

Обясних много внимателно какво става с мен. Използвах примерите с Франкенщайн и неговото създание, с доктор Джекил и мистър Хайд. Молих го да ми помогне да овладея чудовището, което се кани да се изплъзне от контрола ми. Той попита какво означава това. Не исках да споделям подробности, които щяха да ме компрометират - като опита да извърша нещо с цел една жена несправедливо да бъде арестувана за трафик на наркотици.

Реших да му разкажа някаква измислица. Обясних, че ми хрумват престъпни идеи, като например да убия съпруга си, докато спи. Той попита дали някой от двама ни има извънбрачна връзка, но аз отрекох. Той отлично разбра, но го сметна за нормално. Лечение в продължение на една година със сеанси три пъти седмично ще намали до петдесет процента този импулс. Бях шокирана! Ами ако убия мъжа си преди това? Той отвърна, че случващото се с мен е „трансфер", „фантазия" и че истинските убийци никога не биха потърсили помощ.

Преди да си тръгна, ми взе двеста и петдесет франка и помоли секретарката да ми запише часове от следващата седмица нататък. Аз благодарих, казах, че трябва да проверя графика си, и затворих вратата, за да не се върна никога повече.

Вторият психиатър беше жена. Приемаше здравно-осигурени и беше по-склонна да чуе какво имам да й кажа. Повторих историята, според която ми се иска да убия мъжа си.

- Е, понякога и аз си мисля да убия моя - каза тя с усмивка. - Но и двете знаем, че ако всички жени осъществяваха тайните си желания, почти всички деца щяха да са без бащи. Това е съвсем нормален импулс.

Нормален?

След като поговорихме известно време и ми обясни, че се чувствам „застрашена" от брака, в който без съмнение „няма място за израстване", а моята сексуалност „предизвиква хормонални разстройства, широко известни в медицинската литература", тя ми предписа добре познат антидепресант. Даде ми рецепта и обяви, че докато лекарството започне да действа, ще прекарам още един месец в ада, но скоро след това всичко ще е просто неприятен спомен.

Стига да си пия хапчетата, разбира се. Колко време?

- Различно е. Но вярвам, че след три години вече ще може да намалите дозата.

Големият проблем със здравните застраховки е, че сметката се изпраща в дома на пациента. Платих в брой, затворих вратата и се заклех да не се връщам повече и на това място.

И накрая третото посещение отново беше при мъж. Обзавеждането на кабинета му със сигурност бе струвало цяло състояние. Противно на първите двама, той ме изслуша внимателно и каза, че е съгласен е мен. Наистина съществувал риск да убия мъжа си.

Бях потенциална убийца. Губех контрол над чудовище, което после нямаше да успея да напъхам обратно в клетката.

След това докторът изключително деликатно ме попита дали вземам наркотици.

Опитах веднъж, отвърнах.

Той не повярва. Смени темата. Поговорихме малко за конфликтите, които на всички ни се налага да преодоляваме в ежедневието. После той отново се върна на темата за наркотиците.

- Трябва да ми се доверите. Никой не използва наркотици само веднъж. Знайте, че сте защитени от закона за лекарската тайна. Ще изгубя разрешителното си, ако коментирам каквото и да било, свързано с вас. По-добре да си поговорим открито, преди да запишете следващия си час. Не само вие трябва да ме приемете като лекар. Аз също трябва да ви приема като пациент. Така действат нещата.

Не, настоях. Не употребявам наркотици. Познавам законите и не съм тук, за да лъжа. Искам просто да разрешим проблема ми възможно най-бързо, преди да съм причинила нещо лошо на хората, които обичам или които са ми близки.

Съпричастното му лице беше брадато и хубаво. Той кимна, преди да отговори:

- В продължение на години сте трупали това напрежение, а сега искате да се освободите от него от вечерта до сутринта. Психиатрията и психоанализата не разполагат с такива възможности. Не сме шамани, които с някоя магия да прогонят злия дух.

Естествено, държеше се иронично, но пък ми даде страхотна идея. С което дните ми в търсене на психиатрична помощ приключиха.

Post Tenebras Lux. След мрака - светлина. Намирам се пред старата градска стена - сега паметник, дълъг сто метра, е внушителните статуи на четирима мъже по средата, заобиколени от по-малки статуи. Един от тях изпъква сред останалите. Той е с покрита глава и дълга брада, а в ръцете си държи онова, което по негово време е било най-мощното оръжие: Библията.

Докато чакам, си мисля: ами ако този мъж в средата се беше родил днес, всички, особено французите и католиците от целия свят, щяха да го нарекат терорист. Неговата стратегия да внедри онова, което е смятал за върховна истина, ме кара да го асоциирам с извратения ум на Осама бин Ладен. И двамата имат една и съща цел - да наложат теократичната държава, в която всички, неизпълняващи считаното за Божи закон, да бъдат наказвани.

И никой от двамата не се поколебава да прибегне до терора, за да постигне целите си.

Казва се Жан Калвин, а Женева била полето на неговата дейност. Стотици били осъдени на смърт и екзекутирани в околностите. Не само католиците, дръзнали да съхранят вярата си, но и учените, в своята отдаденост да търсят истината и лечението на болестите, се осмелявали да поставят под съмнение буквалното тълкуване на Библията. Най-известният случай е с Мигел Сервет, който открил малкия (белодробен) кръг или кръвообращението и заради това умрял на кладата.

Не е грешно да се наказват еретиците и богохулниците. Така ние не ставаме съучастници в техните престъпления (...). Не става дума за човешки пълномощия, Господ е този, който говори (...). Дори ако Той изисква от нас тази строгост, то е, за да докажем, че Му отдаваме дължимото, като Му служим безпрекословно, без да щадим роднините си, без да зачитаме кръвната връзка, забравяйки даже цялото човечество, когато битката е в името на Неговата прослава.

Смъртта и разрухата не се ограничили само в рамките на Женева. Апостолите на Калвин, вероятно представени от по-малките статуи на този паметник, разпространявали неговото слово и липсата на търпимост из цяла Европа. През 1566 г. в Холандия били разрушени редица църкви и „непокорните", те. хората с различна вяра, били убити. Много произведения на изкуството били изгорени на кладата с мотив, че са проява на „идолопоклонничество". Част от световното историческо и културно наследство била изгубена завинаги.

А днес децата ми изучават Калвин в училище, сякаш е бил голям просветител, човек с нови идеи, „освободил" ни от игото на католицизма. Революционер, който трябва да бъде тачен от бъдещите поколения. След мрака - светлина.

Питам се, какви ли мисли са се въртели в главата на този човек? Дали е прекарвал безсънни нощи, знаейки, че се избиват цели семейства, че деца биват отделяни от родителите си и по улиците се лее кръв? Или е бил толкова убеден в своята мисия, че не е оставало място за съмнения?

Дали е смятал, че всичко, което прави, е в името на любовта? Защото мен ме гризе подобна мисъл и представлява сърцевината на сегашните ми проблеми.

Доктор Джекил и мистър Хайд. Онези, които са го познавали, твърдят, че е бил добър човек, който следвал Божието слово и проявявал изненадващо смирение. От него са се страхували, но и са го обичали. Можел да пали тълпите с любовта си.

И понеже историята се пише от победителите, вече никой не си спомня за зверствата му. Днес се гледа на него като на изцелителя на душите, великия реформатор, онзи, който ни е спасил от католическата ерес с нейните ангели, светци, деви, злато, сребро, индулгенции и корупция.

Човекът, когото очаквам, идва и прекъсва размишленията ми. Кубински шаман. Убедила съм моя редактор, че трябва да подготвим материал за алтернативните методи за борба със стреса, обяснявам му аз. Светът на бизнеса е пълен с хора, които ту се държат крайно щедро, ту стоварват гнева си върху най-слабите. Хората са все по-непредсказуеми.

Графиците на психиатрите и психотерапевтите са все по-запълнени и те дори не успяват да приемат всички пациенти. А никой не може да чака с месеци и години, за да лекува депресията си.

Кубинецът ме слуша, без да отрони и думичка. Питам дали можем да продължим разговора в някое кафене, тъй като сме на открито, а температурата падна рязко.

- От облака е - казва той, приемайки моята покана.

Става дума за прословутия облак, който се задържа над града до февруари или март. Само понякога се разнася от мистрала, който изчиства небето, но докарва още по-голям студ.

- Как стигнахте до мен?

Един служител от охраната на вестника ми спомена зa вас. Главният редактор искаше да интервюирам психолози, психиатри и психотерапевти, но това вече е правено стотици пъти.

Имам нужда от нещо оригинално и вие може да сте идеалният човек.

- Не бива да цитирате името ми. Това, което правя, не се покрива от застраховките.

Смятам, че в действителност иска да каже: „Това, което правя, е нелегално".

Говоря около двайсет минути, опитвайки се да накарам кубинеца да се отпусне, но той през цялото време ме изучава. Мургав, с прошарена коса, нисък, облечен с костюм и вратовръзка. Никога не съм си представяла шаманите в подобно облекло.

Обяснявам, че всичко, което ми каже, ще бъде запазено в тайна. Интересува ни само дали много хора търсят помощта му. Защото съм чула, че има лечителски способности.

- Не е вярно. Аз не мога да лекувам. Само Господ може това.

Добре, така е. Но всеки ден се сблъскваме с хора, които се държат странно. И се чудим какво ли е станало с този човек, за когото сме си мислили, че познаваме добре. Защо реагира така агресивно? Дали не е от стреса са в работата?

А на другия ден той отново си е нормален. И на нас ни олеква, но ето че после пак ни дръпват килимчето изпод краката, когато най-малко очакваме. И вместо да се запитаме какво му е на човека, си задаваме въпроса: къде сгреших?

Кубинецът продължава да не продумва. Все още ми няма доверие.

Има ли лек за това?

- Има лек, но той принадлежи на Бог.

Да, знам, но как лекува Бог?

- Зависи. Погледнете ме в очите.

Подчинявам се и май започвам да изпадам в нещо като транс, без да мога да контролирам посоката, в коя то ме отвежда.

- В името на силите, които направляват работата ми посредством дадената ми мощ, моля духовете, които ме закрилят, да съсипят твоя живот и живота на твоите близки, ако ме предадеш на полицията или ме издадеш на имиграционните служби.

Той очертава няколко окръжности с ръка около главата ми. Това ми се струва най-сюрреалистичното нещо на света и изпитвам желание незабавно да стана и да си тръгна. Но докато се опомня, той отново си е нормален - нито много мил, нито много дистанциран.

- Може да питате. Вече ви вярвам.

Малко съм уплашена. Но аз действително нямам никакво намерение да навредя на този човек. Поръчвам си още една чаша чай и обяснявам точно какво искам: лекарите, които „интервюирах", казват, че лечението отнема много време. Човекът от охраната на вестника каза, че - добре претеглям думите си - Господ може да ви използва като канал, посредством който да излекува тежка форма на депресия.

- Ние сме тези, които създаваме хаоса в главите си. Той не идва отвън. Достатъчно е да помолим някой дух за закрила и той ще влезе в душата ни, за да помогне да подредим обиталището си. Но вече никой не вярва в закрилата на духовете. Те ни наблюдават и изгарят от желание да ни помогнат, ала никой не ги призовава. Работата ми се състои в това да ги доведа близо до нуждаещия се от помощ и да изчакам да си свършат работата. Толкова.

Да речем, че в момент на агресия човек измисля коварен план да съсипе някого. Като например да го очерни в работата.

- Случва се всеки ден.

Знам, но когато моментът на агресия отмине, когато се върне към нормалното, няма ли да се самоизяде от чувство за вина?

- Разбира се. А това с течение на годините само ще влоши състоянието му.

Следователно мотото на Калвин е погрешно: „След мрака - светлина".

- Моля?

Нищо. Размишлявах за паметника в парка.

- Да, има светлина в края на тунела, ако това се опитвате да кажете. Но понякога, след като човек е минал през мрака и е стигнал до другата страна, е оставил огромна разруха зад гърба си.

Точно така. Да се върнем към вашите методи.

- Те не са мои. Използват се от години при стрес, депресия, раздразнителност, опити за самоубийство и още куп други начини, които човек е измислил, за да навреди на самия себе си.

Боже мой, стоя пред точния човек. Трябва да запазя самообладание.

Можем да го наречем...

-... автотранс. Автохипноза. Медитация. Всяка култура си има свое наименование. Но внимавайте, защото Швейцарският лекарски съюз не гледа с добро око на тия работи.

Обяснявам му, че се занимавам с йога, но въпреки това не успявам да достигна до състоянието, когато проблемите сами се нареждат и решават.

- За вас ли говорим, или е репортаж за вестника?

И двете. Свалям гарда, защото знам, че за него няма тайни. Убедих се в това, когато ме накара да го погледна в очите. Добавям също, че притеснението му във връзка с анонимността е нелепо, защото се знае, че той приема в дома си във Вейрие. И много хора, включително надзиратели от затворите, прибягват до услугите му. Така ми каза човекът от охраната на вестника.

- Вашият проблем е свързан с нощта - изрича той.

Да, моят проблем е точно такъв. Защо?

- Нощта само защото е нощ, може да възкреси детските ни страхове, страха от самотата, ужаса от непознатото. Но ако успеем да ликвидираме тези призраци, с лекота ще надвием и другите, които ни се явяват през деня. Ако не се боим от мрака, то е, защото сме от страната на светлината.

Чувствам се като пред начален учител, който ми обяснява очевидното. Може ли да отида в дома му, за да извърши...

- ... екзорсистки ритуал ли?

Нямаше да го нарека така, но май точно от това имам нужда.

- Не е необходимо. Във вас виждам много тъмнина, но има и много светлина. Ето защо съм убеден, че накрая светлината ще победи.

Почти се разплаквам, защото този мъж прониква в душата ми, без да съм в състояние да обясня как го прави.

- Опитайте се да се оставите на нощта, понякога допускайте тя да ви понесе със себе си, вгледайте се в звездите и се опиянете от усещането за безкрая. Нощта с всичките си вълшебства също е път към просветлението. Както тъмният кладенец в най-дълбоката си част крие водата, способна да утоли жаждата, така и нощта, чиято мистерия ни доближава до Бог, крие в сенките си пламък, който може да запали душите ни.

Разговаряме в продължение на два часа. Той настоява, че не ми е необходимо нищо повече от това да се оставя да ме понесе нощта. Според него най-големите ми опасения са безпочвени. Споделям за желанието си да отмъстя. Той ме слуша, без да прави коментари и без да ме съди. Докато говоря, се чувствам по-добре.

Предлага ми да излезем и да се поразходим из парка. При един от входовете има черни и бели квадрати, нарисувани на земята. Има също огромни пластмасови фигури за шахмат. Някакви хора играят независимо от студа.

Шаманът вече не говори, а аз не спирам - на моменти с благодарност за живота, който водя, на моменти проклинайки го. Заставаме пред една от гигантските шахматни дъски. Той изглежда по-заинтригуван от играта, отколкото от думите ми. Преставам да се оплаквам и също започвам да следя играта, въпреки че тя изобщо не ме интересува.

- Стигнете до края - казва най-после.

Да стигна до края ли? Да измамя съпруга си, да сложа кокаин в чантата на моята съперница и да повикам полицията, така ли?

Той се разсмива.

- Виждате ли играчите? Те постоянно са предизвиквани да направят следващия си ход. Не могат да спрат по средата, защото това ще означава да приемат поражението. Идва момент, когато то е неизбежно, но поне са се борили до края. Имаме си всичко необходимо. Няма какво да подобрим. Да смятаме, че сме добри или лоши, праведни или неправедни, всичко това са глупости. Знаем, че днес над Женева е надвиснал облак, който може да остане там месеци наред, но рано или късно ще се махне. Затова продължете напред и се оставете да ви понесе течението.

Нито дума ли няма да произнесе, за да ме възпре от намеренията, които не бива да осъществявам?

- Нито дума. Ако правите каквото не бива, сама ще го усетите. Както казах преди малко, светлината в душата ви е по-силна от мрака. Но за целта трябва да стигнете до края на играта.

Смятам, че никога през живота си не съм чувала по-глупав съвет.

Благодаря му за отделеното време, питам дали му дължа нещо, но той казва, че не.

* * *

Когато се връщам във вестника, шефът ме пита защо съм се забавила толкова. Обяснявам, че понеже става дума за доста необичайна практика, ми е струвало известни усилия, докато получа необходимото обяснение.

- А след като е доста необичайна, да не се окаже, че стимулираме незаконна дейност?

Дали пък не стимулираме незаконна дейност, като поощряваме младите към прекомерна консумация? Дали не стимулираме катастрофите, като говорим за нови коли, които вдигат двеста и петдесет километра в час? Дали не стимулираме депресиите и склонността към самоубийство, като публикуваме материали за преуспели хора, без да обясним как точно са стигнали дотам, карайки другите да си мислят, че нищо не струват?

На главния редактор не му се спори много. Може пък да се окаже интересен материал за вестник, чието водещо заглавие е: „Инициативата „Верига на щастието" успя да осигури осем милиона франка за азиатска страна".

Пиша материал от шестстотин думи - дадено ми е максималното пространство. Вадя всичко от интернет, защото така и не успявам да извлека нищо от разговора с шамана, който се превърна в консултация.

Якоб!

Внезапно възкръсва и ми праща съобщение. Кани ме да излезем на кафе - все едно че няма за правене куп други интересни неща в живота. Къде е изтънченият дегустатор на вина? Къде е мъжът, който сега се опива от най-мощния афродизиак на света - властта?

И преди всичко, къде е любимият от ученическите години, когото познавах във време, когато всичко беше възможно?

Ожени се, промени се и ми праща съобщение, за да ме покани на кафе. Не можа ли малко по-творчески да подходи и, да предложи да отидем да се надбягваме голи в Шамони? Можеше да ме заинтригува повече.

Нямам никакво намерение да му отговарям. Бях обидена и унизена от мълчанието му в продължение на няколко седмици. Да не мисли, че ще хукна само защото ми е оказал честта да ме покани да правим нещо?

След като си лягам, слушам (със слушалки) част от записа с кубинеца. Докато още се преструвах, че съм просто журналистка, а не една уплашена от себе си жена, аз попитах дали автотрансът (или медитацията, която е предпочитаната от него дума) може да направи така, че човек да успее да забрави нещо или някого. Засегнах темата по такъв начин, че да се подразбира „любов" или „травма, нанесена посредством вербална агресия" - тоест онова, за което говорехме в момента.

- Това е малко хлъзгав терен - отвърна той. - Да, можем да предизвикаме частична амнезия, но тъй като човек обикновено е свързан с разни събития и факти, на практика ще е невъзможно да ги пренебрегнем напълно. Освен това забравата е погрешно поведение. Правилното е да се изправим лице в лице с проблема.

Изслушвам целия запис, опитвам се да се разсея, обещавам си разни работи, записвам си нещо в бележника, но нищо не дава желания ефект. Преди да заспя, изпращам на Якоб съобщение, с което приемам поканата.

Не мога да се контролирам - това е моят проблем.

- Няма. да ти казвам, че ми липсваше, защото няма да ми повярваш. Няма да ти казвам също така, че не отговорих на съобщенията ти, защото се страхувах да не се влюбя отново.

Аз наистина не му вярвам. Но го оставям да продължи да ми се обяснява за неща, за които няма обяснение. Намираме се в някакво обикновено кафене в Колонж-су-Салев, едно френско селце на границата, което се намира на около петнайсет минути от работата ми. Няколкото други клиенти са шофьори на тирове и работници от близката каменоломна.

Аз съм единствената жена, като изключим притичващата насам-натам барманка, която е прекалено гримирана и си разменя закачки с клиентите.

- Живея в истински ад, откакто ти се появи в живота ми. От онзи ден, когато беше в кабинета ми и си разменихме интимности.

„Разменихме интимности" е просто израз. Аз му правих орална любов, той на мен - нищо.

- Не мога да кажа, че съм нещастен, но се чувствам все по-самотен, въпреки че никой не знае за това. Дори когато съм с приятели и атмосферата и напитките са чудесни, а разговорът оживен и аз се усмихвам безпричинно, не успявам да следя разговора. Казвам, че имам важен ангажимент, и си тръгвам. Знам какво ми липсва - ти.

Сега е моментът да си отмъстя: не мислиш ли, че ти трябва семейна терапия?

- Да. Но трябва да отида с Мариан, а не мога да я убедя. Според нея философията дава обяснение за всичко. Забелязала е промяната в мен, но я отдава на изборите.

Кубинецът имаше право да твърди, че някои неща трябва да бъдат доведени до края. Точно сега Якоб спасява жена си от тежко обвинение в трафик на наркотици.

- Отговорностите ми се увеличиха прекалено много и още не успявам да свикна с тях. Според нея скоро ще се справя. А според теб?

Какво според мен? Какво точно искаш да знаеш? Всичките ми усилия да му устоя се сринаха в мига, в който го видях да седи сам на една маса в ъгъла, да пие кампари със сода и да грейва в широка усмивка при моето влизане. Отново сме млади, но този път имаме право да консумираме алкохол, без да нарушаваме закона. Хващам ледените му ръце - не знам дали са такива от студа или от страх.

Всичко е наред, отвръщам. Предлагам следващия път да се видим по-рано. Смениха лятното часово време и сега се стъмва много бързо. Той се съгласява и ме целува дискретно по устните, притеснен да не привлече вниманието на мъжете наоколо.

-Едно от най-лошите неща за мен са хубавите слънчеви дни през есента. Отварям завесите в моя кабинет и виждам как хората се разхождат, хванати за ръце, без да им се налага да се тревожат за последиците. А аз не мога да показвам любовта си.

Любовта ли? Да не би пък кубинският шаман да ме е съжалил и да е помолил за помощ някой тайнствен дух?

Очаквах всичко от срещата ни освен мъж, който да разкрие душата си, както прави той сега. Сърцето ми бие все по-силно - от радост, от изненада. Няма да питам нито него, нито себе си защо се случва всичко това.

- Виж, не завиждам на чуждото щастие. Просто не разбирам защо другите могат да бъдат щастливи, а аз - не.

Той плаща в евро, минаваме границата пеша и отиваме при колите си, които са паркирани от другата страна на улицата - с две думи, в Швейцария.

Вече няма място за прояви на близост. Разделяме се с три целувки по бузите и продължаваме, всеки по пътя си.

Също като в голф клуба, когато стигам до колата, усещам, че не съм в състояние да шофирам. Слагам качулката си, за да се предпазя от студа, и започвам да се разхождам напосоки из селцето. Минавам покрай пощенска станция и покрай бръснарница. Виждам отворен бар, но предпочитам да се движа, за да се стопля. Нямам никакво желание да проумея случващото се. Просто искам да продължи да се случва.

„Отварям завесите в моя кабинет и виждам как хората се разхождат, хванати за ръце, без да им се налага да се тревожат за последиците. А аз не мога да показвам любовта си", бе казал той.

И точно когато усещах, че никой, абсолютно никой не може да разбере какво става с мен - нито шамани, нито психоаналитици, нито дори съпругът ми, - се появи ти, за да ми обясниш...

Това е самота. Въпреки че съм обградена с хора, които ги е грижа за мен и ми желаят единствено доброто, но които може би ми помагат само защото и те изпитват същото - самота. Тъй като в жеста на солидарност с огън и меч е изписано: „Макар да съм сам, аз съм полезен".

И колкото и мозъкът да твърди, че всичко е наред, душата е изгубена и объркана, без да разбира защо е несправедлива към живота. Но всяка сутрин ние ставаме, грижим се за децата си, за съпруга си, за любовника си, за началниците си, за служителите си, за учениците си, за стотиците хора, които изпълват с живот един обикновен ден.

И винаги сме с усмивка на лице, и винаги разполагаме с някоя дума за утеха, защото никой не е в състояние да обясни на останалите какво представлява самотата, особено ако е в добра компания. Но тази самота съществува и разяжда най-хубавото в нас, защото ни се налага да използваме цялата си енергия, за да изглеждаме щастливи, въпреки че така и не успяваме да заблудим себе си. И настоятелно продължаваме всяка сутрин да показваме единствено разцъфващата роза и да скриваме дълбоко в душата си стъблото с бодли, които ни раняват и от които кървим.

Дори когато знаем, че на всеки му се е случвало в даден момент да е съвсем сам, е унизително да кажем: „Сам съм, необходимо ми е да има някой с мен, искам да убия това чудовище така, както в приказките - всички мислят, че е измислено, но то не е". Чакаме един прекрасен славен рицар, който да дойде победоносно, за да го убие и да го тласне завинаги в пропастта, а той така и не идва.

Но не бива да губим надежда. Започваме да правим неща, които обикновено не правим, позволяваме си ди преминаваме границите на необходимото и справедливото. Бодлите вътре в нас стават по-големи и по-опустошителни, ала дори и така не можем да се откажем. Сякаш животът е един гигантски шахматен турнир и всички ни гледат внимателно, за да видят какъв ще е резултатът. Преструваме се, че няма значение дали ще изгубим, или спечелим, важното е да участваме, молим се нашите истински чувства да останат замъглени и скрити, но тогава...

... Вместо да търсим някого за компания, ние се изолираме още повече, за да можем тихо да ближем раните си. Или тръгваме по вечери и обеди с хора, които нямат нищо общо с живота ни и които през цялото време говорят за безсмислени неща. Дори за известно време успяваме да се поразсеем, пием и се веселим, но звярът все още е жив. Докато истински близките ни хора не забележат, че с нас става нещо, и тогава започват да се обвиняват, че не могат да ни направят щастливи. Питат какъв е проблемът. Отговаряме, че всичко е наред, но то не е...

„Всичко е ужасно. Моля ви, оставете ме на мира, защото нямам повече сълзи и сърце, което да страда. Имам само едното безсъние, празнотата, апатията. И вие изпитвате същото, можете да се запитате." Но те не се отказват да повтарят, че това просто е тежък период, защото се страхуват да използват истинската дума - самота.

Междувременно продължаваме неуморно да търсим единственото нещо, което би ни направило щастливи - рицаря с бляскавите доспехи, който ще убие звяра, ще вземе розата и ще й махне бодлите.

Мнозина твърдят, че сме несправедливи към живота. Други са доволни, защото смятат, че така ни се пада - заслужаваме си самотата и нещастието, тъй като ние имаме всичко, а те не.

Ала идва денят, когато слепите проглеждат. Онези, които са тъжни, намират утеха. Страдащите са спасени. Рицарят идва и ни освобождава. Животът отново има смисъл.

Но дори и така, пак ни се налага да лъжем и мамим, защото сега обстоятелствата вече са различни. Кой ли не се е изкушавал да захвърли всичко и да последва мечтите си? Мечтите винаги крият рискове, налага се да се заплати съответната цена, а тя в някои страни е смърт чрез замеряне с камъни, в други - отлъчване от обществото или безразличие. Винаги трябва да се плаща някаква цена. Колкото и да продължаваме да мамим и хората да се преструват, че още ни вярват, те тайно ни завиждат и зад гърба ни коментират, че сме всичко най-лошо и застрашително на света. Защото не става дума за мъж, който изневерява, а за жена, такава, която спи с друг, мамейки съпруга си, бедничкия си съпруг, толкова разбран, толкова любящ...

Само ние обаче знаем, че съпругът не е могъл да задържи самотата настрана. Защото винаги е липсвало нещо, което дори ние не сме в състояние да обясним, но обичаме този човек и не искаме да го загубим. Въпреки всичко един ярък рицар с обещание за приключения в далечни земи е много по-примамлив от желанието да съхраним всичко постарому. Ако ще на събирания познатите да ни гледат и да коментират помежду си, че е най-добре да ни окачат воденичен камък на шията и да ни хвърлят в морето. Даваме ужасен пример.

А като капак на всичко съпругът търпи мълчаливо. Не се оплаква и не прави сцени. Разбира, че всичко ще отмине. И ние знаем, че ще отмине, но в момента то е по-силно от нас.

Нещата се проточват месец, два, година... Всички продължават да мълчат.

И не става дума за искане на позволение. Поглеждаме назад и разбираме, че и ние сме разсъждавали като хората, които сега ни обвиняват. Също като тях сме осъждали изневерите и сме смятали, че на друго място наказанието би било замеряне с камъни. До деня, в който не се случи на нас. Тогава измисляме хиляди извинения за поведението си, повтаряйки, че имаме право да сме щастливи, макар и за малко, защото рицарите, които убиват чудовища, съществуват само в детските приказки. Истинските чудовища никога не умират, но въпреки това имаме пълното право и дори сме длъжни да изживеем някоя приказка за възрастни поне веднъж в живота си.

И тогава идва моментът, който сме се опитвали да избегнем на всяка цена и който сме отлагали толкова дълго: моментът, в който трябва да решим дали ще останем заедно, или ще се разделим завинаги.

Но с него идва и страхът да не допуснем грешка, каквото и да е решението ни. И се молим някой да избере вместо нас, да ни изгонят от дома или спалнята, защото не сме в състояние да продължаваме така. Накрая вече не сме една личност, а две или повече, съвсем различни една от друга. И тъй като досега не ни се е случвало, не знаем какво ще излезе от това. Факт е, че сeгa се намираме в ситуация, която ще накара някого на страда. Или двама, или повече...

... Но преди всичко тя ще разруши самите нас, какъвто и да е изборът.

Движението съвсем е спряло. Точно днес! Женева с нейните по-малко от двеста хиляди души население се държи така, сякаш е центърът на Вселената. Дори има хора, които вярват в това и долитат от своите страни тук, за да провеждат срещи на върха. Те обикновено са в околностите и рядко засягат трафика. Най-много да видим някой хеликоптер да прелита над града.

Не знам какво има днес, но една от основните ни пътни артерии е затворена. Прочетох днешните вестници, но не и рубриките с местни новини. Знам, че големите световни сили са изпратили свои представители да обсъждат „на неутрален терен" заплахата от разпространението на ядрено оръжие. А това пък какво общо има с моя живот?

Има много общо. Рискувам да закъснея. Трябваше да използвам градския транспорт вместо тази тъпа кола.

Всяка година в Европа се харчат близо седемдесет и четири милиона швейцарски франка (към осемдесет милиона щатски долара) за наемането на частни детективи, чиято специалност е да следят, да снимат и да предоставят на хората доказателства, че техните партньори им изневеряват. Докато останалата част от континента е в криза и предприятията фалират или уволняват служителите си, пазарът на прелюбодейството е в голям разцвет.

Но не само детективите се облагодетелстват. Компютърни специалисти са разработили приложения за смартфони като например „SOS Alibi". Употребата му е много проста. В определения час праща на половинката ви любовно съобщение директно от вашия офис. Така, докато сте в чаршафите с някой друг и пиете шампанско, в мобилния телефон на вашия партньор кацва есемес, с който го предупреждавате, че ще си тръгнете по-късно от работа заради непредвидено събрание. Има и друго приложение - „Excuse Machine", - което предлага куп извинения на френски, немски и италиански и можете да си изберете най-подходящото за деня.

Освен детективите и компютърните специалисти печелят и хотелите. Тъй като всеки седми швейцарец има извънбрачна връзка (по официални данни), вземайки предвид броя на семейните в страната, говорим за четиристотин и петдесет хиляди души, на които им трябва дискретна стая за срещи. За да привлече клиенти, управителят на един луксозен хотел веднъж заяви: „Разполагаме със система, която позволява извлечението от кредитната карта да отразява престоя като сметка от обяд в нашия ресторант". Мястото стана любимо на онези, които могат да си позволят да похарчат шестстотин франка за един следобед. Тъкмо натам карам сега.

След половинчасов стрес най-накрая оставям да ми паркират колата и на бегом се качвам в стаята. Благодарение на услугата за електронни съобщения знам точно къде трябва да отида, без да се налага да питам на рецепцията.

От френското кафене на границата до мястото, където се намирам сега, не беше необходимо нищо повече - обяснения, клетви за вярност, повторна среща, да сме сигурни, че точно това искаме. И двамата се бояхме да разсъждаваме много, за да не ни хрумне да се откажем, така че решението беше взето без много въпроси и отговори.

Вече не е есен. Отново е пролет, аз съм на шестнайсет години, а той - на петнайсет. Като по чудо си възвърнах девствеността на душата (тази на тялото е безвъзвратно изгубена). Целуваме се. Господи, вече бях забравила какво е, мисля си. Живеех единствено в търсене на онова, което смятах, че искам - кога какво да правя, кога да престана, - и се примирявах със същото отношение от страна на съпруга ми. Всичко беше сбъркано. Вече не се отдаваме напълно един на друг.

Може би той ще спре дотук. Никога не сме стигали по-далече от целувките. Бяха дълги и вкусни, разменяни тайно в някое ъгълче в училище. Но ми се искаше всички да ме видят и да ми завиждат.

Той не спира. Езикът му има горчив вкус - смесица от цигари и водка. Неловко ми е и съм напрегната, трябва и аз да изпуша една цигара и да пийна водка, за да сме при равни условия, мисля си. Внимателно го избутвам, отивам до минибара и на една глътка изпивам миниатюрно шишенце джин. Алкохолът изгаря гърлото ми. Моля го за цигара.

Той ми подава една, но първо ми напомня, че стаята е за непушачи. Какво удоволствие е да се нарушават правилата, включително и толкова глупавите като това! Дръпвам веднъж и ми става лошо. Не знам дали е от алкохола или от цигарата, но в съмнението си отивам до банята и я хвърлям в тоалетната. Той идва и застава зад мен, целува ме по врата и ушите, прилепя тялото си към моето и аз усещам ерекцията му.

Къде са моралните ми устои? Какви мисли ще минават през главата ми, след като си тръгна от тук и се върна към нормалния си живот?

Той ме дръпва отново в стаята. Обръщам се и пак го целувам по устата. Смуча езика му с вкус на тютюн, слюнка и водка. Хапя устните му, а той – за пръв път – докосва гърдите ми. Сваля роклята ми и я хвърля в единия ъгъл. За част от секундата изпитвам срам от тялото си – вече не съм момичето от онази пролет училището. Стоим прави. Завесите са дръпнати встрани и езерото Леман служи като естествена бариера между нас и хората от сградите на отсрещния бряг.

Във въображението се предпочитам да вярвам, че някой ни гледа, и това ме възбужда още повече – дори повече от целувките по гърдите ми. Аз съм уличницата, проститутката, която е наета от големия шеф да се качи с него в хотела – способна съм да направя абсолютно всичко.

Но това усещане не продължава дълго. Отново съм на шестнайсет години, когато по няколко пъти на ден мастурбирах, мислейки за него. Притискам главата му към гърдите си и го моля да хапе зърната ми. Силно. И викам от болка и удоволствие.

Той продължава да е облечен, а аз съм чисто гола. Натискам главата му надолу и го моля да ме ближе. Но в този момент той ме хвърля на леглото, съблича се и ляга върху мен. Ръцете му търсят нещо на нощното шкафче. Губим равновесие и падаме на пода. Като начинаещи, да - ние сме начинаещи и не ни е срам от това.

Той намира каквото търси - презерватив. Моли ме да му го сложа с уста. Правя го неумело и доста несръчно. Не разбирам защо е нужно. Не вярвам да смята, че ще го заразя с нещо или че си лягам с всеки срещнат. Но зачитам желанието му. Усещам неприятния вкус на лубриканта върху латекса, но съм решена да се науча да го правя. Не позволявам да си проличи, че за пръв път в живота си ползвам това нещо.

Когато приключвам, той ме обръща по корем и ме кара да застана на четири крака. Господи, случва се! И аз съм щастлива, казвам си.

Но вместо във вагината ми, започва да прониква отзад. Това ме плаши. Питам го какво прави, но той не ми отговаря, а само взема още нещо от нощното шкафче и го нанася върху ануса ми. Разбирам, че е вазелин или нещо подобно. Веднага след това ме кара да мастурбирам и съвсем бавно влиза в мен.

Следвам указанията му и отново съм момиче, за което сексът е табу. И боли. О, боже, много боли. Повече не мога да мастурбирам, просто се вкопчвам в чаршафите и хапя устни, за да не крещя от болка.

- Кажи, че те боли. Кажи, че никога преди не си го правила. Викай - нарежда ми той.

Още веднъж му се подчинявам. И почти не лъжа - правила съм го четири-пет пъти, но никога не ми е харесвало.

Движенията му стават все по-интензивни. Той стене от удоволствие. Аз стена от болка. Вкопчва се в косата ми така, сякаш съм някакво животно, сякаш съм кобила, и скоростта на галопа се увеличава. Внезапно излиза от мен, смъква презерватива, обръща ме и свършва върху лицето ми.

Опитва се да сдържа стоновете си, но те са по-силни от неговия самоконтрол. Постепенно се отпуска върху мен. Аз съм уплашена, но същевременно очарована от всичко случило се. Той отива в банята, изхвърля презерватива в кошчето за боклук и се връща.

Ляга до мен, пали втора цигара, ползва за пепелник чашата от водка, която слага върху корема ми. Прекарваме доста време, безмълвно загледани в тавана. Той ме гали. Вече не е яростният мъж отпреди няколко минути, а романтичният младеж, който в училище ми говореше за галактики и за интереса си към астрологията.

- Не бива да оставяме по себе си никакви миризми.

Думите ме връщат към реалността по най-бруталния начин. Очевидно не му е за пръв път. Затова значи са били презервативът и практичните мерки, за да може всичко да продължи по начина, по който си е било, преди да влезем в тази стая. Мълчаливо го мразя и го ругая, но прикривам всичко с усмивка. Питам дали знае някой номер за премахване на миризмите.

Казва, че е достатъчно да се изкъпя, като се прибера, преди да прегърна мъжа си. Също ме съветва да се отърва от бикините, защото вазелинът ще остави следи.

- Ако той си е вкъщи, влез на бегом и кажи, че страшно ти се ходи до тоалетната.

Повръща ми се. Толкова време чаках, за да бъда тигрица, а бях използвана като кобила. Ала животът е такъв - реалността никога не се доближава до нашите младежки романтични фантазии.

Добре, така и ще направя.

- Искам пак да те видя.

Готово. Това простичко изречение беше достатъчно, за да превърне отново в рай онова, което ми се струваше самият ад. Да, и аз искам да те видя отново. Бях нервна и плаха, но следващия път ще е по-добре.

- Всъщност беше страхотно.

Да, беше страхотно, но едва сега си давам сметка. Знаем, че тази история е обречена, но в момента това няма никакво значение.

Няма да говоря повече. Само ще полежа до него, докато допушва цигарата си, ще се облека и ще изляза първа.

Ще изляза през същата врата, през която влязох. Ще взема същата кола и ще карам към същото място, където се прибирам всяка вечер. Ще вляза на бегом, ще кажа, че имам разстройство и трябва да ида до тоалетната. Ще се изкъпя, премахвайки и малкото, останало от него.

Едва тогава ще целуна съпруга и децата си.

В онази стая ние не бяхме двама души с едни и същи намерения.

Аз търсех една изгубена романтика, а него го водеше инстинктът на ловеца.

Аз търсех момчето от младостта си, той искаше привлекателната и дръзка жена, която взе интервю от него преди изборите.

Аз бях повярвала, че животът ми може да придобие друг смисъл, той просто смяташе, че следобедът ще му донесе нещо по-различно от досадните политически дискусии.

За него беше просто развлечение, макар и опасно. За мен беше нещо непростимо, жестоко, проява на нарцисизъм, примесен с егоизъм.

Мъжът изневерява, защото му е заложено в гените. Жената го прави, защото няма достатъчно достойнство, и освен че отдава тялото си, винаги отдава по малко и от сърцето си. Истинско престъпление. Обир. По-лош от нападение на банка, защото, ако един ден се разкрие (а то винаги се разкрива), ще нанесе непоправими поражения на семейството й.

За мъжете изневярата е просто „глупава грешка". За жените е духовно убийство на онези, които ги обичат и подкрепят като майки и съпруги.

Легнала до мъжа ми, си представям как Якоб лежи до Мариан. В неговата глава тревогите са други - предстоящите политически срещи, задачите, които трябва да изпълни, препълненият с ангажименти график. Докато аз, идиотката, се взирам в тавана и си припомням всяка секунда, която изживях в хотела, и превъртам отново и отново порнофилма, в който бях главна героиня.

Сещам се за момента, когато погледнах през прозореца и ми се прииска някой да следи с бинокъл всичко това - може би дори да мастурбира, виждайки ме в подчинено положение, как ме унижават, как проникват в мен отзад. Как само ме възбуди тази мисъл! Направо полудях, след като открих тази моя страна, която въобще не познавах.

На трийсет и една години съм. Не съм дете и мислех, че за мен вече няма нищо ново. Обаче има. Аз съм загадка за самата себе си, отворих някои затворени врати и искам да продължа нататък, да опитам всичко, за което знам, че съществува - мазохизъм, групов секс, фетиши, всичко.

Не мога да кажа: не искам повече, вече не те обичам, всичко беше просто една фантазия, породена от моята самота.

Може би наистина не го обичам. Но обичам онова, което той събуди в мен. Отнесе се без капчица уважение, отне ми достойнството, не се притесни да направи точно онова, което иска, докато аз отново се опитвах да угодя на някого.

Съзнанието ми се носи към едно далечно и тайно място. Този път аз доминирам. Пак го виждам гол, но сега аз заповядвам, връзвам краката и ръцете му, сядам върху лицето му и му нареждам да ме ближе, докато не престана да издържам на толкова оргазми. Веднага след това прониквам в него с пръст - първо един, после два и три. Той стене от болка и удоволствие. Със свободната си ръка галя пениса му, докато свърши. Когато усещам топлата течност да се стича между пръстите ми, ги поднасям към устните си и ги облизвам един по един, за да ги избърша после в лицето му. Той ме моли за още. Но казвам, че му стига. Аз съм тази, която решава! Преди да заспя, мастурбирам и получавам два последователни оргазма.

Все същата сцена - съпругът ми чете новините на айпада си, децата вече са готови за училище, слънцето свети през прозореца, а аз се преструвам, че съм заета с разни дреболии, докато в действителност умирам от страх някой да не заподозре нещо.

- Днес изглеждаш по-щастлива.

Изглеждам и съм по-щастлива, а не би трябвало. Вчерашното ми преживяване беше голям риск за всички ни, особено за мен. Дали няма някакво скрито подозрение в коментара? Съмнявам се. Той вярва на абсолютно всичко, което му кажа. Не защото е глупак - в никакъв случай, - а защото ми има доверие.

А това ме дразни още повече. Не заслужавам доверие.

По-точно, заслужавам. В онзи хотел ме отведоха някакви непознати за мен импулси. Това добро извинение ли е? Не. Ужасно е, защото никой не ме е принуждавал да ходя там. Мога да изтъкна като причина, че съм се чувствала самотна, че не съм получавала вниманието, което заслужавам, а само разбиране и толерантност. Мога да си кажа, че имам нужда да ме провокират, да спорят с мен и да ме разпитват за нещата, които правя. Мога да твърдя, че това се случва на всеки, макар и само в мечтите.

Но в действителност случилото се има съвсем просто обяснение - легнах си с един мъж, защото бях полудяла от желание да направя точно това. Нищо повече. Няма никакво интелектуално или психологическо оправдание. Исках да правя секс. Точка по въпроса.

Познавам хора, които са встъпили в брак заради сигурността, общественото положение или парите. Любовта винаги е била на последно място в списъка им. А пък аз се омъжих по любов.

Но тогава защо направих онова, което направих?

Защото се чувствам самотна. Но защо?

- Много е хубаво да те виждам щастлива - казва той.

Отвръщам му, че наистина съм щастлива. Есенната утрин е прекрасна, вкъщи всичко е наред и аз съм с мъжа, когото обичам.

Той става и ме целува. Без да разбират напълно нашия разговор, децата се усмихват.

- Аз също съм с жената, която обичам. Но защо точно сега ми го казваш?

А защо не?

- Сутрин е. Искам да ми кажеш същото довечера в леглото.

Господи, що за човек съм?! Защо наистина казвам тия неща? За да не се усъмни в нещо, така ли? Защо не се държа както всяка сутрин - една организирана съпруга, която се грижи за семейството си? Що за демонстрация на любов е това? Ако стана много нежна, може да събудя подозрения.

- Не мога да живея без теб - казва той, заемайки отново мястото си на масата.

Свършено е с мен. Но интересното е, че не изпитвам никаква вина за случилото се вчера.

Когато отивам на работа, главният редактор ме засипва с похвали. Предложеният от мен материал е публикуван тази сутрин.

- Получихме много възторжени отзиви по имейла за историята със загадъчния кубинец. Читателите искат да знаят кой е. Ако той ни позволи да публикуваме адреса му, ще има работа за доста дълго време.

Кубинският шаман! Ако прочете вестника, ще види, че не ми е казал нищо от написаното. Извадих всичко от разни блогове за шаманизма. Очевидно моите кризи не се ограничават само до брачните ми проблеми - започнала съм да проявявам и липса на професионализъм.

Обяснявам на главния редактор как кубинецът ме е погледнал право в очите и ме е заплашил, че ще ми се случи нещо лошо, ако разкрия кой е. Той ми казва, че не бива да вярвам на такива неща, и пита дали мога да дам адреса поне на един човек - на неговата съпруга.

- Тя е малко стресирана.

Всички са малко стресирани, включително и самият шаман. Нищо не обещавам, но ще поговоря с него.

Шефът ме моли да се обадя незабавно на кубинеца. Правя го и оставам стъписана от реакцията му.

Той ми благодари, че съм била честна и че съм запазила самоличността му в тайна. Хвали ме за познанията ми по темата. Благодаря му, споменавам отзвука, който е предизвикала статията, и питам дали можем да се видим отново.

- Но ние разговаряхме два часа! Материалът, с който разполагате, трябва да е повече от достатъчен!

Журналистите не работят така, обяснявам. В публикуваната статия е използвано съвсем малко от онзи двучасов разговор. За по-голямата част се наложи да правя проучвания. А сега трябва да подходя към темата по нов начин.

Шефът ми продължава да стои до мен, слуша какво говоря и жестикулира. Най-накрая, когато кубинецът вече се кани да затвори, казвам, че в статията ми липсват съществени неща. Трябва да изследвам по-подробно ролята на жената в това духовно „търсене". Казвам също, че съпругата на моя шеф иска да се срещне с него. Той се смее. Никога няма да наруша споразумението ни, но настоявам, че всички знаят къде живее и в кои дни приема.

Моля, кажете „да" или „не". Ако не искате да продължим нашия разговор, ще намеря друг желаещ. Не липсват хора, които са се обявили за специалисти по лечение на хора на ръба на нервна криза. Разликата е само в подхода, но пък вие не сте единственият лечител в града. Мнозина са ни потърсили тази сутрин, болшинството африканци, за да дадат гласност на работата си, да спечелят пари и да се запознаят с важни хора, които да ги защитят в случай на дело за екстрадиране.

Кубинецът се съпротивлява известно време, но суетата и страхът от конкуренцията накрая се оказват по-силни. Разбираме се да се видим в дома му във Вейрие. Страшно съм любопитна да видя как живее - ще направи материала ми по-интересен.

Намираме се в малка стая, превърната в кабинет, в дома му в село Вейрие. На стената висят диаграми (които май са взети от индийската култура) - разположението на енергийните центрове, стъпалата и меридианите по тях. На един шкаф има кристали.

Вече сме обсъдили някои много интересни неща за ролята на жената при шаманските ритуали. Той ми обяснява, че когато се родим, всички имаме моменти на прозрение, и особено жените. Както всеки учен може да види, богините на плодородието винаги са жени, а и лековитите билки са изнамерени и внесени сред племената от женски ръце. Жените са много по-чувствителни към духовния и емоционалния свят и това ги прави доста по-податливи на кризи, които древните лекари са наричали „хистерия", а днес са известни като „биполярно разстройство" - склонност да се минава от еуфория към безкрайна тъга по няколко пъти на ден. Според кубинеца духовете са по-благоразположени да разговарят с жени, отколкото с мъже, защото могат да се разберат на език, който не се изразява с думи.

Опитвам се да говоря на неговия език, доколкото смятам, че схващам правилно: Означава ли това, че заради прекалената чувствителност има възможност, да речем, някой зъл дух да ни тласне да извършим неща, които не желаем?

Той не разбира въпроса ми. Перифразирам го - щом жените са толкова нестабилни да минават от радост към тъга...

- Аз употребих ли думата „нестабилни"? Не съм. Тъкмо обратното. Въпреки изострената чувствителност те са по-постоянни от мъжете.

В любовта например. Той се съгласява. Разказвам му всичко, което ми се случи, и избухвам в сълзи. Toй остава безучастен. Но сърцето му не е от камък.

- Когато става дума за изневяра, медитацията помага малко или изобщо не помага. В този случай човек е доволен от случващото се. Запазва си сигурността и изживява авантюра. Идеалната ситуация.

А какво кара хората да изневеряват?

- Това не е от моята област. Имам прекалено лично виждане по въпроса, но то не бива да бъде публикувано.

Моля, помогнете ми.

Той пали малко тамян, моли ме да седна с кръстосани крака срещу него и застава в същата поза. Строгият човек сега прилича на добродушен мъдрец, който се опитва да ми помогне.

- Когато женени хора решат по някаква причина да потърсят трети, това не означава непременно, че връзката им не върви. Също така не вярвам основната причина да е сексът. По-скоро има общо с отегчението, с липсата на страст към живота, с отсъствието на предизвикателства. Съвкупност от фактори е.

А защо се случва това?

- Защото, откакто сме се отдалечили от Бог, животът ни е разпокъсан. Опитваме се да постигнем целостта, ала не познаваме пътя. Затова сме в състояние на постоянна неудовлетвореност. Обществото създава забрани и закони, но те не решават проблема.

Чувствам се лека - сякаш съм се сдобила с ново усещане. Мога да чета по очите му и разбирам, че той знае какво говори, защото вече е минал по този път.

- Имах един пациент, който, щом се срещнеше с любовницата си, ставаше импотентен. Въпреки това обожаваше да е с нея, а и тя искаше да е с него.

Не успявам да се сдържа и питам дали става дума за самия него.

- Да. Жена ми ме напусна заради това. А то не може да бъде причина за толкова радикално решение.

И как е реагирал?

- Можех да помоля за помощ духовете, но щях да платя за това през следващия си живот. За да устоя на изкушението да си я върна с помощта на магията, се заех да изучавам проблема.

Донякъде неохотно, кубинецът започва да обяснява като учител:

- Изследователи от университетите в Остин и Тексас са се опитали да намерят отговор на въпроса, който мнозина си задават, а именно, защо мъжете изневеряват повече от жените, макар и да разбират, че поведението им е разрушително и че хората, които обичат, ще страдат. Стигнали са до извода, че всъщност мъжете и жените изпитват еднакво желание да изневерят на партньора си. Само че жените умеят да се контролират по-добре.

Той поглежда часовника си. Моля го да продължи и усещам, че май се радва да разкрие душата си пред някого.

- Кратки срещи, целящи единствено задоволяването на сексуалния инстинкт, без никакво емоционално обвързване от страна на мъжа, са позволили запазването и продължаването на човешкия род. Умните жени не би трябвало да обвиняват мъжете за това. Те се опитват да устоят, но са биологично по-неспособни да го направят. Прекалено технично ли подхождам?

Не.

- Забелязали ли сте как хората се страхуват повече от паяци и змии, отколкото от автомобили, въпреки че загиналите в инциденти на пътя са повече? Това е така, защото съзнанието ни е още в пещерната ера, когато змиите и паяците са били смъртоносни. Същото се случва и с необходимостта мъжът да има много жени. В онези времена той е ходел на лов и природата го с научила така - запазването на рода е приоритет, трябва да забремениш колкото се може повече жени.

А жените не са ли мислели за запазването на рода?

- Разбира се, че са мислели. Но докато за мъжете ангажиментът към рода е траел максимум единайсет минути, то за жената всяко дете е означавало девет месеца носене освен грижите да го изхрани и опази от опасностите, от паяците и от змиите. Затова инстинктът й се е развил по друг начин. Любовта и самоконтролът са станали по-важни.

Той ми говори за себе си. Опитва се да оправдае постъпките си. Оглеждам се наоколо и виждам онези индийски диаграми, кристалите и ароматните пръчици. В действителност всички сме еднакви. Допускаме едни и същи грешки и продължаваме да си задаваме все същите въпроси без отговор.

Кубинецът отново поглежда към часовника си и ми казва, че времето ни е свършило. Ще дойде друг човек, а не му се ще пациентите му да се засичат в чакалнята. Става и ме изпраща до вратата.

- Не искам да бъда груб, но ви моля повече да не ме търсите. Вече ви казах всичко, което имах да кажа.

В Библията пише:

Веднъж привечер, като стана от леглото си, Давид се разхождаше по покрива на царския дом и от покрива съгледа жена, която се къпеше; а жената беше много хубава. Давид прати да узнаят, коя е тая жена. И казаха му: това е Вирсавия, Елиамова дъщеря, жена на хетееца Урия. Давид прати слуги да я вземат; и тя дойде при него, и той спа с нея. А когато тя се очисти от своята нечистота, върна се у дома си. Тая жена стана непразна и прати да обадят на Давида и да кажат: непразна съм.

Тогава Давид наредил Урия, неговият верен воин, да поведе войската в опасна битка. Така Урия загинал, а Вирсавия заживяла заедно с царя в двореца му.

Давид - големият пример, идолът на поколения наред, безстрашният воин - не просто е извършил прелюбодеяние, а дори е наредил да убият неговия съперник, възползвайки се от верността му и от добротата му.

Не са ми необходими библейски оправдания за изневерите и убийствата. Но си спомням тази история от ученическите ни години, когато с Якоб се целувахме през пролетта.

Наложи се да минат петнайсет години, за да се повторят нашите целувки, а когато най-сетне се случи, всичко беше точно както не си го представях. Той беше суров, егоистичен и мрачен. Въпреки това ми хареса и исках да се случи отново, колкото се може по-скоро. За петнайсет дни с Якоб се видяхме четири пъти. Малко по малко нервното напрежение изчезна. Правихме както нормален, така и по-нестандартен секс. Засега не съм успяла да осъществя фантазията си да го вържа и да го накарам да ме ближе, докато не мога повече да издържам на удоволствието, но съм на път да я реализирам.

Постепенно Мариан губи значимост за нашата любовна връзка. Вчера пак бях със съпруга й и това доказва колко маловажна и отсъстваща е тя от всичко случващо се. Вече не искам мадам Кьониг да разбере и да реши да се развежда, защото така се наслаждавам на удоволствието да си имам любовник, без да се налага да се откажа от всичко, което съм постигнала с толкова усилия и с контрол над чувствата си - деца, съпруг, работа и дом.

А какво да правя с кокаина, който съм скрила тук и може да бъде намерен всеки момент? Похарчих толкова пари за него. Не мога да се опитам да го препродам. Би било крачка към затвора „Вандьовр". Заклех се никога повече да не опитвам. Мога да го подаря на хора, за които знам, че го употребяват, но репутацията ми би пострадала, а по-лошото е, че има вероятност да ме попитат дали мога да осигуря още.

Осъществяването на мечтата ми да спя с Якоб ме накара да полетя в небесата, а после ме върна обратно към действителността. Открих, че макар да смятах това за любов, то е просто страст, обречена да изтлее във всеки един момент. И изобщо не се опитвам да я поддържам - вече изживях авантюрата, удоволствието от прекрачването на нормите, новия сексуален опит, радостта. И не изпитвам нито капчица угризения. Подарявам си нещо, което съм заслужила след толкова години благоприличие.

В мир съм със себе си. По-точно, бях в мир със себе си до днес.

След като толкова нощи спах добре, чувствам, че чудовището се е върнало и се надига от пропастта, където беше захвърлено.

В мен ли е проблемът или в наближаващата Коледа? Това време на годината ме потиска най-много. И не става дума за хормонални разстройства или за липсата на някои химични елементи в организма ми. Радвам се, че в Женева нещата не са така прекалени като в други страни. Веднъж прекарах празниците в Ню Йорк. Навсякъде имаше светлини, украси, улични хорове, натруфени витрини, елени, камбанки, изкуствени снежинки, дървета с топки във всевъзможни цветове и размери, усмивки, залепени на всички лица... Бях абсолютно убедена, че нещо съм сбъркана, че съм единствената, която не си е на мястото. Въпреки че никога не съм вземала ЛСД, си представям, че би ми била необходима тройна доза, за да понеса всички онези цветове.

Тук най-много да видим някоя лека украса по витрините на главната улица, основно заради туристите. (Купете! Занесете на децата си нещо от Швейцария!) Но аз още не съм минавала оттам, следователно това странно усещане не може да е заради празника. Наоколо няма нито един Дядо Коледа, окачен да виси на комин, за да ни подсеща да сме щастливи през целия месец декември.

Въртя се насам-натам в леглото както винаги. Съпругът ми спи както винаги. Правихме любов. Това напоследък се случва по-често, не знам дали за прикритие, или защото либидото ми се е пробудило, но е факт, че съм сексуално по-привлечена от него. Не ме пита нищо, когато закъснявам, нито пък проявява ревност. Освен първия път, когато, следвайки инструкциите на Якоб, ми се наложи да вляза директно в банята, за да махна и най-малката следа от издайнически миризми и петна. Сега винаги си нося резервни бикини, къпя се в хотела и влизам в асансьора с перфектен грим. Не съм напрегната и не предизвиквам подозрения. Два пъти се засякох там с познати, поздравих ги и ги оставих да се чудят: „Дали не се среща с някого?". Хубаво е за егото и е абсолютно безопасно. В края на краищата, щом се намират в хотелския асансьор, въпреки че живеят в града, значи са точно толкова виновни, колкото и аз.

Заспивам, а след няколко минути пак се събуждам. Виктор Франкенщайн създаде своето чудовище, доктор Джекил позволи на мистър Хайд да излезе на повърхността. Това засега не ме плаши, но може би вече трябва да обмисля някои правила на поведение.

От една страна, съм искрена, мила, внимателна и делова, способна да запазя самообладание в трудни моменти, особено ако някой е агресивен по време на интервю или се изплъзва от въпросите ми.

Но в момента откривам и другата си страна, която е много по-спонтанна, дива, нетърпелива и която не се ограничава само до хотелската стая, където се срещаме с Якоб, а започва да се проявява и в ежедневието ми. Лесно се раздразвам, когато продавачът си приказва с някой клиент, въпреки че има опашка. Отивам до супермаркета по задължение и вече не гледам цените и срока на годност. Когато някой ми каже нещо, с което не съм съгласна, веднага му възразявам. Обсъждам политиката. Защитавам филми, които никой не понася, и критикувам тези, които всички харесват. Обожавам да шокирам околните с абсурдни и напълно неуместни мнения. С две думи, преставам да съм сдържаната жена, която винаги съм била.

На хората вече започва да им прави впечатление. „Различна си!", коментират. Това е на крачка от „Криеш нещо". Което скоро ще стане на: „Щом си толкова потайна, значи не ти е чиста работата".

Може и да е параноя, разбира се. Но днес се чувствам така, сякаш съм две различни личности.

Давид просто е трябвало да заповяда да му доведат онази жена. Не е дължал обяснения на никого. Въпреки всичко, когато е възникнал проблем, е изпратил съпруга да поведе войската в битка. В моя случай е по-различно. Колкото и да са сдържани швейцарците, има моменти, когато са неузнаваеми.

На първо място при шофирането. Ако се забавим и за част от секундата, след като е светнало зелено, моментално започват да натискат клаксоните. Ако минем в друга лента, макар и с пуснат мигач, винаги можем да видим начумерено лице в огледалото.

Вторият случай е свързан с опасната тема за промените - независимо дали става дума да се смени къщата, работата или поведението. Всичко трябва да е стабилно, всички трябва да се държат по очаквания начин. Моля ви, не се опитвайте да бъдете различни и да се променяте час по час, защото така представлява заплаха за цялото общество. На тази страна й е коствало много, докато стихне до днешното си състояние на „завършеност“, не искаме да „се реформираме“ отново.

С цялото ми семейство се намираме на мястото, където е бил убит Уилям, братът на Виктор Франкенщайн. Тук векове наред имало едно блато. След като в неумолимите ръце на Калвин Женева се превърнала в уважаван град, болните били докарвани тук, където обикновено умирали от глад и студ. По този начин градът не можел да бъде застигнат от никаква епидемия.

Пленпле е огромно място, единственото в центъра на града, където на практика няма никаква растителност. През зимата вятърът пронизва до кости. През лятото от нас се лее пот заради слънцето. Пълен абсурд. Но кога ли са били необходими някакви смислени причини за съществуването на нещата?

Събота е и навсякъде има сергии, където се продават антики и вехтории. Този панаир се е превърнал в туристическа атракция и дори присъства в пътеводителите и справочниците като „място, което си заслужава да се посети". Предмети от началото на XVI в. стоят редом с видеоуредби. Старинни бронзови скулптури от далечна Азия са наредени до отвратителни мебели от 80-те години. Пълно е с народ. Има познавачи, които търпеливо разглеждат някой предмет и надълго разговарят с продавачите. Повечето, и туристи, и местни зяпачи, си намират неща, които никога няма да им потрябват, но тъй като са на много изгодна цена, накрая ги купуват. Прибират се вкъщи, ползват ги по веднъж и после ги прибират в гаража с мисълта: „За нищо не стават, но пък цената беше смешна".

Налага се да следя децата през цялото време, защото искат да пипнат всичко - от ценни кристални вази до сложни играчки от началото на XIX в. Но пък така разбират, че има и по-смислени занимания от електронните игри.

Едното ме пита дали може да купим някакъв метален клоун с мърдащи се крайници и уста. Съпругът ми знае, че интересът към новата играчка ще трае само докато се приберем у дома. Казва, че е много „стар" и че може да си купим нещо ново на връщане. В същото време вниманието им е привлечено от една кутия със стъклени топчета, с каквито едно време децата са си играели на двора.

Очите ми се спират на малка картина, на която е изобразена гола жена, легнала в леглото, и един отлитащ ангел. Питам продавача колко струва. Преди да ми каже цената (евтинийка), ми обяснява, че е репродукция, направена от някакъв непознат местен художник. Съпругът ми присъства на всичко, без да каже каквото и да било, но още преди да съм успяла да благодаря за информацията и да продължа нататък, той вече е платил картината. Защо го направи?

- Това е един стар мит. Когато се приберем, ще ти разкажа.

Изпитвам непреодолимо желание отново да се влюбя в него. Никога не съм преставала да го обичам - винаги съм го обичала и ще продължа да го обичам, - но нашето съжителство се е превърнало в нещо много близко до монотонността. И докато любовта може да устои на това, то за страстта е фатално.

Изживявам един изключително сложен момент. Знам, че връзката ми с Якоб няма бъдеще и че съм се отдалечила от мъжа, с когото съм изградила живота си.

Който казва, че „любовта стига", лъже. Не стига и никога не е била достатъчна. Големият проблем е, че хората вярват на книгите и на филмите - двама души се разхождат по плажа, хванати за ръце, съзерцават залеза, правят страстна любов всеки ден в прекрасни хотели с изглед към Алпите. Аз и съпруга ми вече сме правили всичко това, но магията трае само година или максимум две.

Веднага след това идва бракът. Изборът и подреждането на дома, планирането на детската стая за бебетата, които ще се появят, целувките, мечтите, наздравицата с шампанско насред празното помещение, което скоро ще стане точно такова, каквото сме си го представяли - с всичко на мястото си. Две години по-късно вече се е родило първото дете, в къщата няма повече място за нищо и ако добавим нещо, рискуваме да заприличаме на онези, които живеят, за да впечатляват околните и които непрекъснато купуват и почистват антики (които по-късно ще бъдат продадени за без пари от техните наследници и накрая ще се озоват на панаира в Пленпле).

След три години брак единият вече отлично знае какво мисли другият. На тържествата и вечерите сме принудени за сетен път да слушаме все същите истории, да се преструваме на изненадани и от време на време да трябва да ги потвърждаваме. Сексът се превръща от страст в задължение и затова се случва все по-рядко. Съвсем скоро е само по веднъж седмично, ако не и още по-рядко. Жените се срещат и говорят за неутолимата страст на мъжете си, което си е огромна лъжа. Всички знаят това, но никоя не иска да остане по-назад.

Тогава идва моментът за извънбрачните връзки. Жените коментират - да, те коментират! - своите любовници и тяхната неутолима страст. Тук вече има доза истина, защото в повечето случаи това става само във вълшебния свят на самозадоволяването, който е толкова реален, колкото и онзи на оставилите се да бъдат прелъстени от първия срещнат, независимо от неговите качества. Купуват скъпи дрехи и демонстрират благоприличие, въпреки че разкриват повече чувственост от момиче на шестнайсет години - с тази разлика, че момичето знае каква сила притежава.

Най-накрая идва мигът на примирението. Съпругът прекарва много часове извън дома, зает с работата си, а жената посвещава повече време на грижите за децата. В момента се намираме в тази фаза и аз съм готова да направя всичко възможно, за да се влюбя отново в мъжа си.

Любовта не е просто чувство, любовта е изкуство. И като всяко изкуство вдъхновението не е достатъчно, трябва и много труд.

Защо ангелът отлита и оставя жената сама в леглото?

- Не е ангел. Това е Ерос, гръцкият бог на любовта. Девойката с него в леглото е Психея.

Отварям бутилка вино, наливам в чашите ни. Той поставя картината над камината без огън - тя служи само за декорация в домовете с централно отопление И започва:

- Имало едно време една красива принцеса, на която всички се възхищавали, но никой не се осмелявал да я поиска за жена. Отчаян, царят се допитал до Аполон. Той му казал, че Психея трябва да бъде оставена сама, облечена в черно, на върха на една планина. Преди да изгрее денят, една змия щяла да дойде при нея, за да я направи своя жена. Царят се подчинил. Принцесата чакала цяла нощ идването на своя съпруг, умирайки от страх и студ. Най-накрая заспала. Когато се събудила, видяла, че се намира в чуден палат, с царска корона на главата. Всяка нощ съпругът й идвал при нея и я любел. Но й бил поставил едничко условие - Психея можела да има всичко, което си пожелае, но трябвало да му се довери изцяло и никога не бивало да вижда лицето му.

Колко ужасно, мисля си, но не се осмелявам да го прекъсна.

- Дълго време девойката живяла щастливо. Имала всички удобства, любов, радост и била влюбена в мъжа, който идвал при нея всяка нощ. Ала понякога изпитвала страх да не би да е омъжена за някоя чудовищна змия. Една сутрин призори, докато съпругът й спял, тя запалила един фенер. И разгледала Ерос, който лежал до нея - бил неописуемо красив. Но той се събудил от светлината. Като видял, че неговата любима не могла да спази единственото му условие, Ерос си тръгнал. Отчаяна, Психея се подложила на редица изпитания, които Афродита, майката на Ерос, й наложила. Дори не е необходимо да казваме, че свекървата умирала от завист заради красотата на снаха си и направила всичко възможно да попречи на сдобряването на двойката. При една от задачите, които трябвало да изпълни, Психея отворила някаква кутия и потънала в дълбок сън.

Нямам търпение да разбера как свършва историята.

- Ерос също бил влюбен и съжалил, че не е бил по-толерантен към жена си. Успял да проникне в двореца и да я събуди с върха на стрелата си. „Щеше да умреш заради любопитството си - казал той. - Искаше да намериш сигурност в познанието и съсипа нашата връзка." Но в любовта никога нищо не е съсипано завинаги. Убедени в това, двамата потърсили Зевс за помощ, умолявайки го да направи така, че бракът им никога да не може да бъде разрушен. Зевс застанал на страната на влюбените и си послужил със силни аргументи и заплахи, докато не получил съгласието на Афродита. От този ден нататък Психея (нашата подсъзнателна и логична същност) и Ерос (любовта) са завинаги заедно.

Наливам втора чаша вино. Облягам глава на рамото му.

- Който не приеме това и започне да търси обяснение за чудото и мистерията на човешките взаимоотношения, ще изгуби най-хубавото от живота.

Днес се чувствам като Психея на скалите - студено ми е и ме е страх. Но ако успея да преодолея тази нощ и се отдам на мистерията на живота и на вярата в него, ще се събудя в палата. Само трябва малко време.

Най-сетне идва големият ден, когато двете двойки ще са заедно на едно празненство - прием, който дава важен телевизионен водещ. Говорихме за това предишната вечер в хотела, докато Якоб пушеше обичайната цигара, преди да се облече и да си тръгне.

Аз вече не можех да откажа поканата, защото бях потвърдила присъствието си. Той също не можеше да промени решението си, защото щяло да е „ужасно за кариерата му".

Пристигаме със съпруга ми в централата на медията и ни информират, че празненството е на последния етаж. Телефонът ми звънва, преди да се качим в асансьора, и аз съм принудена да се измъкна от опашката и да застана във фоайето, за да разговарям с шефа си, докато други хора идват, усмихват се на мен и съпруга ми и дискретно кимват. Оказва се, че познавам почти всички.

Шефът ми съобщава, че двата ми материала за кубинеца са предизвикали голям фурор - вторият беше публикуван вчера, въпреки че го написах преди повече от месец. Трябвало да подготвя още един, за да изчерпя темата. Обяснявам, че кубинецът не желае повече да говори с мен, и той ме моли да намеря някой друг, стига да е „от бранша", защото няма нищо по-скучно от конвенционалните мнения на психолози, социолози и т.н. Не познавам никого „от бранша", но тъй като се налага да затворя телефона, обещавам да си помисля.

Якоб и мадам Кьониг минават покрай нас и ни поздравяват с кимване. За нищо на света не бих се качила в един асансьор с тях! Шефът ми вече е на път да изключи телефона, когато аз решавам, че имам да му казвам нещо много важно. Какво мисли за идеята да интервюирам едновременно някой пастир и някой протестантски пастор, питам аз. Няма ли да е интересно да съпоставим отговорите им на въпроса как се справят със стреса или отегчението? Той ми казва, че идеята е чудесна, но все пак ще е по-добре да намеря някого „от бранша". Разбира се, ще се опитам. Вратите вече са се затворили и асансьорът е тръгнал нагоре. Сега мога да прекъсна разговора.

Обяснявам на шефа си, че не искам да вляза последна на приема. Вече съм закъсняла с две минути. Живеем в Швейцария, където часовниците винаги са точни.

През последните месеци се държа странно, но в едно нещо не съм се променила - продължавам да не понасям светските събития. И не мога да разбера защо на някого му харесват.

Да, хората обичат партитата. Дори когато става дума за някакво служебно празненство - едночасов коктейл, дори не е прием, - те се обличат, гримират, коментират с приятели, не без известна досада, че за съжаление, са заети в понеделник заради партито по случай десетгодишнината от основаването на „Пардоне моа", чийто домакин ще бъде красивият, интелигентен и фотогеничен Дариус Рошебин. Ще присъстват всички ВИП персони, а останалите ще трябва да се задоволят със снимките, които ще се публикуват в единственото списание за знаменитости във Френска Швейцария.

Присъствието в светския живот ти придава статус и те прави забележим. Понякога и нашият вестник отразява такива събития и още на следващия ден започват да ни звънят пиар агенти, за да питат дали снимките на техния човек ще бъдат публикувани, за което ще ни бъдат особено задължени. Второто най-хубаво нещо след поканата за такова събитие е да видиш, че появата ти на него е предизвикала внимание. А за целта няма нищо по-подходящо от снимки във вестника със специално закупения за случая тоалет (въпреки че това никога не се признава) и със същата усмивка от другите празненства и приеми. Слава богу, че не водя светската рубрика, защото при моето сегашно състояние, в което съм заприличала на чудовището на Франкенщайн, вече щях да съм уволнена.

Вратите на асансьора се отварят. Виждам двама-трима фотографи във фоайето. Отиваме в централния салон с панорамен изглед към града. Вечният облак сякаш е решил да сътрудничи на Дариус и е отместил леко сивия си плащ, така че виждаме морето от светлини под нас.

Не искам да стоим дълго, казвам на мъжа ми. И започвам да бърборя, за да сваля напрежението.

— Ще си тръгнем, когато пожелаеш - отговаря той.

В този момент сме изключително заети да поздравяваме куп хора, които се държат с мен като с близка приятелка. Отвръщам по същия начин, въпреки че дори не им знам имената. Ако разговорът се проточи прекалено дълго, имам един безотказен трик - представям съпруга си и млъквам. Той поздравява и пита човека насреща ни: „А вие сте...?". Чувам отговора и повтарям високо и отчетливо: „Скъпи, не помниш ли Еди-кого-си?".

Какъв цинизъм!

След дежурните поздрави отиваме в единия ъгъл на салона и аз се оплаквам: защо всички имат тази мания да те питат дали ги помниш? Няма нищо по-притеснително. Всички се смятат за достатъчно важни, за да трябва аз, която всеки ден се запознавам с кого ли не покрай работата ми, да съм ги запечатала в съзнанието си.

- Бъди по-толерантна. Хората се забавляват.

Съпругът ми изобщо не знае какво говори. Хората само се преструват, че се забавляват, но единственото, което им се иска, е да бъдат забелязани и да получат внимание. Понякога се надяват да срещнат някого, за да сключат някоя сделка. Съдбата на тези хора, които се смятат за невероятно красиви и властни, докато минават по червения килим, се намира в ръцете на зле платения репортер от редакцията. Страньорът, който получава снимките по електронната поща, решава кой да се появи и кой не в нашия малък, традиционен и конвенционален свят. Той подрежда снимките на тези, които са интересни за вестника, оставяйки малко местенце за прословутата обща снимка от събитието (коктейла, вечерята или приема). Там, сред анонимните глави на хора, които се смятат за много важни, с малко късмет могат да бъдат разпознати двама-трима.

Дариус се качва на сцената и започва да разказва за опита си с всички важни особи, които е интервюирал в продължение на десетте години, откакто се излъчил предаването му. Успявам да се поотпусна и със съпруга ми заставаме до един прозорец. Вътрешният ми радар вече е открил Якоб и Мариан Кьониг. Искам да сме на дистанция и предполагам, че и Якоб иска същото.

- Има ли ти нещо?

Знаех си. Днес коя си - доктор Джекил или мистър Хайд? Виктор Франкенщайн или неговото чудовище?

Не, скъпи. Просто отбягвам мъжа, с когото спах вчера. Подозирам, че всички в тази зала вече знаят за нас. Думата „любовници" е изписана на челата ни.

Усмихвам се и казвам, че ми няма нищо, просто ми е писнало да ходя по партита. Предпочитам да съм си вкъщи и да се занимавам с децата, вместо да ги оставям на бавачката. Не мога да пия и всички тези хора, които се опитват да завържат разговор с мен, очаквайки да проявя интерес към темите им, ме притесняват. Трябва да се преструвам на заинтригувана и да отговарям, така че не мога да сдъвча и преглътна дори една хапка, без да изглеждам невъзпитана.

Спускат един екран и започва клип с главните участници, минали през предаването. С някои от тях съм работила, но повечето са чужденци, идвали в Женева по работа. Както знаем, в Женева винаги има някой важен и е задължително да се появи в предаването.

- Хайде да си тръгваме тогава. Той вече те видя тук. Изпълнихме нашия дълг към обществото. Ще си вземем някой филм и ще прекараме остатъка от вечерта заедно.

Не. Ще останем още малко, защото Якоб и Мариан Кьониг са тук. Може да изглежда подозрително, ако си тръгнем по средата. Дариус започва да вика на сцената един по един разни гости на предаването и те разказват за участието си. Умирам от скука. Мъжете без компания започват дискретно да се озъртат наоколо, търсейки жени без компания. Жените от своя страна се оглеждат взаимно - коя как е облечена, как е гримирана, дали са със съпрузите или с любовниците си.

Погледът ми блуждае над града, главата ми е изпразнена от всякакви мисли и просто чакам да мине време, за да можем да си тръгнем дискретно, без да будим подозрение.

-Ти!

Аз?

- Да, скъпа, отивай, той те вика!

Дариус току-що ме е поканил на сцената, а аз не съм го чула. Да, била съм в предаването му заедно с бившия президент на Швейцария, за да говорим за човешките права. Но не съм толкова важна. Дори не си го бях помисляла. Не ме е предупредил и аз не съм си подготвила изказване.

Дариус ми прави знак. Всички ме поглеждат и ми се усмихват. Тръгвам право към него - вече съм се съвзела и дори съм доволна, тъй като Мариан не е и няма да бъде повикана. Нито пък Якоб, защото идеята е вечерта да бъде приятна, а не пълна с политически речи.

Качвам се на импровизираната сцена - тя представлява стълба, която свързва двете части на салона на върха на телевизионната кула. Целувам Дариус и започвам да разказвам за гостуването ми в предаването. Не звучи интересно. Мъжете продължават да си набелязват жени, жените продължават да се разглеждат една друга. Най-близкостоящите се преструват, че ме слушат какво говоря. Отправям поглед към съпруга ми - всеки, който говори пред публика, си избира някого, който да му служи за опора.

И изведнъж виждам нещо, което по никакъв начин не биваше да се случва - Якоб и Мариан Кьониг са се приближили до него. Това трябва да е станало за по-малко от две минути - през времето, необходимо да стигна до сцената и да започна речта си, която по това време вече кара келнерите да обикалят насам-натам, а повечето хора да се оглеждат наоколо, за да потърсят нещо по-интересно.

Привършвам възможно най-бързо и благодаря на Дариус. Той ме целува, а гостите ръкопляскат. Опитвам се да стигна до мястото, където стоят моят съпруг и семейство Кьониг, но съм възпрепятствана от хора, които ме хвалят за неща, които не съм казвала, твърдят, че съм била чудесна, очаровани са от статиите за шаманите, предлагат нови теми, подават ми визитни картички и дискретно заявяват, че биха могли да са „източници" по въпроси, които навярно ще са „крайно интригуващи" за мен. Когато най-сетне се доближавам до моята цел и до мястото, където се намирах преди идването на нашествениците, тримата ми се усмихват и ме поздравяват. Казват, че съм изглеждала прекрасно, докато съм говорела. После идва присъдата:

- Обясних им, че си уморена и че децата ни са с бавачката, но мадам Кьониг настоявала вечеряме заедно.

- Точно така. Предполагам, че никой не е вечерял още, нали? - казва Мариан.

Якоб е залепил на физиономията си една изкуствена усмивка и се съгласява покорно - изглежда като агне, отиващо на заколение.

За част от секундата през главата ми минават хиляди извинения. Но защо? Имам сериозно количество кокаин, което може да бъде използвано във всеки един момент, а надали ще ми се отвори по-добра „възможност" от тази, за да разбера дали ще продължа с плана си, или ще се откажа.

Освен това изпитвам зловещо любопитство да узная как ще мине вечерята.

С удоволствие, мадам Кьониг.

Мариан избира ресторанта на хотел „Армюр", което показва липса на оригиналност, защото тъкмо там всички водят своите чуждестранни гости. Фондюто му е отлично, келнерите се стараят да говорят всевъзможни езици, намира се в сърцето на Стария град... Ноза онези, които живеят в Женева, той не е някаква новост.

Пристигаме след семейство Кьониг. Якоб стои отвън, понасяйки студа в името на пристрастяването си към никотина. Мариан вече е влязла вътре. Предлагам на съпруга ми да влезе да й прави компания, а аз ще изчакам господин Кьониг да си допуши цигарата. Той казва, че е по-добре да направим обратното, но аз настоявам - няма да е проява на добро възпитание да се оставят две жени сами на масата, макар и само за няколко минути.

- Не знаех как да реагирам, защото и аз бях изненадан - казва Якоб, след като съпругът ми влиза вътре.

Опитвам се да покажа, че няма никакъв проблем. Да не би да се чувства гузен? Или се притеснява, че това може да е краят на неговия нещастен брак (с онази ледена жена, което е като древногръцка мегера, искам да добавя)?

- Не става дума за това. Истината е, че...

Но мегерата ни прекъсва. С дяволска усмивка на устните, тя ме поздравява (отново!) с обичайните три целувки и нареждана мъжа си да загаси цигарата, за да влезем веднага. Чета между редовете следното: подозирам ви, вероятно замисляте нещо, но знайте, че аз съм хитра, много по-хитра и умна, отколкото предполагате.

Поръчваме обичайното - раклет. Съпругът ми казва, че му е омръзнало да яде сирене, и избира нещо различно - наденица, която присъства в менюто ни за гости. И вино, но този път Якоб не го дегустира, не поклаща чашата и не отпива с премрежени очи, за да може да кимне одобрително - онова на първия обяд е било просто тъп опит да ме впечатли. Докато чакаме ястията и си говорим глупости, изпиваме бутилката, която веднага бива заменена от втора. Moля съпруга си да не пие повече, иначе пак ще трябва да оставим колата, а сега сме доста по-далече, отколкото предишния път.

Ястията пристигат. Отваряме трета бутилка. Продължаваме да си бърборим за едно-друго. Научаваме нещо за ежедневието на депутатите, получавам поздравления за моите две статии относно стреса („един твърде необичаен подход"), после разсъждаваме дали наистина цените на имотите ще паднат, след като банковата тайна изчезва и заедно с нея хиляди банкери, които сега се местят в Сингапур или Дубай, питаме се къде ще прекараме новогодишните празници и прочие.

Очаквам момента, когато бикът ще излезе на арената. Но той не излиза и аз свалям гарда. Пийвам повече, отколкото трябва, започвам да се отпускам, да се развеселявам и точно тогава вратите на ограждението за бикове се отварят.

- Онзи ден спорех с едни приятели за онова идиотско чувство, наречено ревност - казва Мариан Кьониг. - Какво мислите по въпроса?

Какво мислим по въпрос, който никой не обсъжда на подобни вечери? Мегерата успя добре да формулира изречението. Навярно го е обмисляла цял ден. Нарече ревността „идиотско чувство", за да ме накара да се почувствам по-оголена и по-уязвима.

- Като дете съм присъствал на ужасни сцени на ревност у дома - казва съпругът ми.

Какво? Той говори за личния си живот, така ли? Пред една непозната?

- И си обещах, ако се оженя, никога да не допусна това да ми се случи. Отначало ми беше много трудно, защото всички притежаваме инстинкта да контролираме нещата, дори и неконтролируемите като любовта и верността. Но успях. И жена ми, която всеки ден се среща с различни хора и понякога се прибира вкъщи по-късно от обикновено, никога не е чула от мен упреци или намеци.

Не съм чувала и подобно обяснение. Не знаех, че е израснал сред сцени на ревност. Мегерата успява да накара всички да се подчинят на командите й - хайде да вечеряме, загаси цигарата, говорете по темата, която аз съм избрала.

Има две причини за това, което мъжът ми току-що е изрекъл. Първата е, че изпитва недоверие към поканата и се опитва да ме защити. Втората е да заяви пред всички колко съм важна за него. Протягам ръка и докосвам неговата. Никога не съм си представяла това, Мислех, че просто не се интересува какво правя.

- Ами вие, Линда? Не изпитвате ли ревност към съпруга си?

Аз ли?

Разбира се, че не. Имам му пълно доверие. Смятам, че ревността е за болни хора, които се чувстват несигурни, които нямат самочувствие, които смятат, че стоят по-долу, и вярват, че всеки представлява заплаха за връзката им. Ами вие?

Мариан пада в собствения си капан.

- Както казах, това е едно идиотско чувство.

Да, вече го спомена. Но ако разберете, че мъжът ви изневерява, какво бихте направили?

Якоб пребледнява. Овладява се да не пресуши на един дъх чашата след моя въпрос.

- Вярвам, че всеки ден той среща несигурни жени, които вероятно умират от скука в собствените си бракове, принудени да водят посредствен и банален живот. Предполагам, че и във вашата редакция има жени, които са започнали като репортерки и ще си останат такива до пенсия.

Много, отговарям без никаква емоция в гласа. Сипвам си още малко фондю. Тя ме гледа право в очите, знам, че говори за мен, но не искам съпругът ми да се усъмни в нещо. Изобщо не ме е грижа за нея, нито за Якоб, който навярно не е издържал на напрежението и й е признал всичко.

Спокойствието ми ме изненадва. Може да е от виното или пък пробудилото се чудовище да се забавлява по този начин. Може да е и удоволствието да се изправя срещу тази жена, която си мисли, че знае всичко.

Моля я да продължи, докато си топвам парченце хляб в разтопеното сирене.

- Както знаете, тези недолюбвани женички не представляват никаква заплаха за мен. Но за разлика от вас двамата аз нямам пълно доверие на Якоб. Вече ми е изневерявал няколко пъти, защото „плътта е немощна"...

Якоб се смее нервно, отпива още една глътка вино. Бутилката е свършила и Мариан прави знак на келнера да донесе още една.

- ... но се опитвам да гледам на това като на част от една нормална връзка. Ако мъжът ми не е желан и преследван от онези уличници, значи е напълно безинтересен. Знаете ли какво изпитвам вместо ревност? Възбуда. Често си свалям дрехите, отивам гола при него, разтварям си краката и го карам да направи с мен точно същото, което е правил с тях. Понякога го моля да ми разкаже как е минало и от това получавам серия оргазми по време на секс.

- Фантазиите на Мариан... - казва Якоб не особено убедително. - Тя все измисля такива неща. Онзи ден ме попита дали не бих искал да отидем в някой суинг клуб в Лозана.

Разбира се, че не се шегува, но всички се смеем, дори и тя.

За мой ужас откривам, че на Якоб му харесва да го представят като неверен мъжкар. А съпругът ми изглежда страшно заинтригуван от отговора на Мариан. Моли я да каже нещо повече за възбудата, която изпитва, когато разбере за извънбрачните връзки. Иска адреса на суинг клуба и ме гледа с блеснали очи. Казва, че и на нас ни е време да пробваме нещо различно. Не знам дали не се старае да овладее почти нетърпимата атмосфера на масата, или наистина иска да опита.

Мариан казва, че не знае адреса, но ако той й даде телефонния си номер, ще му го изпрати в есемес.

Време е да се включа. Казвам, че, общо взето, ревнивите хора се опитват да демонстрират точно обратното, когато се намират в компания. Обожават да правят инсинуации относно поведението на партньора си, но са изключително наивни, щом вярват, че ще постигнат нещо. Аз например бих могла да имам връзка с вашия мъж, но вие никога няма да узнаете това, защото не съм такава идиотка, че да падна в капана.

Тонът на гласа ми се променя малко. Съпругът ми ме гледа, смаян от отговора ми.

- Скъпа, не мислиш ли, че отиваш прекалено далече?

Не, не мисля. Не аз започнах този разговор и не знам къде се опитва да стигне мадам Кьониг. Но откакто сме влезли тук, тя не престава да прави разни намеци, а на мен ми омръзна вече. Освен това не забелязваш ли как ме гледа през цялото време, докато ни кара да водим разговор, от който само тя на тази маса се интересува?

Мариан ме гледа стреснато. Смятам, че не е очаквала никаква реакция от моя страна, тъй като е свикнала да контролира всичко.

Казвам, че познавам много крайно ревниви хора, които ревнуват не защото смятат, че партньорът им изневерява, а защото не са център на внимание през цялото време, както биха желали. Якоб вика келнера и иска сметката. Чудесно. В края на краищата те ни поканиха и те трябва да платят.

Поглеждам часовника и се преструвам на много изненадана: вече е минал часът, за който се бяхме уговорили с бавачката! Ставам, благодаря за вечерята и отивам до гардероба да си взема палтото. Разговорът вече е за децата и отговорностите, които идват с тях.

- Да не би наистина да е решила, че говоря за нея? - чувам Мариан да пита мъжа ми.

- Разбира се, че не. Няма причина за това.

Излизаме на студа без много приказки. Ядосана съм и напрегната. Обяснявам гневно, че тази жена е такава невротичка, че още в деня на изборите ми направи няколко намека. Постоянно иска да изпъква, сигурно си умира да ревнува онзи идиот, който е длъжен да се държи добре и когото тя контролира с желязна ръка, за да има бъдеще в политиката. Въпреки че в действителност тя би искала да е на трибуната и да казва кое е правилно и кое не.

Съпругът ми твърди, че съм пийнала повечко и че е по-добре да се успокоя.

Минаваме покрай катедралата. Градът отново е потънал в мъгла и всичко изглежда като извадено от филм на ужасите. Представям си как Мариан ме причаква зад някой ъгъл с кинжал в ръка, както през Средновековието, когато Женева е била в постоянна битка с французите.

Нито студът, нито разходката до колата ме успокояват. Качваме се в нея и щом се прибираме, отивам право в спалнята и глътвам две хапчета валиум, докато съпругът ми плаща на бавачката и слага децата по леглата им.

Спя десет часа. На сутринта, докато изпълнявам обичайните задачи, започвам да си мисля, че съпругът ми не е толкова нежен с мен, както досега. Промяната е едва доловима, но все пак снощната случка, изглежда, му е повлияла, накарала го е да се почувства неловко. Не мога да реша как да се държа, никога не съм вземала две успокоителни наведнъж. Изпаднала съм в някаква летаргия, която няма нищо общо с онази, предизвикана от самота или нещастие.

Излизам за работа и инстинктивно си поглеждам мобилния телефон. Имам съобщение от Якоб. Чудя се дали да го отворя, но любопитството ми е по-силно от омразата.

Изпратено е много рано сутринта.

„Ти съсипа всичко. М. дори не подозираше, че има нещо между нас, но сега е сигурна. Падна в капан, който тя не беше заложила."

Трябва да мина през гадния супермаркет и да напазарувам за вкъщи. Имам чувството, че целият свят ми е крив. Мариан има право - аз не съм нищо повече от една несигурна и объркана жена, служеща за сексуално развлечение на тъпото псе, което спи в едно легло с нея. Опасно е да шофирам в това състояние, защото не преставам да плача, а от сълзите не виждам добре останалите коли. Чувам клаксони и гневни подвиквания - опитвам се да карам по-бавно, с което само влошавам ситуацията.

Беше голяма глупост да предизвикам Мариан да заподозре нещо, но още по-глупаво беше да рискувам всичко, което имам - съпруг, семейство, работа.

Докато шофирам, все още замаяна от двете хапчета и с опънати до скъсване нерви, осъзнавам, че сега рискувам и живота си. Спирам в една странична улица и продължавам да плача. Толкова силно хлипам, че един човек се приближава и ме пита дали имам нужда от помощ. Поклащам глава и той си тръгва. Но истината е, че се нуждая от помощ, да, при това много. Потъвам в себе си, в морето от тиня, и не мога да изплувам.

Разяждана съм от омраза. Предполагам, че Якоб вече се е съвзел от снощната вечеря и повече никога няма да поиска да ме види. Вината е моя, защото прекалих.

Очаквах всички да ме подозират и да проявяват недоверие към мен. Би било добре да му звънна и да му се извиня, но знам, че няма да ми вдигне. Може би пък трябва да се обадя на мъжа ми и да проверя в какво настроение е. Усещам по гласа му кога е ядосан и напрегнат. Но не искам да знам нищо. Много ме е страх. Стомахът ми е на топка, ръцете ми са вкопчени във волана и си позволявам да плача с цяло гърло, да викам и да се карам на единственото сигурно място в света - моята кола. Човекът, който минава покрай мен сега, ме гледа така, сякаш се опасява да не направя някоя глупост. Не, няма да направя нищо. Просто искам да плача. Не е кой знае какво, нали?

Чувствам, че сама се прецаках. Искам да се върна назад, само че това е невъзможно. Искам да си съставя план как да си възстановя изгубеното, но не успявам да разсъждавам правилно. Мога единствено да плача, обзета от срам и омраза.

Как може да съм толкова наивна? Как въобще си помислих, че Мариан ме гледа и ми говори за неща, които вече знае? Само защото се чувствах виновна и гузна. Исках да я унижа, да я съсипя пред мъжа й, за да не гледа на мен като на негово развлечение. Знам, че не го обичам, но той малко по малко ме измъкваше от кладенеца на самотата, в който мислех, че съм потънала. А сега си давам сметка, че тези дни са си отишли безвъзвратно. Налага се да се върна към действителността, към супермаркета, към вечно еднаквите дни, към сигурността на дома ми, който отначало беше толкова важен за мен, а после се превърна в затвор. Може би трябва да призная всичко на мъжа ми.

Знам, че ще ме разбере. Той е добър и умен човек и винаги е поставял семейството на първо място. Ами ако не прояви разбиране? Ако реши, че това е краят, че сме достигнали предела и че му е омръзнало да живее с жена, която доскоро се е оплаквала от депресия, а сега страда, че е изоставена от любовника си?

Постепенно започвам да се успокоявам и мислите ми се проясняват. След малко трябва да отида на работа, не мога да прекарам целия ден на тази улица, където има толкова домове на щастливи семейства, украсили вратите си с коледни венци. Хората влизат и излизат от тях, без дори да ме забелязват, а аз седя и гледам как светът ми се срива, но не мога да направя нищо.

Трябва да помисля и да подредя приоритетите си. Дали през следващите дни, месеци и години ще успея да се преструвам, че съм една всеотдайна жена, а не ранено животно? Дисциплината никога не е била силната ми страна, но не бива да се държа като невменяема.

Избърсвам сълзите си и поглеждам напред. Време ли е да подкарам колата? Не още. Изчаквам малко. Ако има някоя причина да съм щастлива от случилото се, то тя е, че ми беше омръзнало да живея в лъжа. Докога съпругът ми няма да подозира нищо? Дали мъжете разбират кога жените се преструват, че получават оргазъм? Възможно е, но няма как да узная това.

Излизам от колата, плащам паркинга за по-дълго, отколкото е необходимо, но така поне мога да се поразходя безцелно. Обаждам се в службата и давам доста скалъпено извинение - детето ми има разстройство и трябва да го заведа на лекар. Шефът ми вярва - та нали в края на краищата сме швейцарци и никога не лъжем.

Но аз лъжа. Лъгала съм всеки ден. Изгубих самоуважение и сега не знам къде стъпвам. Швейцарците живеят в истинския свят. А аз живея в някаква измислица. Швейцарците знаят как да решават проблемите си. А аз, като не успях да намеря решение за моите, си създадох ситуация, в която имах идеално семейство и съвършен любовник.

Вървя из града, който обичам и който с неговите заведения и магазини - с изключение на местата за туристи - изглежда така, сякаш е застинал през 1950 г. и няма никакво намерение да се модернизира. Студено е, но, слава богу, не духа, което прави температурата поносима. В опитите си да се разсея и да се успокоя се отбивам в книжарница, в месарница и в магазин за дрехи. При всяко ново излизане на улицата установявам, че ниската температура ми помага да потуша пожара, в който съм се превърнала.

Възможно ли е да се науча да обичам правилния мъж? Разбира се. Проблемът е в това да успея да забравя неподходящия, който е влязъл в душата ми, без да иска разрешение, защото, минавайки, е видял вратата отворена.

Какво точно исках от Якоб? От самото начало знаех, че връзката ни е обречена, въпреки че изобщо не си представях, че ще свърши по този унизителен начин. Може би просто исках онова, което получих - да преживея една авантюра и да си доставя радост. А може и да съм искала нещо повече - да живея с него, да му помогна да израсне в кариерата, да му дам подкрепата, която май вече не получаваше от жена си, да го обграждам с нежността, която му липсваше, както се оплака на една от първите ни срещи. Да го измъкна от дома му така, както се изтръгва растение от чужда градина, за да го посадя в моя двор, въпреки че съм наясно, че цветята не устояват на подобно отношение.

Изведнъж ме залива вълна от ревност, но сега вече нямам сълзи, които да пролея. Изпитвам единствено гняв. Спирам и сядам на пейката на някаква автобусна спирка. Гледам хората, които идват и потеглят. Всички са така заети със собствените си малки светове - толкова малки, че се побират на екранчето на мобилния телефон, от който не отлепят очи и уши.

Автобусите идват и си отиват. Хората слизат и бързо тръгват нанякъде, може би заради студа. Други се качват бавно, без желание да се приберат у дома или да стигнат до работата си, или до училище. Но никой не проявява гняв или въодушевление, не са нито тъжни, нито весели, просто души, осъдени машинално да изпълняват мисията, която Вселената им е отредила в деня на тяхното раждане.

След известно време успявам да се поуспокоя и да разгледам някои от парченцата на пъзела в главата си. Едно от тях е причината за тази идваща и отиваща си омраза - подобно на автобусите тук. Възможно е да съм загубила най-важното в живота си - моето семейство. Бях победена в битката, водена в името на щастието, и това не просто ме кара да се чувствам унизена, а и ми пречи да виждам пътя нататък.

Ами съпругът ми? Налага се да проведа откровен разговор с него довечера и да му призная всичко. Имам усещането, че това ще ме направи свободна въпреки последствията. Уморена съм да лъжа постоянно - него, шефа си, себе си.

Не ми се мисли за това в момента. Повече от всичко останало ревността разяжда мислите ми. Не мога ди стана от тази пейка на автобусната спирка, защото установих, че тялото ми е привързано с вериги. Те са тежки и ми е трудно да ги влача.

И какво? Значи тя обича да го слуша как й разказва за изневерите си, докато са заедно в леглото, така ли? Докато той прави с нея същите неща, които преди това е правил с мен? Когато първия път взе презерватива от нощното шкафче, трябваше да си направя извода, че има и други жени. По начина, по който ме облада, трябваше да се досетя, че съм просто поредната бройка. Много пъти на излизане от проклетия хотел имах точно това усещане и си повтарях, че повече няма да се виждам с него. Но същевременно знаех, че това е поредното ми самозалъгване и че ако се обади, веднага ще съм готова да се срещнем в деня и часа, които той предложи.

Да, всичко ми беше ясно. И се опитвах да се убедя, че искам просто секс и авантюра. Но това не е вярно. Днес си давам сметка, че колкото и да го отричах през моите безсънни нощи и лишени от съдържание дни, аз бях влюбена, да. Лудо влюбена.

Не знам какво да правя. Предполагам - всъщност, убедена съм, - че всички семейни хора имат някое тайно увлечение. Това е непозволено, а да флиртуваш с непозволеното внася радост в живота. Но малцина си позволяват да задълбочат нещата - един от всеки седем, както твърдеше статията във вестника, която прочетох. И смятам, че един на сто допуска объркването му да стане толкова голямо, че да се остави да бъде пометен от илюзията, както направих аз. За мнозинството е просто едно малко влюбване, нещо, за което от самото начало е ясно, че няма да продължи дълго. Малко емоция, за да стане сексът по-еротичен и отново да зазвучат думите „обичам те" по време на оргазма. Нищо повече.

Ами ако съпругът ми си беше хванал любовница, аз как бих реагирала? Щях да стигна до крайности. Щях да кажа, че животът е несправедлив към мен, че не струвам, че остарявам, щях да вдигна скандал, щях да плача от ревност, която в действителност щеше да е завист - ето, той може, а аз не. Щях незабавно да си тръгна, затръшвайки вратата, и да отведа децата в дома на родителите ми. След два-три месеца щях да се разкая и да си намеря някакво оправдание да се прибера, въобразявайки си, че и той иска същото. След четири месеца вече щях да съм ужасена от мисълта, че трябва да започна всичко наново. След пет месеца щях да направя жеста да го помоля да се съберем отново „заради доброто на децата", но щеше да е късно, защото той щеше да е заживял с любовницата си, която е много по-млада, по-хубава и пълна с енергия и е започнала да му връща радостта от живота.

Телефонът звъни. Шефът пита как е синът ми. Казвам, че се намирам на една автобусна спирка и не чувам добре, но всичко е наред, след малко ще съм в редакцията.

Уплашените хора никога не успяват да видят реалността. Предпочитат да се скрият във фантазиите си. Не мога да продължа да съм в такова състояние вече повече от час, трябва да се взема в ръце. Работата ме зове и това може да ми помогне.

Тръгвам си от спирката и се отправям към колата. Гледам нападалите по земята листа. Мисля си, че ако бяхме в Париж, вече щяха да са почистени. Но ние сме в Женева, която е доста по-богат град и въпреки това листата си стоят.

До онзи ден са били част от някое дърво, което сега е притихнало и се готви за сезона на летаргията. Дали дървото случайно е проявявало уважение към зеленото наметало, с което е било покрито, което го е хранило и му е позволявало да диша? Не. Мислило ли е за насекомите, които живеят там и опрашват цветовете, поддържайки живота на природата? Не. Дървото мисли само за себе си, а разните листа и насекоми биват изхвърлени, когато се наложи.

Аз съм едно такова листо, търкалящо се на земята в града. То е смятало, че животът му ще продължи вечно, но е умряло, без да знае защо. Обичало е слънцето и луната, дълго е наблюдавало онези автобуси, които минават долу, и онези трамваи, които вдигат толкова шум, но никога никой не е бил така любезен да го предупреди, че ще дойде зимата. Листата са се възползвали максимално от всичко, което са имали, но когато един ден са пожълтели, дървото им е казало „сбогом".

Не им е казало „довиждане", а „сбогом", знаейки, че никога няма да се върнат. И е потърсило помощта на вятъра, който е трябвало да ги откъсне от клоните колкото се може по-бързо и да ги отнесе надалече. Дървото знае, че може да израсне само ако успее да си почине. А ако израсне голямо, ще го уважават. И на него ще разцъфнат още по-красиви цветове.

Стига. Най-добрата терапия сега е работата, защото вече изплаках всичките сълзи, които имах, и обмислих всичко, което трябваше да обмисля. Като изобщо не успях да се освободя от нищо.

Превключвам на автопилот, стигам до улицата, където съм паркирала, и там заварвам един от онези служители на реда в синьо-червена униформа да сканира номера на колата ми с някакъв апарат.

- Автомобилът ваш ли е?

Да.

Той продължава работата си. Аз мълча. Сканираният номер вече е вкаран в системата, бива изпратен в централата, където ще се обработи и ще генерира писмо с дискретния полицейски печат на целофаненото прозорче на служебните пликове. Ще имам на разположение трийсет дни, за да платя сто франка, като мога и да обжалвам глобата и да похарча петстотин франка за адвокати.

- Просрочили сте с двайсет минути. Максималният престой е половин час.

Просто кимвам в знак на съгласие. Виждам, че той се изненадва - не го помолих да престане, обещавайки, че това никога няма да се повтори. Нито пък се втурнах да го спра, когато го видях, че е там. Не се държа по никой от начините, с които е свикнал.

От апарата, който сканира номера на колата ми, излиза една бележка - сякаш сме в супермаркета. Той я напъхва в едно найлоново джобче (за да я защити от лошите климатични условия) и се насочва към предното стъкло, за да я сложи под чистачката. Натискам бутончето на ключа и светлините мигват, за да покажат, че вратите са отключени.

Той разбира каква глупост се кани да извърши, но също като мен е на автопилот. Звукът на отключващите се врати го сепва и тогава идва при мен, за да ми подаде фиша с глобата.

И двамата си тръгваме доволни. Той, защото не му се е наложило да слуша възражения, а аз, защото получих малко от онова, което заслужавам – да ме накажат.

Не знам - но скоро ще разбера - дали съпругът ми не проявява някаква форма на върховно самообладание, или наистина не придава значение на случилото се.

Прибирам се вкъщи точно навреме след работния ден, прекаран в събиране на информация за най-баналните неща на света - обучението на пилотите, изобилието на коледни елхи на пазара, въвеждането на електронен контрол на бариерите на жп линиите. За мен това беше добре дошло, защото така не разполагах с никакво време да мисля.

Приготвям вечерята, сякаш е просто още една вечеря от хилядите, които сме имали заедно. Прекарваме известно време в гледане на телевизия. Децата вече са се качили в стаята си при своите таблети и игрите, в които убиват терористи или войници в зависимост от деня.

Пъхвам чиниите в съдомиялната. Съпругът ми ще се опита да накара децата да си легнат. До момента сме говорили само за задълженията си. Не мога да кажа дали винаги е било така и аз никога не съм го забелязвала, или е специално само днес. След малко ще разбера.

Докато той е горе, аз паля камината за пръв път тази година - като гледам огъня, се успокоявам. Ще разкрия нещо, което предполагам, че той знае, но имам нужда от всичката налична подкрепа. Затова отварям и бутилка вино. Приготвям и плато със селекция от сирена. Отпивам от виното и впервам поглед в пламъците. Не съм притеснена и не изпитвам страх. Стига вече с този двойствен живот. Каквото и да стане днес, ще е по-добре за мен. Ако трябва да приключим брака си, така да бъде - ще го направим в този есенен ден, загледани в камината и разговаряйки като цивилизовани хора.

Той слиза, вижда какво съм приготвила, но не ме пита нищо. Само се настанява до мен на канапето и също вперва очи в огъня. Изпива виното си и аз тъкмо се каня отново да му напълня чашата, когато той с жест на ръката ми показва, че му стига.

Правя някакъв идиотски коментар - днес температурите паднаха под нулата. Той кимва.

Очевидно аз ще трябва да поема инициативата.

Наистина съжалявам за случилото се снощи по време на вечерята...

- Вината не беше твоя. Онази жена е много странна. Моля те, не ме кани повече на тези коктейли.

Гласът му звучи спокойно. Но всички знаят, дори децата, че преди най-страшните бури има момент, в който вятърът спира и всичко изглежда съвсем нормално.

Не се отказвам и продължавам. Мариан прояви ревност, криейки се зад маската на разкрепостена и свободомислеща жена.

- Така е. Ревността е онова чувство, което ни казва: „Можеш да загубиш всичко, за което толкова си се трудил". Прави ни слепи за останалото, за радостите, за щастливите моменти и за създадените връзки. Как успява омразата да заличи цялата история на една двойка?

Той подготвя терена, за да кажа всичко, което е нужно.

- Всички имат дни, когато си казват: „Е, добре, моят живот не се развива точно според очакванията ми". Но ако животът те попита тикакво си направил за него, какво ще му отговориш?

Мен ли питаш?

- Не. Себе си. Нищо не става без усилия. Трябва да имаш вяра. А за целта се налага да сринеш предразсъдъците, за което се изисква смелост. За да си смел, трябва да надвиеш страховете си. И така нататък. Нека се помирим с дните си. Не бива да забравяме, че животът е с нас. Той също иска да се подобри. Нека му помогнем!

Наливам си още една чаша. Съпругът ми хвърля цепеници в огъня. Кога ли ще събера кураж да му призная?

Ала той не изглежда настроен да ме остави да говоря.

- Да се мечтае не е толкова просто, колкото изглежда. Напротив. Може да се окаже опасно. Когато мечтаем, ние задвижваме мощни енергии и вече не успяваме да скрием от себе си истинския смисъл на живота. Когато мечтаем, решаваме също и каква цена сме готови да заплатим.

Сега. Колкото повече отлагам, толкова повече болка ще причиня и на двама ни.

Вдигам чашата за наздравица и казвам, че има нещо, което смущава душата ми. Той отвръща, че вече сме говорили за това в Льо Валон, когато съм му признала за опасенията си, че страдам от депресия. Обяснявам, че не става дума за това.

Той ме прекъсва и продължава да разсъждава:

- Да се преследва една мечта изисква да се заплати и съответната цена. Може да се наложи да променим навиците си, може да сме принудени да преминем през редица трудности, може да стигнем до разочарование и прочие. Но колкото и скъпо да ни струва, няма да е по-скъпо от това да не сме живели. Защото тогава съществува рискът един ден да се обърнем назад и да чуем собственото си сърце да нашепва: „Пропилях живота си".

Казвам му, че така не прави нещата по-лесни. Да допуснем, че онова, което имам да кажа, не е някоя глупост, а е нещо съвсем реално, конкретно, истинско и застрашително?

Той се смее.

- Овладях ревността си към теб и съм много щастлив от това. И знаеш ли защо? Защото така винаги ще съм достоен за любовта ти. Трябва да се боря за нашия брак и за нашата връзка и то няма нищо общо с децата. Аз те обичам. И бих понесъл всичко, абсолютно всичко, за да те имам до себе си завинаги. И все пак не мога да ти попреча да си заминеш някой ден. Затова, ако този ден дойде, ти ще си свободна да си тръгнеш да потърсиш щастието. Любовта ми към теб е по-силна от всичко и аз никога не бих ти попречил да бъдеш щастлива.

Очите ми се пълнят със сълзи. До момента още не съм разбрала какво ми казва. Дали просто си приказваме за ревността, или ми отправя някакво послание.

- Аз не се страхувам от самотата - продължава той. - Боя се да не живея в заблуда - да гледам на действителността така, както ми се иска, без да виждам каква е всъщност.

Хваща ме за ръката.

- Ти си истинска благословия в живота ми. Може да не съм най-добрият съпруг на света, тъй като почти никога не изразявам чувствата си. И знам, че на теб това ти липсва. Знам също, че затова може да решиш, че не си важна за мен, може да се почувстваш несигурна. Но не е вярно. Трябва да седим пред камината и да си говорим за разни неща, но не и за ревност. Защото това не ме интересува. Кой знае, може пък да ни се отрази добре да попътуваме малко, само двамата, какво ще кажеш? Да прекараме Нова година в друг град или място, което вече познаваме, а?

Ами децата?

- Сигурен съм, че баба им и дядо им ще се радват да се погрижат за тях. - И добавя: - Когато двама души се обичат, трябва да са подготвени за всичко. Любовта е като калейдоскоп, подобен на онези, с които си играехме като деца. Постоянно се променя и никога не се повтаря. Ако човек не осъзнае това, е обречен да страда от нещо, което съществува единствено и само за да ни прави щастливи. Или още по-лошо, да стане като онази жена снощи, която вечно се тревожи какво мислят другите за нейния брак. За мен това няма никакво значение. Важно е единствено какво мислиш ти.

Облягам глава на рамото му. Всичко, което се канех да кажа, вече губи смисъл. Той знае какво става и успява да се бори със ситуацията по начин, по който аз никога не бих могла.

- Съвсем просто е: стига да не нарушаваш закона, печеленето и губенето на пари на финансовите пазари са позволени.

Бившият магнат се мъчи да поддържа позата си на един от най-богатите хора в света. Но богатството му се беше изпарило за по-малко от година, когато големите финансисти бяха открили, че продава мечти. Опитвам се да изглеждам заинтригувана от думите му. В крайна сметка аз самата помолих шефа да зарежем окончателно онази поредица материали за справянето със стреса и сега имам нова задача.

Мина една седмица, откакто получих съобщението на Якоб, че съм съсипала всичко. Една седмица, откакто обикалях разплакана из улиците, и този момент скоро щеше да ми бъде припомнен с глобата за неправилно паркиране. Една седмица от онзи разговор с мъжа ми.

- Винаги трябва да знаеш как да продадеш една идея. В това се състои успехът - в умението да продадеш онова, което искаш - продължава бившият магнат.

Драги мой, въпреки цялото ти лустро, въпреки този луксозен хотелски апартамент, въпреки лъскавия ти живот и безупречните ти дрехи, ушити от лондонски моделиер, въпреки тази усмивка и грижливо боядисаната ти коса, в която все пак са оставени няколко бели косъма, за да изглежда естествена, въпреки самочувствието, с което се движиш и говориш, има нещо, от което разбирам повече от теб - да ходиш и да продаваш идеи не стига. Трябва да намериш някой, който да ги купи. Това се отнася за търговията, за политиката и за любовта.

Предполагам, драги мой, че разбираш какво имам предвид - ти си имаш графики, диаграми, презентации... но хората искат резултати.

Любовта също се стреми към резултати, ако ще всички да казват, че не е вярно и че самият факт, че обичаш, сам по себе си е достатъчен. Така ли е? Можех да си се разхождам из Английската градина, облечена в коженото палто, което съпругът ми купи от Русия, да гледам есента, да се усмихвам към небето и да повтарям: „Аз обичам и това ми стига". Но дали щеше да е истина?

Разбира се, че не. Аз обичам, но в замяна искам нещо конкретно - да се държим за ръце, да се целуваме, да споделяме мечтите си, да правим страстен секс, да имаме възможността да създадем семейство, да възпитавам децата ни, да остарея до любимия.

- За всяка направена крачка имаме нужда от съвсем ясна цел - обяснява жалкото човече срещу мен с привидно самоуверена усмивка.

Очевидно отново съм на прага на лудостта. Всичко, което прочета или чуя, свързвам с моето емоционално състояние, включително отегчителното интервю с този досаден тип. Мисля по въпроса двайсет и четири часа в денонощието - докато вървя по улицата, докато готвя, докато прахосвам безценни мигове от живота си да слушам неща, които, вместо да ме разсейват, ме тласкат още по-силно към пропастта.

- Оптимизмът е заразителен...

Бившият магнат не спира да говори, сигурен, че ще успее да ме убеди да публикувам всичко във вестника, с което ще дойде неговото възкресение. Чудесно е да се интервюират подобни личности. Необходимо с само да им зададеш един въпрос и те после говорят цял час. Обратно на разговора ми с кубинеца, този път не обръщам внимание на нито една дума. Включила съм диктофона и след това ще сведа монолога до шестстотин думи, което отговаря приблизително на четири минути разговор.

Оптимизмът е заразителен, твърди той.

Ако беше така, щеше да е достатъчно да отидем при човека, в когото сме влюбени, с широка усмивка, преизпълнени с идеи и планове, и да направим презентация на пакета, който предлагаме. Ще се получи ли? Не. Заразява единствено страхът, непрестанният ужас, че никога няма да срещнем някого, с когото да бъдем заедно до края на дните си. И, водени от този страх, сме готови да направим какво ли не, да приемем погрешния човек, убеждавайки се, че тъкмо той е точният избор, единственият, който сам Бог е сложил на пътя ни. За съвсем кратко време търсенето на сигурност се превръща в искрена любов, нещата започват да изглеждат не толкова горчиви и трудни, а чувствата ни могат да бъдат затворени в кутия и напъхани в дъното на някое чекмедже в нашите глави, където ще останат скрити и невидими завинаги.

- Според някои аз съм един от хората с най-добри връзки в моята страна. Познавам много предприемачи, политици, бизнесмени. Това, което се случва с моите компании, е временно. Скоро ще станете свидетелка на завръщането ми.

И аз имам много връзки, и аз познавам хора от тези среди. Но не искам да подготвям завръщането си. Искам само цивилизована развръзка за една от тези „връзки".

Защото нещата, които не свършват по категоричен начин, винаги оставят вратичка за неизследвани възможности и има шанс пак да тръгнат постарому.

Какво, сравнявам икономиката с любовта ли? Опитвам се да направя паралел между света на финансите и този на чувствата?

От една седмица нямам вести от Якоб. От една седмица моите взаимоотношения със съпруга ми отново се върнаха към обичайното след онази вечер пред камината. Може пък да успеем заедно да съживим брака си. До тази пролет аз бях нормален човек. Един ден си помислих, че всичко, което имам, може внезапно да изчезне, и вместо да реагирам интелигентно, изпаднах в паника. Това ме докара до някакво състояние на инертност. Изпаднах в апатия. Не желаех да се променям. А след многото безсънни нощи и след многото дни, през които не откривах никаква радост от живота, направих точно онова, от което ужасно се страхувах - тръгнах в грешната посока, предизвиквайки опасността. Знам, че не съм единствената и че хората като цяло имат склонност да се самоунищожават. Дали случайно, или защото животът искаше да ме подложи на изпитание, срещнах някого, който ме сграбчи за косата - в буквален и преносен смисъл, - разтърси ме, изтупа прахта, която беше започнала да се трупа, и ме накара да дишам отново.

Всичко е една илюзия. Нещо като щастието, което наркоманите навярно изпитват, дрогирайки се. Рано или късно ефектът отшумява и отчаянието става още по-голямо.

Бившият магнат започва да ми говори за пари. Не съм го питала за това, но той въпреки всичко изрича куп неща. Изпитва огромна необходимост да повтаря, че не е беден, че може да поддържа стила си на живот още много десетилетия.

Не искам да оставам повече тук. Благодаря му за интервюто, изключвам диктофона и си вземам палтото.

- Свободна ли сте тази вечер? Можем да пийнем нещо и да си довършим разговора - предлага той.

Не ми се случва за пръв път. Редовно получавам подобни покани. Аз съм красива и умна - въпреки че мадам Кьониг го отрича - и неведнъж съм се възползвала от чара си, за да накарам определени хора да споделят неща, които обикновено не казват пред журналистите. (Нали вечно ги предупреждаваме, че можем да публикуваме всичко.) Но мъжете... о, мъжете! Те правят всичко възможно да прикрият слабостите си и всяко момиче на осемнайсет може да ги манипулира без никакво усилие.

Благодаря му за поканата и казвам, че съм заета вечерта. Изкушавам се да го попитам как е реагирала последната му любовница на вълната от отрицателни публикации за него, както и на краха на империята му. Но и сама мога да си представя, а и вестникът ми не се интересува от това.

* * *

Излизам, пресичам улицата и се насочвам към Английската градина, където само преди минути си представях, че се разхождам. Отивам до една сладоледена къща на „31-ви декември". Харесвам името на тази улица, защото винаги ми напомня, че рано или късно още една година ще свърши и аз пак ще си давам нови големи обещания за следващата.

Искам един сладолед с шамфъстък и парченца шоколад. Тръгвам към кея и си ям сладоледа, вперила поглед в символа на Женева - водната струя, която се изстрелва право към небето и оформя завеса от пръски. Идват туристи и правят снимки, които ще са тъмни и размазани. Няма ли да им е по-лесно да си купят картички?

Посетила съм много паметници по света. Велики мъже, чиито имена вече са забравени, но те самите завинаги ще са яхнали красивите си коне. Жени, протягащи корони или мечове към небето, символизиращи победи, които вече ги няма дори в учебниците. Самотни безименни дечица, издялани от камък, посърнали от часовете и дните, когато са били принудени да позират за някой скулптор, чието име също е заличено от историята.

Въпреки че в крайна сметка, с много редки изключения, не статуите символизират града, а някои най-неочаквани неща. Когато Айфел е построил една стоманена кула за Световното изложение, не си е и мечтал, че тя ще се превърне в символ на Париж - независимо от Лувъра, от Триумфалната арка, от великолепните градини. Ябълката е символ на Ню Йорк. Един мост, който дори не е много посещаван, е символ на Сан Франциско. Друг мост, над река Тежо, е в картичките от Лисабон. А пък най-забележителният паметник на Барселона е една недовършена катедрала.

А ето го и символа на Женева. Точно на това място езерото Леман се среща с река Рона и се образува много силно течение. За да се използва хидравличната мощ (ние сме майстори по извличането на полза от разни неща), построили водна електроцентрала. Проблемът бил, че когато работниците си тръгвали и затваряли клапите, налягането ставало твърде голямо и турбините се пръсвали.

Докато най-после на един инженер му хрумнало да направи фонтан на това място, откъдето да се освобождава излишната вода.

С течение на времето инженерната наука решила проблема и вече нямало нужда от фонтан. Но след провеждането на референдум жителите решили да го оставят. В града вече имало много фонтани, но този се намирал насред езерото. Какво можели да направят, за да стане по-видим?

Така се родил паметникът мутант. Монтирали мощни помпи и днес струята е с невероятна сила - изхвърля петстотин литра вода в секунда със скорост двеста километра в час. Казват, и аз вече съм го установила лично, че може да се види от самолет на десет хиляди метра височина. Няма си някакво специално име, наричат го просто Жет д'О, Водната струя, и е символ на града - въпреки всичките статуи на конници, героични жени и самотни дечица.

Веднъж попитах Денис - тя е учен - какво мисли за Жет д'О.

- Нашето тяло почти изцяло се състои от вода, през която минават електрически импулси, предаващи информация. Една от тези информации се нарича любов и може да повлияе на целия организъм. Любовта се променя през цялото време. Мисля, че символът на Женева е най-красивият паметник на любовта, сътворен от човека, защото също като нея се променя постоянно.

Хващам мобилния и се обаждам в кабинета на Якоб. Да, можех да звънна направо на личния му номер, но не желая. Говоря с асистента му и казвам, че искам да се срещна с него.

Асистентът ме познава. Моли ме да изчакам на телефона, за да ми потвърди веднага. Минута по-късно се връща и се извинява, че графикът се оказал пълен, кой знае, може би за началото на следващата година? Не, казвам, трябва да се видя с него незабавно, въпросът е спешен.

„Въпросът е спешен" невинаги отваря вратите, но в този случай съм убедена, че имам добри шансове. Сега асистентът се бави две минути. Пита дали може да е в началото на следващата седмица. Казвам, че ще съм там след двайсет минути.

Благодаря и прекъсвам разговора.

Якоб ме моли веднага да се облека - в края на краищата кабинетът му е обществено място, финансирано с държавни пари, и ако ни хванат, може да влезе в затвора. Разглеждам внимателно стените, покрити с дърворезби, и красивите фрески по тавана. Продължавам да лежа чисто гола на кожения диван, вече доста похабен от времето.

Той става все по-нервен. Стои със сако и вратовръзка и трескаво гледа часовника си. Обедната почивка е свършила. Личният му секретар се върна, дискретно почука на вратата, чу едно „заседавам" в отговор и повече не ни безпокои. Оттогава минаха четирийсет минути, което означаваше и няколко провалени срещи.

Когато пристигнах, той ме поздрави с три целувки по бузите и ми посочи с официален жест стола срещу бюрото си. Не ми беше необходима женската интуиция, за да разбера колко се страхува. Каква ли е причината за тази среща? Не разбирам ли, че графикът му е препълнен, защото парламентът скоро ще излезе в почивка и преди това трябва да се решат някои важни проблеми? Не съм ли прочела съобщението му? Сега жена му е сигурна, че между нас има нещо. Трябва да изчакаме малко, да оставим нещата да се поуталожат, преди да продължим да се срещаме.

- Разбира се, че отрекох всичко. Престорих се на шокиран от тези инсинуации. Казах, че достойнството ми е наранено. Че ми е омръзнала липсата на доверие от нейна страна и че може да попита когото си иска за това как се държа. Нима самата тя не беше казала, че ревността е признак на ниско самочувствие? Направих всичко по силите си, но тя просто отвърна: „Стига си се правил на глупак. Аз не се оплаквам, просто разбрах защо напоследък си толкова мил и внимателен. Било е..."

Не го оставих да довърши изречението. Станах и го сграбчих за яката. Той реши, че го нападам, но вместо това започнах да го целувам жадно. Якоб изгуби ума и дума, защото си мислеше, че съм там, за да му вдигна скандал. Но аз продължих да го целувам по устата и по врата, докато развързвах възела на вратовръзката му. Той ме избута. Аз го зашлевих по бузата.

- Първо трябва да заключа вратата. Липсваше ми.

Мина през красивия си кабинет с мебели от XIX в., завъртя ключа, а когато се върна при мен, аз вече бях почти гола - само по бикини.

Докато сваляше дрехите си, засмука зърната ми и аз започнах да стена от удоволствие. Той затисна устата ми с ръка, но аз продължих да издавам тихи стонове.

И моята репутация е поставена на карта, както можеш да си представиш. Не се притеснявай.

Това беше единственият момент, в който спряхме и аз казах нещо. Веднага след това се свлякох на колене и започнах да смуча члена му. И този път той ме държеше за главата и определяше ритъма - по-бързо, все по-бързо. Но аз не исках да свърши в устата ми. Блъснах го и отидох до кожения диван, където се облегнах назад, широко разкрачена. Той се наведе и започна да ме ближе. Получих първия оргазъм и захапах ръката си, за да не викам. Вълната от удоволствие сякаш никога нямаше да свърши и аз продължих да впивам зъби в ръката си.

Тогава извиках името му и му заповядах да влезе в мен и да направи всичко, което пожелае. Той се подчини, хвана ме за раменете и ме разтърси дивашки. Притисна краката ми нагоре, за да може да проникне по-надълбоко. Ускоряваше ритъма, но аз му заповядах да не бърза да свършва. Имах нужда от още и още.

Той ме свали на пода, накара ме да застана на четири крака, като куче, плесна ме и отново проникна в мен, докато аз неудържимо движех таза си. По задъханите му стонове разбрах, че скоро ще свърши и че повече не може да се овладее. Накарах го да излезе от мен, обърнах се и му казах пак да проникне, като този път го гледах право в очите и изричах всички онези перверзни, които обожавахме да си разменяме, докато беше в мен. Наприказвах всичко най-мръсно, което една жена може да изрече пред мъж. Той тихо повтаряше името ми и ме молеше да му кажа, че го обичам, но аз не преставах да редя мръсотии и настоявах да се отнесе с мен като с някоя проститутка, като с някоя съвсем случайна жена, исках да се държи като с робиня, като с измет.

Цялото ми тяло беше настръхнало. Удоволствието идваше на талази. Получих още един оргазъм и още един, докато той се стараеше да удължи акта, колкото се може повече. Телата ни се блъскаха неудържимо едно в друго, издавайки глухи звуци, но той вече не се безпокоеше, че може да ни чуе някой зад вратата.

Без да откъсвам очи от неговите, чувах как повтаря името ми при всеки нов тласък. Усетих, че ще свърши, а няма презерватив. Още веднъж се дръпнах, така че да излезе от мен, и го накарах да свърши върху лицето ми и в устата ми и да каже, че ме обича.

Якоб направи точно каквото му заповядах, а през това време аз мастурбирах, за да свърша заедно е него. Веднага след това той ме прегърна, положи главата ми върху рамото си, обърса ъгълчетата на устата ми с пръсти и отново започна да повтаря, че ме обича и че много съм му липсвала.

А сега ме моли да се облека, но аз не помръдвам. Отново се е превърнал в деловото възпитано момче, на което избирателите се възхищават. Усеща, че нещо не е наред, но не знае какво. Започва да си дава сметка, че не съм там само защото е страхотен любовник.

- Какво искаш?

Да сложа край на това. Искам всичко да свърши, въпреки че сърцето ми ще се пръсне и ще бъда съкрушена от емоциите. Искам да те погледна в очите и да ти кажа, че каквото било - било. Край.

Последната седмица представляваше едно нечовешко страдание за мен. Изплаках всичките си сълзи и се съсипах да мисля как ме водят в университетското крило, където работи жена ти. Също как ме затварят в лудницата там. Реших, че съм се провалила във всичко освен в работата си и в ролята си на майка. Всеки миг бях на ръба между живота и смъртта, представях си нещата, които можехме да изживеем, ако бяхме млади, отправили заедно взор в бъдещето, сякаш всичко се случва за пръв път. Но дойде моментът, в който разбрах, че съм достигнала предела на отчаянието, че съм стигнала дъното и като погледна нагоре, има само една ръка, протегната да ми помогне - тази на моя съпруг.

Той навярно също се е усъмнил, но любовта му е по-силна. Опитах се да бъда честна с него, да му разкажа всичко и да сваля това бреме от плещите си, но не се наложи. Той ми помогна да видя, че независимо от избора, който ще направя в живота си, винаги ще е до мен, и затова моят товар е лек.

Осъзнах, че се обвинявам и упреквам за неща, за които нито ме обвинява, нито ме осъжда. Казвах си: „Не съм достойна за този мъж, той не знае коя съм".

Но всъщност знае. И това ми позволява отново да изпитвам самоуважение и да си възвърна любовта към себе си. Щом един мъж, който не би срещнал никаква трудност още на другия ден след развода ни да си намери жена, иска да остане с мен въпреки всичко, то е, защото аз струвам нещо - струвам много.

Разбрах, че пак мога да спя до него, без да се чувствам мръсна или да смятам, че го предавам. Почувствах се обичана и осъзнах, че заслужавам тази любов.

Ставам, събирам дрехите си и отивам в личната му баня. Той знае, че за последен път ме вижда гола.

Сигурно ще премина през дълъг оздравителен процес, продължавам аз, връщайки се в кабинета. Предполагам, че изпитваш същото. Убедена съм, че единственото, което Мариан иска, е тази авантюра да приключи, за да може отново да те прегръща със същата любов и сигурност както преди.

- Да, но тя нищо не казва. Разбра какво става и се затвори още повече. Никога не е била много ласкава, но сега е направо като автомат, отдадена на работата си повече от всякога. Това е нейният начин да избяга от действителността.

Намествам полата си, слагам си обувките, вадя един пакет от чантата и го оставям върху бюрото му.

- Какво е това?

Кокаин.

- Аз не знаех, че ти...

И нищо не трябва да знаеш, мисля си аз. Не е необходимо да е толкова наясно докъде бях готова да стигна в борбата за мъжа, в когото бях лудо влюбена. Любовта още я има, но пламъкът намалява с всеки изминал ден. Знам, че накрая напълно ще угасне. Всяка раздяла е болезнена и аз усещам тази болка с всяка фибра от тялото си. За последен път се виждаме насаме. Пак ще се срещаме по коктейли и приеми, по избори и пресконференции, но никога няма да е като днес. Беше прекрасно да приключим нещата по начина, по който ги започнахме - напълно отдадени един на друг. Аз знаех, че сме заедно за последен път, а той не, но не можех да кажа нищо.

- Какво да правя е това?

Изхвърли го. Струваше ми цяло състояние, но го изхвърли. Така ще ме освободиш от моя порок.

Не обяснявам за какъв порок говоря. Той си има име - Якоб Кьониг.

Виждам изненаданото му изражение и се усмихвам. Разделяме се, целувам го три пъти и излизам. В приемната се обръщам към неговия асистент и кимвам. Той отклонява погледа си и се преструва, че е съсредоточен върху купчината документи. Едва промърморва едно „довиждане".

Когато вече се намирам на улицата, звъня на мъжа си и му казвам, че предпочитам да посрещнем Новата година у дома с децата. Ако иска да пътуваме, нека е по Коледа.

- Хайде да се поразходим преди вечеря.

Кимвам в знак на съгласие, но не помръдвам. Гледам втренчено парка пред хотела, а после и отвъд него, към Юнгфрау, вечно покрит със сняг, осветен от следобедното слънце.

Човешкият мозък е невероятен – забравяме миризмите, докато не ги усетим отново, заличаваме нечий глас от паметта си, докато не го чуем пак, дори емоциите изглеждат завинаги погребани, докато някой ден не се върнем на същото място и не ги събудим отново.

Пътувам назад във времето, когато бяхме за пръв път в Интерлакен. Тогава бяхме отседнали в един евтин хотел, разхождахме се между езерата и сякаш всеки път откривахме нов път. Съпругът ми се канеше да участва в големия маратон, чийто маршрут в по-голямата си част минава през планините. Аз се гордеех с неговия приключенски дух, с желанието му да постигне невъзможното, да изисква все повече и повече от тялото си.

Той не беше единственият луд участник – идваха хора от всички кътчета на света, хотелите бяха препълнени, а в баровете и ресторантите на малкото градче с пет хиляди души население  всички си ставаха близки.

Нямам никаква представа как изглежда Интерлакен през зимата, но от моя прозорец изглежда пуст и далечен. Този път сме отседнали в най-хубавия хотел. Имаме прекрасен апартамент. На масата стои визитната картичка на управителя, който  ни поздравява и като комплимент ни предлага бутилка шампанско – вече сме я изпили.

Мъжът ми ме вика. Връщам се към действителността и излизаме да се поразходим из града, преди да се стъмни.

Ако ме попита дали всичко е наред, ще излъжа, защото не мога да помрача радостта му. Но истината е, че на нараненото ми сърце ще му трябва много време да заздравее. Той ми посочва пейката, където една сутрин бяхме седнали да пием кафе и ни заговори двойка хипита, които искаха пари. Минаваме покрай една от църквите, камбаните бият и той ме целува. Отвръщам му, опитвайки се всячески да скрия какво чувствам.

Не се разхождаме хванати за ръце заради студа – ръкавиците ми пречат. Спираме в един симпатичен бар, за да пийнем нещо. Отиваме до гарата. Той купува същия сувенир като предишния път – запалка със символа на града. Някога пушеше и участваше в маратони.

Днес не пуши, но смята, че все по-често се задъхва. Винаги пухти, когато вървим бързо, и въпреки че се опитва да го скрие, забелязах, че се умори доста повече от нормалното, когато тичахме покрай езерото в Нион.

Телефонът ми вибрира. Отнема ми цяла вечност, докато го намеря в чантата си. Когато най-накрая го откривам, вече е престанал да звъни. На екрана съобщението за пропуснато обаждане сочи, че ме е търсила онази моя приятелка, която имаше депресия, но благодарение на хапчетата днес отново е щастлива.

- Ако искаш да се върнем, няма проблем.

Защо да се връщаме, питам. Не се ли чувства добре в моята компания? Нали не иска да ни прекъсват разни хора, които нямат какво да правят, освен да висят с часове на телефона и да водят напълно безсмислени разговори?

Той изразява раздразнение от думите ми. А може и да е от бутилката шампанско плюс двете питиета, които бяхме погълнали току-що. Неговото раздразнение ми действа успокояващо и ми помага да се поотпусна - така усещам, че вървя редом с човешко същество, което изпитва емоции и чувства.

Колко странно изглежда Интерлакен, когато няма маратон, казвам аз. Прилича на някакъв призрачен град.

- Тук няма ски писти.

Няма и как да има. Намираме се в долина. От двете страни са надвиснали високи планини, а от другите две има езера.

Поръчва още два джина. Предлагам му да сменим бара, но той е решил да пребори студа с алкохол. Отдавна не сме го правили.

- Знам, че са минали само десет години, но когато бяхме тук за пръв път, бях млад. Имах амбиции, харесваше ми да прекарвам повече време сред природата и не допусках да ме плаши непознатото. Много ли съм се променил?

Та ти си едва на трийсет години. Нима се чувстваш стар?

Той не ми отговаря. Обръща питието на един дъх и остава загледан в една точка. Вече не е съвършеният съпруг и колкото и невероятно да изглежда, това ме радва.

Излизаме от бара и тръгваме към хотела. По пътя виждаме един хубав малък ресторант, но ние вече сме си направили резервация за друго място. Още е много рано и има табелка, която гласи, че вечерята се сервира от деветнайсет часа.

- Да изпием по още един джин.

Кой е този мъж до мен? Дали Интерлакен не е събудил някакви изгубени спомени? Дали не отворихме някоя страховита кутия?

Не казвам нищо. Но вече започвам да се страхувам.

Питам не иска ли да отменим резервацията си в италианския ресторант и да вечеряме тук.

- Все тая.

Все тая ли? Дали пък сега той не изпитва онова, което ми минаваше през главата, докато бях в депресия?

За мен не е „все тая". Искам да отидем в ресторанта, където имаме резервация. Същият, в който се врекохме в любов.

- Това пътуване не беше добра идея. Предпочитам да си тръгнем още утре. Имах най-добри намерения - да изживеем отново началото на нашата любов. Но дали е възможно? Разбира се, че не. Ние сме вече зрели хора. Сега живеем под напрежение, което тогава не съществуваше. Трябва да осигуряваме средства за образование, здраве и храна. Опитваме се да се забавляваме в края на седмицата, защото всички правят така, но тъй като не ни се излиза от къщи, смятаме, че нещо не ни е наред.

Аз никога нямам желание да излизам. Предпочитам да си стоя вкъщи и да не правя нищо.

- Аз също. Но какво да правим с децата? Те искат други неща. Не можем вечно да ги държим вкъщи пред компютъра. Затова се насилваме да ги заведем някъде, правим същите неща, които нашите родители са правили за нас, а бабите и дядовците ни - за тях. Един нормален живот. Ние сме семейство, изградено върху чувствата. И ако някой от нас има нужда от помощ, другият винаги е готов да направи възможното и невъзможното.

Разбирам. Като да пътуваме из място, пълно със спомени, например.

Поръчваме си по още един джин. Той мълчи известно време, преди да отвърне на коментара ми.

- Точно така. Но как смяташ, дали спомените могат да запълнят настоящето ни? Напротив, те ме задушават. Откривам, че вече не съм същият човек. Преди да дойдем тук и да изпием бутилката шампанско, всичко си беше наред. Сега си давам сметка, че изобщо не живея така, както мечтаех, когато дойдохме в Интерлакен за пръв път.

И за какво мечтаеше тогава?

- За разни глупости. Но си бяха моята мечта. Мислех, че мога да я осъществя.

Все пак, каква беше тя?

- Да продам всичко, което имам, да си купя яхта и да обиколя света с теб. Баща ми щеше да побеснее, че не вървя по стъпките му, но това нямаше да има никакво значение. Щяхме да спираме по разни пристанища, да работим каквото намерим, за да изкараме пари, с които да продължим нататък. И щом съберем достатъчно, да отплаваме отново. Да се срещаме с хора, каквито не познаваме, и да открием места, които не присъстват в туристическите справочници. Приключения. Единственото ми желание беше да имаме при-клю-че-ни-я.

Той поръчва още джин и го изпива толкова бързо, колкото никога преди не съм виждала да го прави. Аз самата спирам да пия, защото започва да ми се гади - до момента не сме яли нищо. Иска ми се да му кажа, че ако беше осъществил мечтата си, щях да съм най-щастливата жена на света. Но е по-добре да замълча, за да не го накарам да се почувства още по-зле.

- Тогава се роди първото ни дете.

Е, и? Навярно има милиони семейства с деца, които правят онова, за което си мечтал. Той се замисля малко.

- Не бих казал милиони. Може би хиляди.

Очите му се променят. Вече не изразяват агресия, а тъга.

- Има моменти, в които анализираме всичко - миналото и бъдещето си. Какво сме научили и какво сме объркали. Винаги съм се боял от тези моменти. Успявам да се самозалъжа, като си казвам, че съм направил възможно най-добрия избор, макар и с някои жертви от моя страна. Но не големи.

Предлагам да се поразходим.

Той удря по масата. Сервитьорката го поглежда стреснато. Поръчва й още един джин за мен. Тя казва, че барът затваря, защото след малко ще почне вечерята. И ни подава сметката.

Помислих си, че мъжът ми ще реагира. Но той вади портфейла си и хвърля една банкнота. Хваща ме за ръката и излизаме на студа.

- Страх ме е, че ако почна да се замислям сериозно за всичко онова, което съм могъл да бъда, но не съм бил, ще попадна в черна дупка...

Познавам чувството. Говорихме за него в ресторанта.

Той сякаш не ме чува.

- ... дълбоко в себе си ще чуя глас, който ми нашепва: „Всичко е безсмислено. Вселената съществува от милиарди години и ще продължи да съществува и след смъртта ти". Живеем в една микрочастица от гигантската мистерия и нямаме отговорите на въпросите, които си задаваме още от детството: Има ли живот и на други планети? Щом Бог е добър, защо допуска чуждата болка и страдание? Такива неща. А което е по-лошо, времето продължава да си тече. Често, без никаква видима причина, изпитвам невероятен ужас от това. Понякога се случва, докато съм на работа, докато шофирам, докато слагам децата да спят. Гледам ги с любов и със страх - какво ще стане с тях? Живеят в страна, която сега ни дава сигурност и спокойствие, но за в бъдеще?

Да, разбирам какво ми казва. Предполагам, че не сме единствените, които мислят за тези неща.

- Гледам как приготвяш закуската или вечерята и си мисля, че след петдесет години - или по-малко - един от двама ни ще спи сам в леглото и ще плаче всяка нощ, защото някога сме били щастливи. Децата ще са далече, пораснали. Онзи от нас, който ще е останал жив, ще е болен и вечно нуждаещ се от чужда помощ.

Том млъква. Продължаваме пътя си безмълвно. Едно рекламно табло пред заведение приканва на новогодишно празненство. Той го ритва ожесточено. Двама-трима минувачи ни поглеждат учудено.

Изумена съм и не казвам нищо.

- Извинявай, не биваше да ти говоря тези неща. Доведох те тук, за да се почувстваш по-добре, да избягаме от ежедневното напрежение. Но май прекалих с алкохола и се разприказвах.

Минаваме покрай група момчета и момичета, които разговарят оживено сред разпилени бирени кутии. Съпругът ми, който обикновено е сериозен и притеснителен, се приближава до тях и ги кани да пием заедно.

Младежите го поглеждат стреснато. Аз се извинявам и им казвам, че и двамата сме пияни, така че и една капка алкохол ще е катастрофална. Хващам го под ръка и продължаваме нататък.

Откога не съм правила това! Винаги той е бил този, който закриля, помага и решава проблемите. А днес аз се опитвам да го опазя да не се подхлъзне и да не падне. Настроението му пак се е променило, сега пее някаква песен, която никога не съм чувала - може би типична за този край.

Когато наближаваме църквата, отново се разнася камбанен звън.

Това е добър знак, казвам.

- Чувам камбаните, те ни напомнят за Бог. Но дали Той ни чува? Едва сме минали трийсет години, а вече не се радваме на живота. Ако не бяха децата ни, какъв смисъл щеше да има всичко?

Аз се каня да кажа нещо, но нямам отговор. Стигаме до ресторанта, където си бяхме разменили първите любовни обети. Вечерята минава тягостно - на свещи, в един от най-красивите и най-скъпи градове в Швейцария.

Когато отварям очи, навън вече е ден. Спала съм дълбоко, без да сънувам и без да се будя посред нощ. Поглеждам часовника - девет часът е.

Съпругът ми още спи. Отивам в банята, измивам си зъбите и поръчвам закуска за двама. Обличам халата и заставам до прозореца, за да убия времето, докато ни донесат закуската в стаята.

В този момент забелязвам, че небето е пълно с парапланери! Те кацат в парка пред хотела. Повечето хора не летят сами, а с инструктор зад тях, който направлява парапланера. Вероятно им е за пръв път.

Как може да са толкова луди? Дотам ли сме стигнали, че единственият начин да се спасим от скуката е да рискуваме живота си?

Още един парапланер каца на тревата. И още един. Приятелите им долу снимат всичко и се забавляват. Представям си каква е гледката отгоре, защото планините, които ни заобикалят, са много, много високи.

Въпреки че завиждам на всичките тези хора, никога не бих се осмелила да скоча.

Звъни се. Едно момче внася сребърен поднос, на който има вазичка с роза, кафе (за мъжа ми), чай (за мен), кроасани, топли препечени филийки, ръжен хляб, различни видове конфитюр, яйца, портокалов сок, местния вестник - всичко, което би ни доставило удоволствие.

Аз го събуждам с целувка. Не си спомням кога за последно се е случвало. Той се сепва, но веднага след това се усмихва. Сядаме на масата и се наслаждаваме на тези вкусни неща пред нас. Говорим малко и за снощното напиване.

- Смятам, че имах нужда от това. Но не приемай думите ми прекалено на сериозно. Когато балонът се спука, хората наоколо се стряскат, но той си е просто един спукан балон. Безобиден.

Иска ми се да му кажа, че съм се почувствала добре, като съм открила всичките му слабости, но само се усмихвам и продължавам да си ям кроасана.

Той също забелязва парапланерите. Очите му светват. Обличаме се и слизаме, за да се насладим на прекрасната сутрин.

Отиваме директно на рецепцията. Той казва, че ще си тръгнем още днес, моли да свалят куфарите и плаща сметката.

Сигурен ли си? Не можем ли да останем до утре сутрин?

- Сигурен съм. Снощи стана ясно, че е невъзможно да върнем времето назад.

Прекосяваме дългия коридор със стъклен покрив, за да излезем навън. В един проспект бях прочела, че някога тук е имало улица, но после свързали двете сгради, намиращи се една срещу друга. Очевидно туризмът процъфтява, въпреки че няма ски писти.

Но вместо да мине през главния вход, той тръгва наляво и се обръща към консиержа.

- Как можем да скочим с парапланер?

С парапланер? Аз нямам никакво намерение да скачам.

Консиержьт му подава някаква брошура. Там пише всичко.

- А как да стигнем до горе?

Мъжът обяснява, че не се налага да се качваме сами. Пътят е много стръмен. Достатъчно е да си запишем час и ще дойдат да ни вземат от хотела.

Не е ли много опасно? Да скачаме в нищото между две планински вериги, без никога да сме го правили преди? Има ли правителствен контрол по отношение на инструкторите и екипировката?

- Скъпа госпожо, работя тук от десет години и досега никога не съм виждал инциденти. Поне веднъж в годината и аз самият скачам.

Той се усмихва. Навярно е повтарял тази фраза хиляди пъти през последните десет години.

- Хайде.

Какво? Защо не скочиш сам?

- Мога да отида и сам, разбира се. Ти ще ме чакаш тук долу с фотоапарата. Искам и имам нужда да опитам това! Винаги ме е плашило. Вчера си говорихме за момента, когато всичко влиза в коловоза и вече не проверяваме докъде се простират възможностите ни. За мен вечерта беше много тъжна.

Знам. Той моли консиержа да ни запише час.

- Сега сутринта или следобед, когато може да видите залеза, отразен в снега наоколо?

Сега, отвръщам.

- За един или за двама?

За двама, ако е сега. Ако не ми остане време да мисля какво правя. Ако не ми остане време да отворя кутията, от която ще изскочат страховитите демони като например ужасът от високото, от непознатото, от смъртта, от екстремните усещания. Сега или никога.

- Имаме варианти за полети по двайсет минути, по половин и по един час.

Има ли полети по десет минути?

Не.

- От колко метра искате да скочите - от хиляда триста и петдесет или от хиляда и осемстотин?

Вече започвам да се отказвам. Нямаше нужда от цялата тази информация. Разбира се, че искам да скоча от колкото се може по-ниско.

- Скъпа, това няма никакво значение. Сигурен съм, че нищо няма да ни се случи, но иначе опасността е еднаква и от по-ниско, и от по-високо. При падане от двайсет и един метра, тоест от седмия етаж на сграда, последствията биха били същите.

Консиержьт се смее. Аз също се смея, за да скрия какво изпитвам. Как можеше да съм толкова глупава да си помисля, че някакви си четири-петстотин метра биха намалили опасността.

Консиержьт взема телефона и говори с някого.

- Имаме места само за скока от хиляда триста и петдесет метра.

Още по-абсурдно от страха ми преди малко е облекчението, което изпитвам сега. О, колко хубаво!

Колата ще е пред хотела след десет минути.

Намирам се на ръба на една пропаст заедно с мъжа ми и още пет-шест души. Чакам реда си. По пътя нагоре мислех за децата си и за риска да останат без родители... Тогава си дадох сметка, че няма да скачаме заедно.

Облякохме специални термокостюми и си сложихме каски. За какво са каските? За да се търкалям повече от километър надолу е непокътнат череп, ако се ударя в някоя скала, така ли?

- Каската е задължителна.

Чудесно. Слагам си каската - същата е като на велосипедистите по улиците на Женева. Не съм виждала нищо по-глупаво, но няма да споря.

Поглеждам надолу - встрани от пропастта има един заснежен склон. Ще мога да прекъсна полета още през първата минута, ще кацнем там и ще се върнем пеш. Не съм длъжна да стигна до края.

Никога не съм изпитвала страх от летенето със самолет. То винаги е било част от живота ми. Но когато сме вътре, не ни хрумва дори, че е същото като да скочиш с парапланер. Единствената разлика е, че металната капсула е като щит и ни дава усещането, че сме предпазени. Само това.

Само това ли? С моите оскъдни познания за законите на аеродинамиката се надявам, че е така.

Трябва да се убедя. Необходим ми е по-силен аргумент.

А по-силният аргумент е, че самолетът е от метал. И е много тежък. В него има куфари, хора, оборудване, тонове взривоопасно гориво. А парапланерът от своя страна е лек, спуска се с вятъра, подчинява се на природните закони - също като падащо от дървото листо. Така ми звучи по-смислено.

- Искаш ли да скочиш първа?

Да, искам. Защото, ако нещо се случи с мен, ти ще се погрижиш за децата ни. Освен това до края на живота си ще носиш вината за тая смахната идея. Ще си спомняш за мен като за вярната спътница, която винаги е била до съпруга си - в радостите, в приключенията, в рутината.

- Готови сме, госпожо.

Вие ли сте инструкторът? Не сте ли прекалено млад за това? Аз бих предпочела да скоча с вашия шеф, все пак ми е за пръв път.

- Скачам, откакто навърших позволената възраст, от шестнайсетгодишен. Скачал съм не само от тук, но и от други места по света. Не се притеснявайте, госпожо.

Снизходителното му отношение ме ядосва. Би трябвало да се уважават по-възрастните и техните страхове. Пък и сигурно повтаря това на всички.

- Запомнете инструкциите. След като се затичаме, не бива да спирате. Аз ще се погрижа за останалото.

Инструкциите. Сякаш са ни запознали с тях. Единственото, което благоволиха да ни кажат, беше, че рискът се състои точно в това да поискаш да спреш на средата. И че когато се приземим, трябва да продължим да тичаме, докато не усетим краката си здраво стъпили на земята.

Мечтата ми - да съм здраво стъпила на земята. Отивам при мъжа си и го моля да скочи последен, за да има повече време да разбере какво е станало с мен.

- Искате ли да вземете фотоапарат? - пита инструкторът.

Фотоапаратът може да се постави на края на един алуминиев прът, дълъг около шейсет сантиметра. Не, не искам. Не го правя, за да се хваля пред хората. Освен това, ако изобщо успея да овладея ужаса си, ще съм по-заета да снимам, отколкото да се наслаждавам на гледката. Научих това от баща си, когато бях малка. Изкачвахме се към Матерхорн и аз непрекъснато спирах да правя снимки. Накрая той се ядоса: „Смяташ ли, че цялата тази красота и величието на планините може да се побере в един кадър? Запамети всичко в сърцето си. Това е много по-важно, отколкото да се опитваш да покажеш на хората какво преживяваш".

Партньорът ми в полета, от висотата на своята двайсет и една годишна мъдрост, започва да привързва разни въжета към тялото ми, използвайки големи алуминиеви скоби. Седалката вече е прикачена към парапланера, аз ще съм отпред, а той отзад. Все още мога да се откажа, но вече не съм на себе си. Напълно съм лишена от всякакви реакции.

Заставаме на позиция, докато ветеранът на двайсет и една години и шефът му обменят мнения за вятъра.

И той се връзва към седалката. Усещам дъха му върху тила си. Поглеждам назад и гледката изобщо не ми харесва. Върху белия сняг има опашка от цветни платна, опънати на земята, с привързани към тях хора. Най-отзад стои съпругът ми. И той има каска на велосипедист на главата си. Предполагам, че не е имал избор и ще скочи две-три минути след мен.

- Готови сме. Тичайте.

Не помръдвам.

- Хайде. Тичайте.

Обяснявам, че не искам да се въртя във въздуха. Да се спуснем леко. Петминутен полет ми стига.

- Ще ми кажете, когато полетим. Но, моля ви, има опашка. Трябва да скочим сега.

Тъй като вече нямам собствена воля, следвам чуждите заповеди. Затичвам се към бездната.

- По-бързо.

Започвам да тичам още по-бързо. Изпод термоботушите ми хвърчи сняг във всички посоки. Всъщност не тичам аз, а някакъв автомат, който се подчинява на гласови команди. Започвам да крещя - не от страх или от вълнение, а водена от някакъв инстинкт. Сега пак съм пещерна жена, както беше казал кубинецът. Страхуваме се от паяци и насекоми и пищим в подобни ситуации. Винаги пищим.

Внезапно краката ми се отделят от земята, аз се вкопчвам с всички сили във въжетата, които ме прикрепят към седалката и преставам да викам. Инструкторът продължава да тича още няколко секунди, но ето че вече не се движим по права линия.

Вятърът контролира живота ни.

През първата минута не отварям очи - така поне нямам представа за височината, за планините, за опасността. Опитвам се да си представя, че съм си у дома, в кухнята, и разказвам на децата си някаква случка от пътуването - за града, може би за хотелската стая. Не мога да им разкажа как баща им се напи толкова много, че падна на земята, докато се връщахме от ресторанта. Не мога да им кажа, че съм рискувала да скоча с парапланер, защото те също веднага ще поискат да го направят. Или още по-лошо - може да решат да полетят сами и да вземат да скочат от горния етаж на дома ни.

Тогава си давам сметка колко глупаво се държа. Защо трябва да летя със затворени очи? Никой не ме е карал насила да скачам. „Тук съм от години и никога не е имало инциденти", беше казал консиержът.

Отварям очи.

И онова, което виждам и усещам, е нещо, което никога няма да успея да опиша с точност. Под мен е долината между двете езера. Градът се намира по средата. Аз летя свободно в пространството. Тихо е. Носим се с вятъра, реем се. Планините наоколо вече не изглеждат високи и страшни. Те са приятелски настроени, облечени в бяло и от всички страни огрени от слънцето.

Ръцете ми престават да са така напрегнати, пускам въжетата и ги разпервам като криле на птица. Човекът зад мен навярно е разбрал, че съм преобразена, защото, вместо да се спуснем, започваме да се издигаме, носени от невидимите въздушни течения, съществуващи в тази привидно еднородна атмосфера.

Пред нас, в същия този океан, един орел се носи на крилете си, които контролират мистериозния му полет без никакви усилия. Къде отива? Дали просто не се забавлява и наслаждава на живота и красотата наоколо?

Имам чувството, че с орела сме в телепатична връзка. Инструкторът го следва, той ни води. Показва ни откъде да минем, за да стигнем още по-нависоко в небето. Изпитвам същото като през онзи ден в Нион, когато си представях как ще тичам, докато тялото ми не остане без никакви сили.

Орелът ми казва: „Ела. Ти си небето и земята, вятърът и облаците, снегът и езерата".

Струва ми се, че съм в утробата на моята майка, напълно сигурна и защитена, изпитвайки всичко за пръв път. Скоро ще се родя, отново ще се превърна в човешко същество, което стъпва с двата си крака върху лицето на Земята. Но в момента единственото, което правя, е да стоя в тази утроба, без да се противя, и да се оставя да ме отнесе някъде.

Свободна съм.

Да, свободна съм. Орелът има право, аз съм планините и езерата. Нямам минало, настояще и бъдеще. Познавам онова, което хората наричат „вечност".

За част от секундата се чудя дали всички скачащи изпитват същото. Но какво значение има това? Не искам да мисля за другите. Аз се нося във вечността. Природата общува с мен като е обично дете. Планината ме уверява: „Ти имаш моята сила". Езерата ми нашепват: „Ти имаш нашето спокойствие и умиротвореност". Слънцето ме съветва: „Грей като мен, остави се да стигнеш отвъд собствените ти предели. Слушай".

Тогава започвам да чувам гласовете, които от толкова време са в мен, но аз ги задушавах с обсебващите си мисли за самотата, със среднощните си кошмари, със страха, че всичко ще продължи постарому. И колкото по-високо се издигаме, толкова повече успявам да се отделя от себе си.

Намирам се в друг свят, където нещата са точно такива, каквито трябва да са. Далече от живота, пълен с неотложни задачи, непостижими желания, страдания и удоволствия. Нямам нищо и съм всичко.

Орелът се насочва към долината. С разперени ръце имитирам движенията на крилете му. Ако някой ме види в този момент, няма да знае коя съм, защото аз съм светлината, времето и пространството. Аз съм в друг свят.

А орелът ми казва: „Това е вечността". Във вечността не съществуваме, там сме само инструмент на Ръката, създала планините, снега, езерата и слънцето. Върнах се във времето и пространството до мига, когато всичко се създава, а звездите се разбягват в различни посоки. Искам да служа на тази Ръка.

През главата ми минават разни мисли, които не могат да променят усещанията ми. Умът ми е извън моето тяло и се е слял с природата. О, колко жалко, че с орела ще стигнем до парка пред хотела долу. Но няма значение какво ще се случи в бъдеще. Аз съм тук, в тази майчина утроба, направена от нищо и всичко.

Сърцето ми изпълва всяко кътче от Вселената. Опитвам се да си обясня всичко с думи, опитвам се по някакъв начин да запомня чувствата си в момента, но мислите ми веднага се губят в нищото, което изпълва всичко.

Моето сърце!

Преди виждах една огромна вселена, а сега вселената изглежда мъничка точка в сърцето ми, което е станало огромно колкото цялото пространство. Инструмент. Благословия. Умът ми се опитва да контролира нещата и да намери обяснение поне за част от онова, което изпитвам, но могъществото наоколо е по-силно.

Могъщество. Усещането за вечността ме изпълва с мистериозното чувство за мощ и всевластие. Аз мога всичко, включително да излекувам страданието в целия свят. Летя и говоря с ангелите, чувам гласове, разкриващи ми тайни, които скоро ще забравя, но в момента те са толкова истински, колкото е орелът пред мен. Никога няма да съм в състояние да обясня какво чувствам. Дори на самата себе си. Но какво значение има това? То е в бъдещето, а аз още не съм стигнала до там. Намирам се в настоящия момент.

Разумът ми отново изчезва и аз се изпълвам с благодарност. Поздравявам огромното си сърце, преливащо от светлина и сила, което може да обхване всичко минало и бъдеще от днес до края на света.

За пръв път чувам нещо - кучешки лай. Вече сме близо до земята и реалността отново се връща. След малко ще стъпя на планетата, където живея, но ще нося усещането за всички планети и слънца в сърцето си, което е по-голямо от цялата Вселена.

Искам да остана в това състояние, но мислите ми се връщат. Виждам нашия хотел вдясно. Езерата са скрити зад горите и малките възвишения.

Господи, не мога ли да остана така завинаги? Не можеш, казва орелът, който ни е отвел до парка, където след миг ще се приземим, и сега се прощава, защото е уловил ново топло течение, с чиято помощ ще се издигне без никакви усилия, без да маха с криле, а само като овладее вятъра е перата си. Ако останеш в това състояние, няма да можеш да живееш в този свят, казва той.

Е, и? Започвам да си приказвам с орела, но се улавям, че го правя по някакъв рационален начин, опитвайки се да давам аргументи. Как бих могла да живея в моя свят, след като преживях Вечността?

Опитай, отвръща орелът едва доловимо. И отлита завинаги от живота ми.

Инструкторът ми казва нещо - подсеща ме, че трябва да тичам, щом краката ми докоснат земята.

Виждам ливадата пред мен. Онова, за което копнеех толкова силно - да стъпя на твърда земя, - сега сякаш е краят на нещо.

Но на какво точно?

Краката ми докосват земята. Затичвам се, а инструкторът овладява парапланера. Веднага след това идва при мен и маха въжетата. Поглежда ме. Аз съм зареяла поглед нагоре в небето. Виждам само други пъстри парапланери, които приближават към мен.

Давам си сметка, че плача.

- Добре ли сте?

Осъзнавам, че дори и да повторя скока, никога няма да изпитам същото.

- Всичко наред ли е?

Кимвам утвърдително. Не знам дали той разбира какво преживях.

Да, той разбира. Казва, че веднъж годишно се случва някой да реагира като мен.

- Като ги питам какво им е, не успяват да ми обяснят. И с приятелите ми се случва - някои хора сякаш изпадат в шок и се съвземат едва след като стъпят на земята.

Точно обратното. Но не ми се обяснява.

Благодаря му за „утешителните" думи. Иска ми се да му кажа, че не желая усещанията, които получих горе, да свършат, но си давам сметка, че вече сме приключили със скока и не съм длъжна да обяснявам никому нищо. Отдалечавам се и сядам на една пейка в парка, докато чакам мъжа ми.

Не мога да престана да плача. Той каца и идва при мен с широка усмивка, казва, че е било фантастично преживяване. Продължавам да плача. Той ме прегръща и казва, че вече е минало и че не е трябвало да ме насилва да правя нещо, което не искам.

Изобщо не става дума за това, отвръщам. Остави ме, моля те. След малко ще ми мине.

Идва човек от помощния екип, за да вземе термо-костюмите и специалните обувки и да ни даде нашите дрехи. Правя всичко автоматично, но всяко мое действие ме връща в някакъв различен свят - онзи, който наричаме „реален" и където не ми се стои по никакъв начин.

Същевременно нямам избор. Единственото, за което мога да помоля, е съпругът ми да ме остави сама за малко. Той пита дали да не влезем в хотела, защото е много студено. Не, добре съм си тук.

Седя сама половин час и плача през цялото време. Благословени сълзи, които измиват душата ми. Най-накрая си давам сметка, че е време окончателно да се върна в действителността.

Ставам и отивам в хотела. След малко потегляме към Женева. Радиото в колата е пуснато и така не ни се налага да говорим. Постепенно започвам да усещам нетърпимо главоболие, но не знам от какво - може би кръвта отново е започнала да циркулира на местата, които преди това са били блокирани от отшумяващите събития. Моментът на свободата идва с болка, но то винаги е било така.

На мъжа ми не му се налага да обяснява снощните си думи. На мен не ми се налага да обяснявам днешните си усещания.

Светът е прекрасен.

Остава само един час до края на годината. Кметството реши да ореже значително разходите за традиционното новогодишно празненство в Женева, така че ще имаме по-малко фойерверки. Още по-добре - цял живот гледам фойерверки и те вече не събуждат в мен същото вълнение, както когато бях дете. Не може да се каже, че изминалите триста шейсет и пет дни ще ми липсват. Имаше много вятър, падаха мълнии, морето почти преобърна лодката, но накрая успях да преплувам океана и да стигна до твърда земя.

Твърда земя ли? Не, от никоя връзка не може да се иска подобно нещо. Онова, което най-бързо я убива, са тъкмо липсата на предизвикателства и усещането, че нищо ново не се случва. Трябва да се изненадваме взаимно.

Всичко започва с едно голямо празненство. Идват приятелите, бракосъчетаващият говори куп неща, които е казвал стотици пъти на другите сватби, където е бил ангажиран - като например това, че домът трябва да се построи върху скала, а не върху пясък. После гостите хвърлят ориз върху нас, а булката хвърля букета към неомъжените жени, които тайно са изпълнени със завист. Омъжените обаче знаят, че започва път, който съвсем не е като в приказките.

Постепенно действителността идва и се настанява в живота ни, но ние отказваме да я приемем. Искаме партньорът ни да си остане съвсем същият човек, който сме видели пред олтара, докато си поставяме халките. Сякаш можем да спрем времето.

Не можем. И не бива. Мъдростта и опитът не променят човека. Времето не променя човека. Само любовта го променя. Докато летях, разбрах, че любовта ми към живота и към Вселената е по-силна от всичко.

Сещам се за една проповед, написана от неизвестен млад пастор през XIX в. В нея се анализира Посланието на свети Павел до коринтяните и различните проявления, които любовта има, докато расте. Той ни казва, че много от днешните духовни текстове са насочени само към една част от човешката душа.

Говорят за Мир, но не за Живот.

Пишат за Вярата, но забравят Любовта.

Казват какво е Справедливост, но не споменават Откровението - като това, което днес ме осени, след като скочих в бездната на Интерлакен, и което ме измъкна от черната дупка, собственоръчно издълбана от мен в душата ми.

Нека никога не забравям, че само Истинската любов може да победи която и да било друга любов на света. Когато отдадем всичко, вече няма какво повече да губим. Тогава изчезват страхът, ревността, досадата и рутината и остава светлината на едно безкрайно пространство, което не ни плаши, а ни сближава. Тази светлина непрекъснато се променя и това я прави още по-красива и пълна с изненади - не винаги онези, които очакваме, а които успеем да изживеем заедно.

Да обичаш в пълнота означава да живееш в пълнота.

Да обичаш завинаги означава да живееш завинаги. Вечният живот е неразривно свързан с Любовта.

А защо искаме да живеем вечно? Защото искаме да прекараме още един ден с човека до нас. Защото искаме да продължим да сме с някого, който заслужава нашата любов и който може да ни обича така, както смятаме, че заслужаваме.

Защото да живееш означава да обичаш.

Дори любовта към някой домашен любимец, към едно куче например, може да придаде смисъл на живота на човек. Защото, ако той няма тази връзка на любов с живота, ще изчезне и последната причина да продължи да живее.

Нека първо потърсим Любовта и всичко останало ще дойде от само себе си.

В продължение на десетте години брак вече изпитах почти всички удоволствия, с които една жена може да бъде дарена, и изстрадах болка, която не заслужавах. Въпреки всичко, когато се обърна и погледна в миналото си, има съвсем малко моменти - предимно много кратки, - в които съм изпитвала някакво слабо подобие на онова, което си представям, че е Истинската любов: когато родих децата си, когато седяхме с мъжа ми, хванати за ръце, и съзерцавахме заедно Алпите или езерото Леман. Но тъкмо тези кратки моменти оправдават съществуването ми, защото ми дават силата да продължа напред и внасят радост в дните ми - колкото и да се опитвах да ги направя по-тъжни.

Отивам до прозореца и поглеждам града навън. Снегът, който ни бяха обещали, така и не заваля. Но все пак смятам, че това е една от най-романтичните новогодишни нощи, които някога съм преживявала, защото усещах, че загивам, а Любовта ме възкреси. Любовта е единственото, което ще продължи да съществува, след като човешкият род изчезне.

Любовта. Очите ми се изпълват с радостни сълзи. Никой не може да си наложи да обича насила и не може да накара друг да обича насила. Можем единствено да погледнем очи в очи Любовта, да се влюбим и да й подражаваме.

Няма друг начин да постигнем любовта. Няма и по-голямо чудо от нея. Да обичаме другите, да обичаме себе си, да обичаме дори враговете си - така в живота няма да ни липсва нищо. Мога да си пусна телевизора и да видя какво става по света, защото, ако във всяка показана трагедия има поне малко любов, значи вървим към спасението. Защото любовта поражда още любов.

Онзи, който умее да обича, обича Истината, радва се на Истината и не се страхува, защото рано или късно тя ще спаси всички. Той търси Истината с чисто съзнание, смирено, без предразсъдъци и накрая е доволен от онова, което ще намери.

Може би думата искреност не е най-точната, за да обясни тази особеност на Любовта, но не мога да намеря друга. Не говоря за искреността, която унижава ближния. Истинската любов не се състои в това да излагаш на показ слабостите, а да не се страхуваш да се разкриеш, когато имаш нужда от помощ, и да се радваш, когато нещата са по-добри от онова, което са ти казвали хората.

Мисля с нежност за Якоб и Мариан. Може би тъкмо те ме върнаха при съпруга и семейството ми. Надявам се да са щастливи в тази последна нощ от годината. Дано всичко случило се да е сближило и тях двамата.

Дали не се опитвам да оправдая изневярата си? Не. Потърсих Истината и я намерих. Надявам се всички, които са имали подобно преживяване, да са постигнали същото.

Да се научат да обичат по-силно.

Това би трябвало да е нашата цел в този свят - да се научим да обичаме.

Животът ни предлага хиляди шансове да го направим. Всеки мъж и всяка жена ежедневно имат възможност да се отдадат на Любовта. Животът не е безкраен празник, а постоянно усъвършенстване чрез различни уроци.

Като най-важният урок е да се научим да обичаме.

Да обичаме все по-добре. Защото езиците ще изчезнат, пророчествата ще изчезнат, също и страните, стабилната Хелветска конфедерация, Женева, улицата, на която живея, уличните лампи, домът, в който се намирам сега, мебелите в стаята... а и моето тяло ще изчезне.

Но едно нещо ще остане завинаги, запечатано в душата на Вселената - моята любов. Въпреки всички грешки, въпреки решенията, с които причиних страдание на другите, въпреки моментите, когато самата аз смятах, че тя не съществува.

Отдръпвам се от прозореца, викам децата и мъжа ми. Казвам, че според традицията в полунощ трябва да се качим на канапето пред камината и да стъпим на земята с десния крак.

- Скъпа, вали сняг!

Изтичвам още веднъж до прозореца и поглеждам към уличната лампа. Да, вали сняг! Как не го бях забелязала?

- Може ли да излезем? - пита едното дете.

Още не. Първо трябва да се качим на канапето, да изядем дванайсет гроздови зърна и да запазим семките, за да имаме благополучие през цялата година. Нека направим всичко, което сме научили от предците си.

След това ще излезем навън, за да отпразнуваме живота. Сигурна съм, че настъпващата година ще е прекрасна.

Женева, 30 ноември 2013 г.

Превод то португалски Вера Киркова – Жекова

Обсидиан www.obsidian.bg

http://paulocoelhoblog.com

Животът е основният източник на вдъхновение за книгите на Паулу Коелю. Той се сблъсква със смъртта, преодолява лудостта, експериментира с наркотиците, устоява на мъченията, занимава се с магия и алхимия, учи философия и религия, чете много, губи и възвръща вярата си, опознава болката и удоволствието от любовта. В търсене на свое собствено място в света Коелю намира отговори на предизвикателствата, които засягат всички нас. Той вярва, че ние носим в себе си нужната сила да открием призванието си.

Първият му роман „Алхимикът“, е продал 65 милиона екземпляра и е променил живота на безброй хора по света. Неговите книги са преведени на 80 езика в над 170 страни, а тиражът е надхвърлил 165 милиона. Паулу Коелю е носител на 115 международни награди, а от 2007 г. е пратеник на мира на ООН.

Content

Куельо Пауло Изневяра