Міла Іванцова

Гра в паралельне читання

Лауреат ІІІ премії конкурсу романів, кіносценаріїв, п’єс та пісенної лірики про кохання «КОРОНАЦІЯ СЛОВА – 2012»

«Коронація слова» створює для вас нову хвилю української літератури – яскраву, різножанрову, захопливу, – яка є дзеркалом сьогодення і скарбом для майбутніх поколінь.

Тетяна та Юрій Логуш, засновники проекту

Міжнародний літературний конкурс романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «Коронація слова» був заснований за підтримки бренду найпопулярнішого українського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новітньої української культури.

Література, кіно і театр обрані не випадково, адже саме ці жанри є стратегічними жанрами культури, що формують і визначають зрілість нації.

Метою конкурсу та його завданням є пошук нових імен, видання найкращих романів, стимулювання й підтримка сучасного літературного процесу, кіно й театру і як наслідок – наповнення українського ринку повнокровною конкурентоспроможною літературою, а кіно й театру – якісними українськими фільмами й п’єсами.

koronatsiya.com

Понеділок

1

Так-так, ти, звісно, скажеш, що в мене не буває без пригод, щось та трапиться. Ось і сьогодні зранку у вагоні, коли сусід по купе діставав мою валізу з ящика під полицею, помітив у кутку на підлозі щось невеличке, зелененьке. Спитав, чи не моя то флешка вивалилася. Флешка була не моя.

Я метикую швидко. Тому варіант віддати провіднику відпав миттєво – він стояв поруч, саме роздавав квитки і точно не мав уявлення, що воно за предмет. Покрутила її в руках і кинула в кишеню. Вирішила: потім відкрию, може, знайдуться якісь координати господаря, то й віддам, раптом там щось важливе.

Тобі вже цікаво? Ото ж! :) Тому що я вже влаштувалася в єдиному місцевому готелі, а тепер сиджу на заводі (виділили стіл у кабінеті на 4 особи) і пишу тобі. І вже подивилася, що там на флешці. Запхати її у свій ноут побоялася – а як там орда вірусів? Знесе мені все на світі, що я робитиму в чужому місті цілий тиждень без мого бучика?! А тут завод чималий, хоч і в глухомані, у конторі потужний захист, свій сисадмін, коли що, впораються. Чесно кажучи, я сподівалася побачити якісь фотки, а може, ділові папери… А там якісь файли з текстами, чиїсь оповідання. І ніяких координат власника. :(

Я вже один текст проковтнула. Дивний трохи. Але читається. Наче в кіно сходила. І от що: аби ти не сумував там без мене, я вигадала одну забаву. Знаю-знаю, що писати великі листи ти не любиш… Хіба що відповідати на запитання. От і пропоную: а давай читати ці оповідання разом? Я майже впевнена, що автор – жінка, хоча…

От не кривися! Так і бачу, як починаєш вигадувати, що б таке відповісти, аби зістрибнути! Але що нам іще залишається на такій відстані? :) Просто мені б хотілося знати твою думку. Зрештою, не сподобається така гра – покинемо. Ніхто не силкує. Але, правда, було б цікаво – гра в паралельне читання. Інакше я в цій дірі загнуся з нудьги за тиждень!

Ні, це не жіночі сюсі-пусі. І не блогерство, якого ти терпіти не можеш. І мене вже підриває почитати ще. У цьому є певна інтрига – я їхала в одному купе з невідомим автором! Правда, у різний час… Можливо, до моїх рук потрапили ще ніким не читані твори? Ех… але вже час і попрацювати…

Коротше, у мене за кілька хвилин зустріч-знайомство з директором, головного інженера вже знаю. Я тобі причеплю до листа те перше оповідання, а ти вже знайди десять хвилин прочитати. До вечора розкажеш, чи прийшлося до смаку. Там чимало цікавих думок та спостережень! Про чоловіків у тому числі. Власне, воно про чоловіка і є. Правда, дещо старшого і геть не схожого на тебе. :)

P. S. І не телефонуй, щоб відмазатися! Точніше, телефонуй, але не відмазуйся! Я ж ходила з тобою на футбол?! Ну, то й що, що лише один раз, але ж…

P. P. S. А як будеш дуже пручатися, розсерджуся і зателефоную мужчині пристойної зовнішності, що їхав зі мною в купе. Він, до речі, виявляв до мене хоч і стриманий, але інтерес. Теж сюди у справах. Залишив мені візитівку. Ага? Ото ж!

Вже сумую без тебе.

Віталій дочитав і усміхнувся. Знизав плечима, трусонув головою, глянув на годинник на моніторі. До появи клієнта залишалося ще півгодини, тож він відкрив текстовий файл, доданий до листа.

Cпостерігач, або Таблиця Скарабеєва

Неоднозначно у свої п’ятдесят ставився Володимир Скарабеєв до нових реалій пострадянського життя. Не всі явища йому подобалися, хоча старим він себе ще далеко не вважав і бурчати не любив, принаймні, уголос. Хоча густо-часто ловив себе на роздумах. А кому це шкодить? Ділиться людина сама із собою думками з різних приводів, оцінює явища, обмірковує.

Власне, поговорити про це йому було ні з ким. На службі робота за комп’ютером потребувала зосередженості – не до розмов; близьких друзів не було, сім’ї теж: син поїхав навчатися до Польщі, там і роботу знайшов. З дружиною Володимир майже вісім років як розлучився – тихо, безкровно, не надто шкодуючи. Відтоді одного разу тільки й зустрілися – на похороні колишнього друга сім’ї. Розійшлися доріжки, як то кажуть. Прожили своє, сина виростили і розпрощалися.

Тож душевно поговорити не було з ким. Але це не надто засмучувало Володимира. Він шукав собі розвагу в книжках, у перегляді телевізійних передач (ще один плюс сучасного життя – кількість телеканалів така, що й не охопити), у прогулянках до лісу по гриби. А ще знаходив задоволення в нечастих, але ретельно підготованих теоретично поїздках містами та містечками України, які не кричать із буклетів тур-фірм, закликаючи іноземців, проте цілком варті уваги туристів.

Скарабеєв любив книжки. Дефіциту в них, як колись, уже не було. Ще однією його приємністю були прогулянки на київський книжковий ринок на Петрівці, де можна блукати хоч і весь вихідний день, перебирати книжки на розкладках, розпитувати продавців, щось купити для душі, а можна розглядати собі подібних.

Перечитавши багато видань із психології, Володимир вважав себе знавцем людей та їхніх звичок, умів здогадуватися про приховані мотиви вчинків, прислуховувався до напівтонів, приглядався до поз, жестів, міміки, та, виходячи з прочитаного, метикував, що саме за всім цим стоїть. Любив він спостерігати та дедуктивно міркувати про якусь людину, зачепившись за окремі деталі її образу. Ні, не в Шерлока Холмса грався наш герой і не злочини розплутував, просто так розважався – з цікавості домалював до черевика його власника. Треба ж чимось заповнювати це життя?

Ще одне нове явище сучасності – величезні супермаркети – Володимир оцінював позитивно, хоча й розумів психологію торгівлі, закладену в цю структуру. Тямив, що, зайшовши туди по хліб та молоко, ніколи цим не обмежишся, а рука сама потягнеться ще по щось, чим замилувалося око. Усвідомлював він і хитрість в одвічному дефіциті кошиків на користь візочків, які наче самі провокують набрати товару більше, підступність прозорих вітрин із їжею та стелажів, де можна помацати та вибрати будь-який товар, одвічно бадьорої музики, що лунає там цілий день, впливаючи на настрій покупців та надихаючи зробити приємність собі або ще комусь. Зрозумілим був йому також «останній акорд» поличок біля каси з різним солодким та жувальним дріб’язком, куди тягнеться рука навіть у дорослого, не кажучи вже про малечу, що нудиться в черзі.

Крім того, супермаркети давали Володимиру можливість, рухаючись із візочком між рядами товарів, непомітно спостерігати за людьми, їхньою поведінкою, реакціями, домальовувати в уяві чиїсь історії, поповнюючи таким чином власну віртуальну «Таблицю Скарабеєва» – своєрідну типологію собі подібних.

Інколи в нього виникало бажання посидіти тут день-два за касою чи хоча б поговорити з дівчатами-касирками про те, як наповнення візка віддзеркалює сутність покупця. Але касиром йому не бути, а дівчата навряд чи спокусяться пропозицією немолодого чоловіка поспілкуватися на виробничу тематику, бо під кінець зміни їх уже, мабуть, нудить від покупців, їхніх візків, та й від веселої музики теж. І навряд чи касирки, більшість яких приїхала до столиці на заробітки, надто переймаються питаннями психології, хоча миттю визначають рівень статків покупця за його «споживацьким кошиком».

Тож Володимир обмежився самостійними спостереженнями. Деякі з них викликали усмішку, інші – сумне зітхання. Наприклад, одного разу він помітив, як дві молоді яскраві жінки, ідучи назустріч одна одній, на мить зустрілись очима, а потім так само миттєво зиркнули в чужі візки, прикинувши, певне, рівень наповненості гаманця своєї візаві або її покровителя. Потім Володимир упізнавав такі самі погляди і біля кас, і через скло автівок, коли дівчата, кермуючи від супермаркету, блискавично оцінювали марку і вартість машини, кинувши оком на даму в зустрічному авто. Щось на кшталт гри «А ти що за одна?».

Спостерігав він також сімейні закупи, коли чоловік ходить паном, вибирає вина, сири, балики, а дружина, узявши з полички жіночий журнал, боязко зазирає йому в очі: «Можна?» Або як інший голова сімейства, котрому от-от розплачуватися на касі, раптом влаштовує ревізію обраному і позбувається лишків на останньому рубежі.

Не раз придивлявся Володимир, як пари розраховуються на касі, та робив висновки про їхній сімейний стан. Візочки з нечисленними, але вишуканими продуктами, готовою їжею, нарізкою сиру та баликів, баночкою ікри, фруктами, пляшкою дорогого вина чи коньяку (чи того й іншого) він не став би відносити до закупів для вечері сімейного типу. Швидше за все, передбачалася трапеза при свічках із взаємно приємним продовженням, що згодом підтверджував маленький пакетик, узятий мужчиною зі стелажа прямо біля касирки.

Таким чином, банальний для когось похід до супермаркету давав нашому герою стільки життєвого матеріалу, що і до кінотеатру ходити не треба. Якось у Володимира виникла думка, що уважне спостереження за жінкою, котра наповнює свій візок у супермаркеті, може стати доленосним, адже проникнення в таїнство закупів може розповісти про людину набагато більше, ніж розглядання попутників у маршрутному таксі дорогою на роботу. І зажевріло в нього бажання поспостерігати вже не для поповнення «таблиці», а, можливо, з дальнім прицілом на спільну старість. Хто знає?.. Адже простий металевий візок може стільки розповісти про свою тимчасову хазяйку – про рівень доходів, про легкість, із якою вона прощається з грішми, чи про її скупість, про кулінарні уподобання, збіг яких у сімейному житті теж досить важливий…

Подумавши про це, Володимир презирливо скривив губи, пригадавши одвічні тортики-зефірки-шоколадки колишньої дружини. Та боролась із зайвою вагою виключно на словах, не маючи сил відмовити собі у цих витребеньках, як і в трьох ложечках цукру на чашку чаю чи кави, та ще й із мімікою грішниці, котра щиро кається.

Покрутивши в руках пакет гречаної крупи, Володимир поклав його до візка та рушив із ним уздовж ряду стелажів. У візку вже були пакет «Геркулесу», але не вітчизняного, а німецького (він ніжніший), пакет рису (крізь прозору упаковку видно було тонкі видовжені зерна – він завжди купував саме такий, а не круглий, що схожий на перловку), шматок «Російського» сиру, грамів чотириста, та житній хліб-цеглинка в прозорому пакеті. Раптом Володимир помітив, що хліб лежить на упаковці з яйцями. Він на мить замислився, адже цього разу вони не входили до списку покупок.

«Механічно, мабуть, – подумав, на всяк випадок дістаючи з кишені куртки квадратний аркуш, де в стовпчик його рукою було записано все необхідне. – Знов заспостерігався!»

Він пішов далі, простягнув руку до маринованої кукурудзи (любив її і просто так, і як додаток до різних страв), як раптом з-за спини пролунало:

– Перепрошую, ви забрали мій візок!

Володимир озирнувся. Позаду стояла русява жінка середніх років у бордовій курточці з пухнастим хутряним коміром, у чорних джинсах, у чобітках на високих підборах та із сумочкою на плечі. У руці вона тримала невеличкий аркуш паперу, певне, теж зі списком продуктів. Обличчя її було спокійне та усміхнене, а рука вже потяглася до візка, але Володимир несподівано навіть для себе заступив свою здобич і промовив:

– Як же?! Вибачте, це мій візок. Ось, усе за списком…

– Пардон? – незрозуміло відреагувала жінка.

– Ну… – чомусь знітився Скарабеєв, – я хотів сказати… ось, можете глянути, все за списком складаю, пам’ять, знаєте, вже не та… Завжди вдома згадаєш, що чогось не взяв…

– Але, власне, у мене теж список… Звісно, я не підписувала все, що накидала до візка, – знизала плечима візаві, помахала перед носом у Володимира своїм листком і спробувала зазирнути за його спину й упевнитися, що візок справді її.

Скарабеєв раптом згадав про упаковку яєць, гаряча хвиля вдарила йому в голову, а щоки миттю спалахнули, чого з ним не бувало вже багато років.

– Послухайте, пане, мені абсолютно ніколи бігти по новий візок і складати все спочатку. Ви пошукайте свій уважніше! – пішла в атаку жінка, помітивши, як знітився опонент.

Володимир озирнувся й дійсно помітив загублений візок із таким самим набором продуктів за п’ять кроків, але біля протилежного стелажу – мабуть, хтось відсунув убік, поки він розглядав гречку. Вибачившись, чоловік викотив з-за спини предмет суперечки та передав дамі. Інцидент здавався вичерпаним і безглуздим, але щось тенькнуло всередині в нашого героя, і думки його заметушилися в голові, забулькотіли в якійсь хімічній реакції, видавши результат: «Це не випадково! Це ж ЗБІГ!»

У його списку залишалися ще мінеральна вода, м’ятний чай, паперові серветки, туалетний папір та рідина для миття жирного посуду. Усе це можна було зібрати та покласти до візка за три хвилини, але Володимир уже не поспішав. Він перебував під враженням від дивного випадку, і не так від «викрадення» чужого візка, як від тотожності обраних продуктів, котра наводила його на думки про можливість інших співзвучностей із цією дамою.

Жінка теж видалася йому досить цікавою. Він не назвав би її худорлявою, але ознак зайвої ваги, яку Володимир вважав результатом недисциплінованості, не було. Світле волосся підібране та заколоте на потилиці. Така зачіска виявляла жіночність та охайність її власниці. Одяг не був ні виклично-яскравим, ні занедбаним. Відчувалася рівновага і почуття міри, баланс у всьому. Володимир прочитав багато розумних книжок, підкреслив у них безліч мудрих думок та чужих висновків, зробив чимало власних спостережень і навряд чи помилявся в цьому випадку.

Набір продуктів, подібний до його власного раціону, дозволяв припустити, що дама, швидше за все, самотня. Він добре пам’ятав, як стояла годинами «біля мартена» колишня дружина, коли їх у сім’ї було троє. І сама любила попоїсти, та й двоє мужчин переробляли продукти досить активно.

«Шкода, не встиг поглянути, чи має вона обручку», – подумав Скарабеєв і сам здивувався своїй несподіваній практичній цікавості до незнайомки.

Раптом усвідомивши, що співзвучна йому особа може вислизнути через одну з багатьох кас, поки він не поспішає добирати товари за списком, Володимир тріпнувся, почав озиратись і чомусь занервував. У скронях йому застукотіло, він подумав, чи не прийняти гомеопатичну пігулку від тиску, круглу коробочку з тими ліками він носив у нагрудній кишені. Та натомість, не зупиняючись, швидко покотив візок до рядів побутової хімії та паперової продукції. Між тим Володимир стріляв очима праворуч-ліворуч, виглядаючи бордову куртку з пухнастим коміром. Не помічаючи навкруги нікого, він швидко закинув до візка рідину для миття посуду, пакет серветок, пару рулонів туалетного паперу з дірочкою для держачка та рушив до касового ряду.

Дами ніде не було. Володимир схитрував: вийшовши з господарчого відділу, який закінчувався біля останньої в довгому ряду каси, він не рушив до неї розраховуватись, а покотив візок уздовж усіх кас, поглядаючи на покупців, котрі наблизилися до етапу розрахунку. Він пригадав, що список у жінки був невеликим, тому навряд чи вона блукатиме довго. Та й промовила: «Мені абсолютно ніколи…»

«Десь тут, десь тут має бути, – схвильовано сканував він очима невеликі черги біля кожної каси, але знайомого силуету ніде не бачив. – Невже проґавив? Невже пішла?!»

Володимир зітхнув, іще раз озирнувся і став до передостанньої каси. У голові його прокручувався короткий, але такий хвилюючий інцидент, виникали кореляції між окремими деталями, домальовувався образ, моделювався характер незнайомки…

Аналітично-творчу роботу його мозку перервав дзвінкий дівочий голос, який суворо велів комусь під’їхати через п’ять хвилин на парковку супермаркету та допомогти винести і завантажити покупки. Володимир озирнувся. Симпатична дівчина в яскравому різнокольоровому шарфі на чорній куртці та з шапкою кучерявого русявого волосся, тримаючи однією рукою мобільний, другою підтягла до себе візок. За звичкою Володимир оцінив його вміст і посміхнувся скептично-поблажливо.

У цілковитому безладі візок наповнювали пара довгих французьких булок, бляшанка з кільцями ананасу, рахат-лукум, шампунь, фарба для волосся, рідина для зняття лаку, упаковка декоративних свічок, пакет моркви, прозора коробочка з плодами ківі, банка згущеного молока, стаканчики з йогуртами, палка салямі, три пачки апельсинового соку, пляшка «Коли», пакет меленої кави, пляшка пива, кілька пакетів сухого грибного супу швидкого приготування, упаковка сосисок, шматок сиру, зефір у шоколаді, прикритий трьома плитками шоколаду без зефіру. Ліктем дівчина притискала до себе пару жіночих журналів та знову намагалася зателефонувати з мобільного.

– Мужчина, викладайте товар на транспортер! Пакет вам треба? – звернулася до Володимира касирка.

– Так-так, пробачте, задумався, ні, не потрібен пакет, у мене є, – заметушився він.

– Мам! Підходимо. Друга каса, давай швидше! – промовила дівчина в слухавку.

– Картка є? – спитала касирка, швидко завершивши підрахунки.

Володимир простягнув дисконтну картку, склав свої покупки.

Він розрахувався, поставив пакунок у візок і, від’їхавши на кілька метрів убік, став переглядати чек. Раптом якийсь новий рух біля каси змусив його озирнутися. Дівчина вже завалила своїми безглуздими покупками весь транспортер і намагалася їх ущільнити, відгородивши спеціальною паличкою, але при цьому вона зверталася до його Незнайомки, котра раптом виникла поруч:

– Мам, викладай скоріше, Юрка вже під’їхав, зараз нас забере і додому підкине. Рахуйте, будь ласка, окремо, – промовила вона до касирки.

Володимир остовпів. Дама, всміхаючись, енергійно викладала знайомий набір продуктів, уже доповнивши його пляшкою такої самої мінеральної води, серветками та двома рулонами туалетного паперу з дірочкою для держачка.

Варіанти можливих комбінацій роїлися в голові Скарабеєва. Дисонанс виліпленого ним образу Незнайомки з яскравою та імпульсивною дівицею, власницею незбалансованого харчового набору та дзвінкого голосу, вибив його з рівноваги. У скронях знов застукотіло, він машинально витер лоба і продовжував спостерігати за сценою біля каси. Мама та донька поклали все, що вміщав доньчин візок, у три пакети, а товар із маминого візка – ще в один. Вони отримали два чеки. Це залишало сподівання, що відносно доросла донька харчується, а може, й живе окремо, а Незнайомка, котра розуміється на істинному, все ж таки, все ж таки…

До каси підскочив високий худорлявий хлопець зі зв’язкою ключів у руці, привітався, підхопив пакети, завантажив їх у візок і покотив до виходу. Дівиця йшла попереду, а Незнайомка рушила слідом за ними. Несподівано наштовхнувшись на здивований погляд Володимира, вона всміхнулася йому, знизала плечима і пішла далі, швидко цокаючи підборами.

Володимир, геть розгублений, узяв свої покупки й повільно рушив до прозорих розсувних дверей. Біля виходу хлопець уже завантажував пакети до багажника, дів чина рішуче командувала, а мама стояла поруч.

– Юро, цей пакунок постав ближче, я його заберу першим. Треба занести Вікторії Петрівні – сусідка хворіє, просила зробити для неї закупи, – промовила Незнайомка, і Володимир завмер на ходу, усвідомивши жахливу погрішність у своїй «Таблиці»…

Він вирішив пройти три зупинки до дому пішки. Весняний вітер ганяв небом рвані хмаринки, а під ногами траплялася то розмокла глиниста земля, то купки сірого затоптаного снігу. Володимир ішов і все намагався поєднати струнку незнайомку на високих підборах з її дурнуватим набором продуктів – розчарування проковтнуло надію. Сьогоднішній випадок похитнув його виважену теорію. Виходить, треба ще думати, треба думати…

Послизнувшись, Володимир ледве втримав рівновагу і вирішив, що надто вже близько до серця взяв він сьогоднішню подію. А вдома, вже перед сном, знову прокручуючи в пам’яті дивину дня, раптом усвідомив, що Вікторією Петрівною звуть і його колишню дружину.

2

Жінки-жінки… Ніколи не знаєш, чого від вас чекати! Доби не пройшло, як попрощалися, а на тобі – отримайте завдання на канікули, щоб не гуляв!:) Ти б краще, Жанночко, розповіла, як доїхала. От, наприклад, як саме до тебе клеївся пристойного вигляду сусіда по купе? (Навіть не написала, якого він віку – чи зіпсований дідуган, чи накачаний мачо?) Я вже ревную. Ти не написала, чи теж дала йому візитівку. Скоро буде запрошення в ресторан. Начувайся! Чоловіки у відрядженні прагнуть сексу і тільки сексу! Все одно з ким.

Як там перший день на заводі? Уже повирішувала їхні проблеми чи лише намітила напрямки міжнародних контактів? Жінка-інженер із зовнішністю телеведучої, спеціаліст із вогнетривких матеріалів усе ще спричиняє в мені якийсь зсув свідомості. Колись у дитинстві я думав, що всі жінки працюють лікарями, вчительками, бібліотекарками чи продавчинями. Правда, Валентина Терешкова літала в космос. А в ХХІ столітті вони здебільшого подалися в моделі, в шоу-бізнес, дехто – у журналістику. Ти – виняток.

То як минув день? З ким сьогодні вечеряєш? З головним інженером чи із сусідом по купе? Як його звуть?

Ти не зрозумів умов гри?

Повторюю: ти читаєш прикріплене оповідання і в кількох абзацах висловлюєш думку про персонажів, події та припущення щодо автора. Відсилаєш мені. А я тобі – свої.

Ось чим треба зайняти твою голову замість думок про сусіда по купе чи головного інженера! :)

«Чоловіки у відрядженні прагнуть сексу і тільки сееееексу!» Яке глибоке розуміння психології собі подібних…

Тебе послухати, то корінь зла – змушений/жаданий відрив від дому? Зриваються хлопці з ланцюга і…

А поза відрядженнями всі домашні, хазяйновиті і дуже вірні чоловіки?

Дорогенький, а що тоді ми з тобою робимо вже мало не два роки у рідному місті і без усяких відряджень, а?:) Було б бажання!

Сусіда по купе звуть Андрієм. Може, йому і хочеться сексу, та мене це не обходить! Поки що. Хоча містечко це богом забуте і довго тут робити нічого. Сподіваюся, що до кінця робочого тижня закінчу все намічене і… знову твоя. :)

Про зовнішність телеведучої – не підлещуйся, знаємо ми вас… Хоча директор заводу та головний інженер теж висловили здивування з приводу того, що молода жінка виявилася тим крутим спеціалістом їхнього профілю, стажувалася в Німеччині та Угорщині, знається на західній сировині і допоможе їм із вибором нових постачальників. Усі ви такі… Не довіряєте, приглядаєтеся, мабуть, боїтеся, щоб жінки не посунули вас із нагрітих місць. Он за кермом уже в кожній третій-четвертій машині – жінка! Правда, це в Києві, а не тут.

Уявляєш, а в готелі немає Інтернету. Я сидітиму в конторі ще годину. Сподіваюся до кінця дня отримати листа від тебе.

Мене дійсно запросили на вечерю до місцевого ресторану, керівництво прагне продемонструвати свою гостинність. Але не думаю, що то буде допізна. Зможеш-схочеш – набери, поділюся враженнями.

Обіймаю.

* * *

Не знаю, чи встигнеш ти прочитати сьогодні цього листа. Затримався, були важливі перемовини. Здається, ми маємо чималі шанси виграти тендер на страхування майна одного банку в межах усієї України. Це був би класний результат на перспективу – приміщення, банкомати, усі їхні автомобілі… Та тобі це не цікаво. То я, власне, про те, чому не відповів одразу.

Тож про Скарабеєва… (Ото вже далися тобі ті чужі тексти!)

Хороше оповідання. Але жіночих думок більше. Чоловік, плануючи новий роман, не стане згадувати колишню. Проїхали. Нецікаво і ліньки.

І в чужий візок не буде зазирати. Та й навряд перейматиметься, що там хто побачить у його візку. Йому по барабану. От коли він сидить у непрестижній машині – то йому не байдуже, як побачать. А візок у маркеті – ні. То як білизна, скинута в купу перед машинним пранням, – чоловікові до лампочки.

Навряд чи можна познайомитися з жінкою, котра робить закупи. Вона в іншому вимірі. Як на мене, помилка Скарабеєва в тому, що не там шукав. Краще б він до касирок придивився, там би мав більше шансів.

Виходячи з усього, сказаного вище, думаю, що автор – жінка, тому що мислить вона псевдо-логічно, не по-чоловічому. Тобто наче й логічно, але на чоловіче око неправдоподібно.

Проте і чоловіки бувають різні, може, донжуани з вашого заводу чи Андрій, котрий шукатиме пригод у відрядженні, витлумачать цей літературний шедевр інакше – запропонуй і їм таку гру. :) Бачиш, як ти вмієш крутити чоловіками – змусила мене написати цілий твір, добре, хоч не вимагала аналізувати тему, ідею, художні засоби, як у школі вчили. :)

Не знаю, чи бажати тобі смачного і несумного вечора, чи вже спізнився…

Обіймаю. Ревную.

* * *

Бажати! :)

Я саме збиралася вимикати комп, як упав твій лист, іще тепленький!

Дякую! Я подумаю про твої враження. Трохи здивована. Я сприйняла інакше. Які ми все ж таки різні, чоловіки та жінки! Хоч і живемо в одному світі і поруч.

Їдемо вечеряти. Думаю, розмова точитиметься навколо виробничих питань. Наче мало було дня і буде їх попереду… Та, власне, про що ще можна говорити з інженером?! :)

3

Жанна, стоячи на сходах єдиного в місті готелю, провела поглядом машину директора заводу, яка віддалялася, підстрибуючи на вибоїнах, і відносила у своєму череві загалом приємного повновидого шефа та дотепного головного інженера. Як водиться, директор мав водія, тому «хлопці» дозволили собі повноцінно повечеряти зі столичним інженером, який до всього виявився молодою приємною жінкою. Жанна навіть усміхнулася їм услід, пригадавши, як обидва в міру наростання градуса в організмах помалу переходили з виробничої тематики на загальнолюдську. Мабуть, усі чоловіки в цьому подібні: за розмовами про її стажування в Німеччині та Угорщині, про їхні власні відрядження по Європі та до Китаю пішли жарти та анекдоти, традиційне гусарство: присутність жінки, та ще й зі столиці, додавала тонусу обом уже немолодим чоловікам.

Віталій неодмінно класифікував би цей факт як бажання затягти її у ліжко. Він ревнує. Вважає, що всі чоловіки, з якими перетинаються її шляхи, неодмінно марять про одне й те саме. Трохи примітивно оцінює він своїх одноплемінників. Чи то через власні комплекси, чи від розуміння того, що може будь-коли її втратити…

Звісно, жінкам приємна чоловіча увага, але ж не хочеться вірити, що все аж настільки спрощено. Він старший на тринадцять років. Має певний життєвий досвід та власні висновки з нього. Але інколи просто дивує її своїми визначеннями, які шкрябонуть, бува, щось там у душі… Проте вони вже майже два роки разом. Чому? Навіщо? Чи надовго? І чи таки разом?

Може, відчуваючи цю дивну різницю у їхньому світосприйнятті, прагнучи кращого взаєморозуміння, Жанна і причепилася до Віталія з цією грою в паралельне читання. Чомусь із перших абзаців оповідання (найвірогідніше, то писала жінка, яка прагнула зрозуміти чоловіків!) Жанна уявила, що читає цей текст уголос Віталію і зараз він кивне чи заперечить, щось пояснить, погодиться чи опротестує… Оповідання, яке вона проковтнула за кілька хвилин, видалося схожим на короткометражний фільм, на історію, яка запускає певну реакцію в голові, і ти живеш далі, час від часу згадуючи героїв та події.

Жанна знов усміхнулася. Певне, тепер щоразу, катаючи візок між стелажами супермаркету, вона буде згадувати прочитану історію про похибку в теорії пана Скарабеєва. І зазиратиме нишком у чужі візки…

Перед виходом із контори заводу вона похапцем прочитала відповідь Віталія, його враження від оповідання. Щось він там наплів геть дивне, важко навіть точно пригадати. Та й час уже пізній. Голова мов не своя. Ніч у потязі. Довгий день. Ресторан. Непогане вино… Пора спати. А зранку – перечитати лист і пояснити, що він ні чорта не розуміє… Хоч і дожився до сивого волосся. Ні чорта…

Машина директора давно розчинилася в нічному туманному мареві. Місто пахло вологим прілим листям і димом осінніх багать. Доживав своє жовтень. Кілька ліхтарів лили молочне світло біля готелю, далі вулицею світили через один, потому ще рідше, і, зрештою, місто перетворювалося на ілюзію, ніби у фотошопі[1] задній план картинки було розмито, розтерто, затемнено. І це мало символічно означати, що життя не десь там. Воно ось тут. Тут і зараз. І важливе тобі лише те, що до тебе найближче…

Жанна повільно простягла руку до вхідних дверей готелю. Раптом вони відчинилися самі, явивши їй знайому фігуру Андрія. Саме з ним уранці попрощалася на вокзалі, зійшовши з потяга Київ – Край Світу і лишень трохи не доїхавши до кінцевої станції.

– Бачу, вечерею вас уже хтось нагодував, мій план накрився, – всміхнувся він.

– Невже так помітно? – ще не обравши потрібного тону для розмови, спитала Жанна.

– Трошки є. Не напружуйтесь. Клеїтись не буду. Покурю та піду спати.

– От біда! А я вже розмріялася, – втомлено хмикнула Жанна.

Андрій теж хмикнув, підпалив цигарку, затягнувся і сказав:

– А от на ранкову каву запрошую. Готель простецький, але я розвідав: сніданок доволі прийнятний, а ще… – він загадково усміхнувся.

– Що? – зосереджено втупилася в нього Жанна.

– А ще їм учора встановили нову німецьку машину, що варить каву! То маємо шанс пити не розчинну.

– Аааа… – дещо розчаровано проспівала Жанна. – Якби їм до машини ще й кави пристойної привезли…

– Ну, то вже перевіримо на практиці. О дев’ятій вас влаштує?

– О дев’ятій уже маю бути на заводі, – зітхнула жінка.

– Окей! Чекаю о восьмій у вестибюлі, – погодився Андрій і прочинив перед нею двері.

Жанна сфотографувала його поглядом, вдихнула запах цигарок та залишковий аромат чоловічого парфуму.

«До сорока років. Одружений. Двоє дітей. У відрядженні», – пронеслося в її голові припущення.

«Хоче сексу з будь-ким», – прошурхотіло голосом Віталія. Жанна хмикнула. Двері за її спиною зачинилися.

Вівторок

1

Ранку доброго!

У тому, що готель без Інету, є навіть плюс. Учора, повернувшись із вечері, впала і заснула. А був би – то писала б розгромного листа з приводу твого сприйняття того оповідання та дурних ревнощів до всіх чоловіків на моєму шляху. Але, бачиш, виспалася, випила зранку непоганої кави, вчорашні емоції вляглися, то пишу лише «взагалі», і сьогодні твоє дивне світосприйняття вже не видається мені антагоністичним. Хоча мій ранковий плюралізм не означає, що я пристала на твій бік чи погодилася! Щоправда, завдяки тобі трохи «розвинулася» в царині чоловічої психології.

«Чоловік, плануючи новий роман, не стане згадувати колишню. Проїхали. Нецікаво і ліньки». Тепер я знаю, що ти мене не згадуватимеш. А може, це й на краще.

«От коли він сидить у непрестижній машині – то йому не байдуже, як побачать. А візок у маркеті – ні. То як білизна, скинута в купу перед машинним пранням, – чоловікові до лампочки». Але ж він вбачав у тому спосіб віднайти подібне собі, шукав. Чи ти вважаєш, що чоловік до такого не міг докотитися за визначенням? А непрестижна машина – ооо, так-так! Десь я читала, що чоловіки ідентифікують своє авто зі своїм… (ги-ги-ги). Звісно, чим крутіше, тим… крутіше!!!:)

«Навряд чи можна познайомитися з жінкою, котра робить закупи. Вона в іншому вимірі». Як романтично! Але відкрию секрет: МОЖНА! Жінка (самотня чи невдоволена своїм супутником) підсвідомо готова до дива завжди! Хто знає, а раптом той самий принц послизнеться на мандаринці в овочевих рядах буквально перед її ногами?! Чи, навпаки, врятує її від коробки з каструлями, що фатально летить дамі на голову зі стелажів… А? О! Отож! І білий кінь його там десь ірже на парковці біля супермаркету, й амури вже нагострили стріли… Ех… :)

«Як на мене – помилка Скарабеєва в тому, що не там шукав. Краще б він до касирок придивився, там би мав більше шансів». Та на біса молоденьким касиркам той підтоптаний зануда з «Геркулесом», мінералкою та туалетним папером у візку?! Ха! Оце вже логічно!!! І якщо ти не помітив, то білого коня у нього теж не було, чалапав він додому пішки! :)

«Виходячи з усього сказаного вище, думаю, що автор – жінка, тому що мислить вона псевдо-логічно, не по-чоловічому. Тобто наче й логічно, але на чоловіче око неправдоподібно». Ага! Таки згоден зі мною! Ну і хай «псевдо-логічно»! А як на моє око – дуже навіть органічно і зрозуміло. Я й сама багато з чим по ходу читання погоджувалася чи дивувалася, як то мені раніше таке на думку не спало! Ех… Ми таки з різних планет… :(

«Проте і чоловіки бувають різні, може, донжуани з вашого заводу чи Андрій, котрий шукатиме пригод у відрядженні, витлумачать цей літературний шедевр інакше – запропонуй і їм таку гру». Ні, я ж не соцопитування приїхала тут проводити. То гра для обраних! А з ними в мене інші ігри. О, до речі, час і попрацювати. Бачиш, як завелася – і не думала вступати з тобою в полеміку, аж ось… :)

На цьому прощаюся, обіймаю тебе, притуляюся… Йоу! Починаю збуджуватися.

Ні! Геть емоції! Потискаю руку і йду до роботи!

А тобі аттачу[2] одразу два оповідання. Одне малесеньке, прикольне, а друге я ще й сама не читала. Тож попрацюймо, а потім пірнемо в нього разом!

P. S. Зранку побачила на мобільному пропущений виклик від тебе. Мабуть, я не почула вчора. Передзвонювати не стала. Як водиться… Далі від гріха.

Сумую без тебе. Отаке…

* * *

А я чекав розповіді про вчорашню вечерю… Твої мужчини, мабуть, розпускали там хвости, роздували щоки, розповідали, які вони круті і перспективні (звісно, за місцевими масштабами), а потім перейшли до компліментів та анекдотів? Чоловіки такі…

Мабуть, було весело, раз не чула, як я дзвонив. Танцювали?

Знову трішки ревную. Хоча… так-так, знаю – не маю права. :(

Зараз читну маленьку оповідку і поїду до банкірів – жуємо робочі моменти, знову перемовини з приводу того контракту, про який я тобі говорив. То був би незлецький закидон на перспективу.

Колеги

Середнього віку струнка Фея в джинсах і смугастому светрику згрібала на газоні листя.

Тому що осінь.

Вона пробувала спалювати його на краю дачної ділянки, але насичене нічною вологою листя горіло погано. Чаклуючи біля неслухняного вогнища, Фея раптом помітила біля паркану брудну пляшку, заткнуту корком. Недовго думаючи, вона підняла пляшку, витягла корок і кинула його в купу листя, туди, де знизу ще миготіли червоні вогники, – може, розгориться?

І раптом почалося! У пляшці щось зашипіло, Фея злякано відкинула її, але процес ішов: повалував дим, полетіли іскри… За хвилину з димової хмари виник середнього віку чоловік високого зросту, міцної статури, у пристойному діловому костюмі. На лацкані – бейджик із написом «Джин».

Фея спершу оторопіла від несподіваних спецефектів, але опанувала себе і не подала знаку. Поправила волосся на лобі, випрямила спину, уперла руки в боки і каже:

– Здрааастє! Ви чого тут розшумілися?! Лякаєте? Іскри розкидаєте? Що, бажання виконуєте? Ха! Так ми це і самі запросто! Теж мені… Джин! – і вона показала нашивку на рукаві свого светра – «Фея».

Джин не чекав такого прийому. Сто століть життєвого досвіду, а таке вперше – нарватися на колегу! Він покліпав очима, покрутив головою, потім трохи оговтався і мовив:

– Дамочко, що ж це ви така неприязна? Бабине літо фінішує, туди-сюди – і зима. Хіба мало бажань? Хто ж іще вам таке запропонує? Хто жінці допоможе?! Знаємо ми цих простих смертних, їм самим аби урвати користі від дамочок. А вже від Феї і поготів!

– Хіба?! – на мить замислилася Фея. – Ну, тоді допомагайте! От вам сірники, он граблі. Ось листя, он вогнище знову згасло. Продовжуйте за мене. А я на лавочці трохи посиджу, перепочину на сонечку. Що ж ви так розгубилися? Не звикли до фізичних навантажень у вашій пляшці? Так саме привід розім’ятися! – і вона засміялася дзвінко, але не образливо, а в очах її застрибали дивні іскорки.

Джин знову зніяковів від непередбачуваності сучасних Фей, але очі в колеги були добрими і не обіцяли великих неприємностей. Він знизав плечима, всміхнувся, зняв бейджик, поклав його до кишені і нерішуче простягнув руку до грабель.

Вам цікаво, що там було далі? А Бог його знає! Адже корок від пляшки згорів разом із листям.

* * *

І правда, славна мініатюра! І осінньо-реальна, і фантастична, і з гумором. А Фея така ділова, аж на тебе схожа, коли ти береш руки в боки! Правда, вона середніх літ, це десь за сорок? А ти, як співав Меладзе, «юных лет хмельная дева»…:)

Я вже не маю сумнівів, що це писала жінка. Бо тільки жінка могла в кінці риторично спитати: «Що там було далі?..» Адже для чоловіка однозначно зрозуміло – далі там був секс! Навряд чи просто на осінньому газоні, але в принципі… :)

Я помчав! Друге оповідання потім. А поки що уявлятиму тебе Феєю, а себе – Джином!

* * *

Бачу, ти в бадьорому настрої та в доброму гуморі… Завуальовані компліменти робиш, юною дєвою нарік… Підлизуєшся? Гм… «Далі там був секс!» Бач, як миттєво все визначив! Не буду стверджувати, що це геть неважливо (і неможливо як продовження оповідання), але ж ви, пане, тільки про це й думаєте, га?! Чи то голодній курці сниться просо? :)

Хоча… Я теж скучаю.

P. S. Не танцювали.

P. P. S. Далі читай! Тебе ж на розмови про чоловіків, жінок та їхні стосунки не часто й витягнеш. То сили небесні послали мені цю флешку, може, хоч так нарешті розберуся, що ти за один. :) А уяви, якби там були студентські реферати чи пара скачаних фільмів?

2

Сидячи у своїй машині після переговорів у банку, Віталій глибоко зітхнув і завмер. Відчув утому й голод. Повертатися в офіс не хотілося. Наближався обідній час. Він покрутився вуличками Подолу і припаркувався на Контрактовій площі. Рушив пішки до старого будинку на розі, де площа виливалась у вулицю (чи вулиця вливалася в площу?). Там в останні роки можна було швидко і більш-менш нормально поїсти; хоча харчевні фаст-фуду далеко не ресторан, але… Але там були вікна. Величезні вікна другого поверху старого будинку з панорамою Контрактової площі.

Колись, за радянських часів, тут знаходився всіма знаний «Подільський універмаг». Віталій кинув погляд уперед: довга пряма вулиця Сагайдачного веде вдалину, аж до Поштової площі. Праворуч від неї два трамвайчики старовинного фунікулера невтомно снують вгору-вниз, а ліворуч на Дніпрі живе сво —

їм життям міський річковий порт. Далі вулиця Сагайдачного перетікає у Володимирський узвіз, по ньому автівки повзуть нагору, у центр міста, або спускаються на Поділ.

Колись вулиця гетьмана Сагайдачного називалася Жданова, що нічого не говорить сьогоднішній молоді, утім, і йому колись промовляло небагато. Хіба мало було різних героїв радянської пори, іменами яких називали вулиці? Усе змінилося відтоді. От і Жанночка інколи щиро дивується його спогадам та розповідям про колишнє. І тоді відчувається різниця між ними в тринадцять років. А так наче й не дуже. Кажуть, жінки раніше дорослішають, вони мудріші та відповідальніші. Дівчатка навіть говорити починають раніше, ніж хлопчики-однолітки.

Одного разу вони з Жанною їхали в його машині, Віталій крутив приймач і раптом вловив стару пісню про солдата, який нібито пише своїй дівчині: «Только две, только две зимы, только две, только две весны ты в кино, ты в кино с другими не ходи!»[3]

Оце була несподіванка! Він щиро розреготався і почав бадьоро підспівувати, відбиваючи ритм на кермі. Жанна дивилася на нього, як на психічно хворого, і поблажливо посміхалася, а потім переповідала, як то дивно виглядало збоку.

Якби ж вона знала, скільки разів горланили вони ту пісню, карбуючи чоботами крок по плацу! І яким актуальним був для солдатів факт неходіння в кіно «с другімі». Віталій не мав дівчини, яка б проводжала його в армію й обіцяла чекати. З одного боку, це було мінусом порівняно з тими, кому мало не щодня солдатська пошта приносила конверти без марки та з якимись романтичними дівчачими дурницями. З другого – не було й мороки. А то переживай тут, із ким вона там у кіно!

Вислухавши його ретро-пояснення, Жанна розсміялася:

– Коли ти марширував по плацу, я ще ходила в дитсадок!

Несподівано поринувши в спогади, Віталій піднявся на другий поверх харчевні, вимив руки, узяв тацю і рушив уздовж роздавального ряду. Вибрав грецький салат, солянку, порцію плову, пару шматків хліба і задумався, яку каву замовити. Раптом побачив напис «Компот» і всміхнувся. Подумав, що це слово поступово вимивається з лексикону, як і сам продукт із ужитку. Звісно, хтось десь іще його варить, але в кав’ярнях, ресторанах, осередках фаст-фуду пропонують мінеральну чи солодку газовану воду, сік, каву, чай та ще інколи «морс». Компот – це з іншої епохи. Адже ми рівняємося на закордон! А світ компотів не варить. Там п’ють «джюс».

Він усміхнувся і поставив склянку з прозорою прохолодною рідиною вишневого кольору на свою тацю.

Віталій із задоволенням помітив вільний столик біля вікна, яке більше нагадувало скляну стіну. В епоху, коли не маєш часу зупинитися на бігу і придивитися до чогось уважно, нагода поєднати обід із розгляданням привабливої перспективи – неабиякий бонус! Можна сказати, два в одному.

Ліворуч за вікном, у невеличкому парку коло пам’ятника гетьману Сагайдачному, жовте листя нагадало Віталію прочитану зранку мініатюру про Джина та Фею. Він знову посміхнувся. А кажуть, пора кохання – весна. А чом не осінь? Стає прохолодно, хочеться зігрітися самому, зігріти когось своїм теплом – досить зв’язне пояснення союзу двох людей, логічніше, ніж зростання гендерного інтересу разом із пробудженням природи від сну. Прокинувся? Вставай, іди працюй! А от перші холоди навівають думки про тепло, затишок, килими, гарячі обійми та гіпнотичний камін…

Умовно логічний ланцюжок образів перервало слово «камін», і Віталій судомно стиснув виделку та ніж. Це колись із ним було. Він заплющив очі, опираючись спогадам, але вони палахкотіли слайдами, мов іскри над дровами, виринали з підсвідомості, давно загнані туди, немовби в архів.

Йому тоді так хотілось обійняти, зігріти, вберегти її, ніколи нікому не віддавати… І просто хотілося як жінку… І то була не Жанна. Віталій відчув у собі гарячу хвилю бажання. Безжальні спалахи слайдів обпікали пам’ять, і він відкрив очі, сподіваючись, що це допоможе.

Знову взявся за їжу, час від часу кидаючи погляд за вікно.

На протилежному краю площі не перше століття височіла старовинна жовто-біла споруда Контрактового будинку з чотирма білими колонами. Кажуть, колись там бували на ярмарках Гоголь, Шевченко, Міцкевич і навіть сам Бальзак. І що вони там робили? Це був шопінг? Вихід у люди?

Трохи ближче, по ліву руку – двоповерхова біла будівля-каре Гостинного двору з арками, праворуч – велична напівкругла споруда Києво-Могилянської академії. Струмінь спогадів змінив напрямок, і Віталій пригадав, що за радянських часів там було Вище військово-морське політичне училище, куди вступив його однокласник і приятель Мишко. Поки дехто просто служив і трамбував чоботами плац, Мишко мріяв про офіцерські погони та морську службу, а дівчата просто шаленіли від красунчиків у моряцькій формі. Мрія його здійснилася. Та ненадовго. Аварія на підводному човні. Повідомлення батькам про загибель екіпажу. Подяка за виховання героя. Металевий пам’ятник із зіркою посеред дерев’яних хрестів на сільському кладовищі поблизу Києва поруч із могилою діда.

Віталій випив залпом компот, витер губи серветкою і рішуче підвівся. Що це на нього найшло? День ретроспектив! Не можна, не можна діловій людині зупинятися на бігу, давати собі слабину – тут же починають густи джмелі в голові, а деякі ще й жалять.

В кишені вібросигналом тріпнувся мобільний – прийшла смска.

«Зможеш – передзвони!»

Це була Жанна. Віталій перегорнув сторінку спогадів і, спускаючись сходами, набрав її номер. Розмова була недовгою. Бадьорим голосом Жанна пояснила, що в когось там у кабінеті, де їй виділили місце, день народження, і в обідню перерву вона втрапила на імпровізований бенкет. А після шампанського не втрималась і написала йому смску. Тому що, попри хороший прийом, почувається самотньо в чужому місті.

Лемент навколо неї та її веселий голос погано поєднувалися із самотністю, та все одно Віталію було приємно, що вона за таких обставин, оточена людьми, думає про нього.

На прощання Жанна нагадала, що він досі не виконав домашнє завдання і прочитав тільки коротеньку осінню оповідку, але ж то був десерт. І що вона зараз доп’є своє шампанське та чекатиме його вражень.

«Тому що чоловіки – то щось незбагненне для тверезого жіночого розуму», – вдавано зітхнула вона, потім засміялася і вимкнула слухавку.

Віталій пригальмував біля офісу, глянув на годинник. За вікном почав накрапати дощ. Вітер вдарився грудьми об гілки старої верби, що звисали мало не до землі неподалік від машини. Оселедчики жовто-зелених листочків замерехтіли перед лобовим склом і обліпили його та вологий капот. Віталію знову згадався інший холодний вітер, танок іншого жовтого листя, інший дощ, інші калюжі в іншому, чужому, але гостинному місті, а потім – тепло, затишок, камін…

Він тріпнув головою: «Чортівня!»

3

Ніч святого Валентина

Виснажена «святкуванням», бажаючи чимшвидше дістатися домівки, впасти й заснути, Інга прислухалася. Напружив слух і Юрій.

– Ти нічого не чуєш? – спитав він, зазирнувши в очі жінці.

– Ні, – збрехала вона, зітхнула і поправила волосся на лобі.

Збрехала, бо пречудово чула, як із-за двох протилежних стін їхнього маленького готельного номера на тихій вуличці біля Золотих воріт долинало ритмічне рипіння ліжок – святкування Дня закоханих було у розпалі.

Минула година. Вони все ще були разом. Інга інколи нишком позирала на годинник, щоб Юрій не помітив і не образився, та він, також утомлений, але захоплений їхнім спільним поривом, наче не відчував плину часу. Стрілки наближалися до одинадцятої. Вона подумала, що попереду довга дорога додому нічним промерзлим містом.

Ще через годину вони так само лишалися в номері. Рипіння зліва затихло. З правого боку інколи повторювалося, перемішуючись із реготом, бахканням корку від шампанського і дзеленчанням бокалів.

«Весело їм!» – подумала Інга, ловлячи себе на тому, що їй наче теж не сумно. Проте здача до друку наступного номера журналу, інтерв’ю на телебаченні, автограф-сесія в книжковій крамниці, виступ у бібліотеці перед шанувальниками її творчості злилися в потік безупинних денних справ, що змінювалися нічним писанням вдома за ноутбуком, і під кінець тижня геть виснажили її.

А тут іще ця очікувана, хвилююча і така нестандартна зустріч! Обоє позіхнули і розсміялися.

– Вибач, я тебе зовсім заїздив! – сказав Юрій і винувато опустив очі.

Інга мовчки знизала плечима.

– Господи! Як швидко сплинув час! Ще п’ять хвилин – і кінець Валентину! – нарешті усвідомив реальність Юрій.

Він ходив туди-сюди невеличкою кімнатою, викликаючи з мобільного таксі.

– За десять хвилин? Добре. Біля готелю. Білий «Шевроле»? Окей!

Інга відвернулася до вікна, підфарбувала губи, дивлячись у маленьке люстерко, потім непомітно підтягнула колготки на лівій нозі і… раптом почула тріск – зграя стрімких стрілок кинулася вниз від прорваної нігтем дірки. Жінка в розпачі зиркнула на Юрія, посмикала спідницю нижче і повернулася до мужчини недефектним боком.

Він нічого не помітив, дістав гаманець, відрахував гроші, склавши на столі стопочку купюр по дві, п’ять та десять гривень.

– На таксі, думаю, вистачить, – промовив він, вигріб із купи підсохлих рудих шкурок, що височіли на столі, єдину ще не скривджену мандаринку і простягнув жінці.

Інга знову знизала плечима і відмовилася від останнього плоду. Вона замотала шию пухким шарфом, пустила руки в рукава поданої дублянки. Не застібаючись, узяла свою сумку та пакет із паперами, озирнулася на Юрія.

– Я тобі такий вдячний! Звісно, втомились обоє, але, згодься, день прожито не марно!

– Звісно. Я теж тобі вдячна! Вибач, справді трохи заїжджена. Ніч уже, важкий тиждень…

Коли вони проходили повз адміністраторку на ресепшені, Інга помітила її блискавичний погляд і скривлені в нещирій посмішці губи – мабуть, побачила купу стрілок з-під спідниці.

«До дідька! І чого це я маю соромитись?! Це її не обходить!» – подумала Інга, але таки відчула всією втомленою шкірою погляд дами, котра мусила сидіти у День закоханих на робочому місці, та ще й на якому!

Юрій відчинив дверцята таксі, знову подякував Інзі за зустріч. Вона сіла поруч із водієм, потім повернулася назад і поклала пакет та сумку на заднє сидіння. Скептичний погляд таксиста теж не обминув її стрілок, що вже спустилися по стегну і гайнули нижче коліна.

«Під три чорти всіх!» – втомлено подумала Інга, таки відчувши певний дискомфорт.

Вона назвала водієві вулицю свого віддаленого району, зітхнула і зручніше вмостилася на сидінні, закутавши коліна дублянкою.

Музика з приймача заколисувала її, навіваючи якісь розмиті спогади, водій не чіплявся з розмовами, Інга пливла в машині у напівсні, мріючи нарешті дістатися свого ліжка.

– Ой! Прошу, тут зупиніть, будь ласка! Біля супермаркету! – несподівано скрикнула вона за квартал від дому. – Зовсім забула – холодильник порожній. Треба чогось купити. Добре, що є цілодобові магазини!

Водій двозначно хмикнув і зупинив авто. Інга дістала з кишені гривні, що відрахував Юрій на таксі, віддала водієві. Знову повернулася, блиснувши коліном, витягла із заднього сидіння свої речі, побажала «на все добре» і вийшла.

У колі ліхтарного світла мерехтіли сніжинки, на вулиці не було нікого, лише біля магазину гомоніла компанія молоді. Зимову ніч розірвали постріли петард, і різнокольорові блискавки злетіли у небо.

Коли о першій годині вона тихенько, щоб не збудити доньку, зайшла до квартири, поставила на стілець один пакет із їжею, інший із паперами та свою сумочку, заграв мобільний.

– Інго! Ти вже вдома? Що ж ти не телефонуєш, як доїхала? А я прийняв душ і таки випив чарку коньяку. Лягатиму вже. Бо втома нелюдська. І як ви, жінки, витримуєте таке життя?! Слухай, я порахував, ми ж із тобою десять годин пропрацювали! Оце так команда! Я переглянув сценарій іще раз, але око замилене, та й сил немає. Звісно, треба буде перечитати на свіжу голову, але то я вже вдома. Завтра літак об одинадцятій. Поки ще до Борисполя дістануся. Слухай, ти така молодчина! Вибач, що приперся на Валентина, мабуть, зірвав тобі якусь романтику, будеш тепер там виправдовуватись… Але – «А ля гер, ком а ля гер!»[4] – ти ж знаєш умови контракту… У нас завжди все «на вчора». Ну, бувай! Ти – профі! У нас усе вийде! Ще хвалитимешся фільмом!

– Дякую, – посміхнулася Інга, притулившись до стіни, і так їй було тепло і затишно вдома, у дублянці, що оце б упасти просто тут, у коридорі, і заснути…

«От і свято минуло, – подумала вона. – Коли там, сказав, знову прилетить допрацьовувати? Хоч би не восьмого березня…»

Жанна прочитала оповідання одним ковтком, не відриваючи очей від екрана, й усміхнулася. Не те, щоб обдурила авторка, але ж і не одразу всі карти розкрила! А кожен читач, як то кажуть, розуміє в міру своєї розбещеності. Жінка всміхнулася ще раз, уявивши, як це оповідання буде сприйняте її мужчиною.

Вони майже ніколи не розмовляли про свої стосунки. Може, тому й почали помалу заходити в глухий кут. Усе частіше відвідувала думка, що історію цю не варто було й починати, але ж, мабуть, так на Жанниній долоні написано, щоб і Віталієва лінія вплелася в її долю. Спочатку здавалося, що та лінія зшиває та лікує роздерте, вгамовувався біль спогадів. Та натомість з’являлися докори сумління, змішані з ілюзорно-затишним щастям, потім бажання щось міняти – стрімко будувати чи, навпаки, нещадно руйнувати. На тлі звичного життя, роботи, відряджень її особисті сплески радості змінювалися настороженими байдуже-депресивними смугами. Одного разу вона зробила спробу рішуче порвати стосунки, але від того стало ще гірше. І все повернулося на круги своя.

* * *

Обдурилівка, а не оповідання! Чим ти мене годуєш?! Не встиг я поринути в романтичну мізансцену святкування Дня Святого Валентина в готелі… Якась підступна авторка – так обламати читача! Ні, не хочу більше її читати! :(

Краще розкажи, як справи там у тебе? Що на заводі? Як твої круті залицяльники? А той, з купе, не з’являвся більше?

* * *

Так, це що – бунт на кораблі?!

Чи просто ти налаштувався почитати порнушку, а не вийшло? Я сподівалася, що ми після кожного оповідання поділимося враженнями, поговоримо про героїв, їхню поведінку, мотивації, чи таке буває, як ти сприйняв, як я, бо ж чоловіче та жіноче сприйняття геть не однакові. А він мені: «Обдурилівка! Більше не хочу!»

А ніхто й не обіцяв, що буде легко! (Ги-ги!)

Ех, нестерпні ви, чоловіки… Ще й ледачі! Тобі запитання по пунктах поставити, що і про кого б я хотіла почути? Але ж ми не в школі!

От мені здається, що в авторки (а ми вже обоє впевнені, що це жінка) усе в порядку з гумором, як гадаєш? :) І що їй років десь не менше, ніж мені, а мабуть, і більше. І що вона – людина гуманітарної освіти, може, журналістка. А може, і правда, десь працює на телебаченні і пише сценарії? Самотня. Має дитину. Як думаєш, оповідання автобіографічне чи з чужих слів?

А про героїв? Ну, хоч про чоловіка щось скажи, раз ти такий суворий до жінок!

На роботі ОК, другий день розбираюся з технологіями, матеріалами, зі зразками сировини, яку імпортують із Росії. Власне, питання стоїть про освоєння додаткових ринків сировини, а я ж у цьому профі. Але тобі то не цікаво, це ж не про секс…:(

Цьом!

* * *

Ото вже ти вперта!

Ну, добре. Про героїню – тобі видніше. Може, і бувають такі поведені на роботі жінки, щоб у День всіх закоханих відкласти свої особисті плани і з якимось заїжджим кентом всю ніч редагувати сценарії, не знаю. Але мені щось не дуже віриться. А от про самого кента – то 100 %, що таких не буває! Щоб чоловік та й не зробив за таких обставин навіть спроби на зближення інтересів – НЕ ВІРЮ, як казав безсмертний режисер Станіславський. Він же живий чоловік! Самець, хоч як то грубо звучить.

Хіба що… А! Точно! Хіба що він – гей!:) Ось це якраз цілком можливо і пояснює абсурдність ситуації. Бо він же людина мистецтва, там це нерідко. Ще й зальотний. Швидше за все – з Москви, бо, кажуть, чимало наших на них працюють. У нас тут розцінки нижчі.

Тож:

– Авторка десь крутиться у творчих колах. Своє описує чи почуте, не скажу.

– Герой – гей, а героїня підсвідомо сподівалася на інше, а потім образилася, що він її тупо використав лише для роботи над сценарієм.

– І ще – він до всього жлоб! Відрахував жінці дрібними купюрами на таксі! Міг би якось солідніше віддячити за приділений час. Ну, щоб хоч купила собі нові колготки. :)

То як? Пані вчителька задоволена учнівським аналізом твору?

* * *

Б’юся головою об стіл… витираю сльози… тітки з нашого кабінету підозріло косяться на мене. Усе. Це капєц! Висновок: ми – з різних планет. То факт, не мною озвучений.

Дааа… Стій, відхекаюся, напишу.

Фух… Мабуть, збоку я дивно виглядала, коли читала твій твір на задану тему… Який, на фіг, гей?!! Матінко! Люди ПРАЦЮЮТЬ! І жертвують святковим вечором заради справи (Ну, буває таке! Трапляється!), гроші заробляють та ще й якось творчо реалізуються!

Мужчинка прилетів на один день по роботі, а чи зробили б вони справу, якби зайнялися сексом? Ото ж! Як ти взагалі собі це уявляєш? Писали-працювали, тоді обнялися, поцілувалися за робочим столом, тоді бігцем у ліжко, потім у душ (Чи спершу в душ, потім у ліжко? Чи в душ замість ліжка?), а далі повдягалися і знову пишуть? Оййй… Я вже збуджуюся, лише уявляючи цей робочий процес…

Добре, що ти книжок не пишеш. Та й не дуже читаєш. :) Ну, хіба що епізодично. Звісно, це ж не футбол і не економічні вісники…

Не сердься!

Ой, здивував ти мене!

Пора й попрацювати.

Чекай нового тексту!

P. S. А щодо грошей на таксі – мене теж зачепило. І шкода її стало. Сумне оповідання, якщо відкинути жарти… Чи був би у них секс, як у інших за стіною, чи вони працювали б до ночі, – він все одно б її використав. І байдуже – простягнув би жінці потім мандаринку чи жменю діамантів…:(

* * *

Може, й сумне. Сперечатись не буду. А про «не читаю» – то я, загартований радянською школою, прихильник класики. Сучасна література стане цікавою, коли перебродить, визріє, вистоїться, як вино. Я брагу не п’ю. Надаю перевагу винам перевірених роками та віками виробників!

Про твою версію можливого розвитку подій із душем – а що? Дуже непогана версія, мені подобається. :) А чого це ти так захищаєш авторку, як рідну? У мене навіть проскочила думка, чи не ти сама, бува, ті оповідання писала довгими зимовими вечорами і підкидаєш тепер мені на ознайомлення та аналіз? :) У тебе ще їх багато?

Хоча то навряд чи. Ти – інженер! А вони дуже відрізняються від вчительок чи навіть журналісток. Інженери конкретніші. Ось ти одного разу мене обрала – і все. А я повівся. Правда, досі не знаю чому. У сенсі – чому саме мене обрала, а не чому повівся. :)

Про Андрія мовчиш. Мабуть, уже пили каву. Як мінімум.

* * *

Пили. Зранку перед роботою. У душ після того не заходили.

Оповідання не мої. Я й правда технар. Конкретний, неліричний, логічний та передбачуваний. Хоча й досі шукаю відповіді на запитання, чому тоді обрала тебе. Точніше – навіщо. Мабуть, знову шампанське. Краще б я пила коньяк.

Лови новий текст.

Попрацюю.

Щось настрій кидає у крайнощі, прощаюся, поки не наговорила зайвого.

* * *

Отакої… Образилася за щось? :(Чи знову «ці дні» на підході?

Купи собі чогось солоденького, може, попустить.

Я теж попрацюю.

Обіймаю.

4

На столі заграв мобільний. Віталій здригнувся.

– Що? У тебе аврал? Будеш пізно? Ну, добре, розберуся сам. Правда, я збирався сьогодні ще заїхати на СТО перевзути машину на зиму, то не знаю, хто з нас буде вдома раніше. Ну, давай, працюймо.

Він поклав телефон на стіл біля комп’ютера і якусь хвилину сидів нерухомо, переводячи погляд то на відкритий на екрані лист від Жанни, то на згаслий монітор слухавки.

Віталій був одружений. Давно і надійно. Як виявилося, найміцнішим цементом у шлюбі є не секс, а дружба. Чи так було лише в них?

Він відслужив два роки в армії, дивом не втрапивши до Афганістану, який був цілком реальною перспективою в ті роки. Потім вступив до «нархозу», як тоді усі називали Інститут народного господарства. На першому курсі наздоганяв шкільних розумак, які не гаяли часу в казармах. На другому розгледівся навколо себе і зажив студентським життям. На третьому його кинула дівчина з паралельної групи. Він не надто переймався і став небайдуже поглядати на Тамару, хоча для неї був лише другом і соратником у комсомольських справах. Правда, одного разу на традиційних осінніх роботах у колгоспі… Але то було лише раз, як буває у студентів, розігрітих піснями під гітару біля вогнища, вливанням алкоголю та романтикою зоряного неба.

На зимових канікулах четвертого курсу Тамара несподівано вийшла заміж і літню сесію складала вже на останніх місяцях вагітності. На п’ятому вона так само несподівано розлучилася з чоловіком, повернувшись із малим сином на своє ліжко в студентському гуртожитку – втілила доволі типову тоді модель сміливої жіночої поведінки, навіяну країні безсмертним фільмом «Москва сльозам не вірить».

На зимових канікулах Віталій перевіз Тамару із сином до себе, хоча мама від того була не в захваті, але змирилася, пригадавши власний досвід виховання сина самотужки.

Попервах вони були бурхливо щасливі в сексі. Але роки за три це згасло, приїлося. А дружба лишилася. Вони друзі й досі. Виростили разом її сина. Спільних дітей не надбали. Рівні шанобливі стосунки. Налагоджений побут. Розмірене життя. Що не заважало добропорядному чоловікові мати Жанну за коханку вже скоро два роки. Без усяких для неї перспектив. Нічого не обіцяючи зі старту. Зате чесно.

Власне, це вона зробила перший крок. Тому що в нього тоді вже не лишилося пороху на нові пригоди і ще турбували інколи фантомні болі від ампутованих попередніх стосунків.

Віталій закрив на екрані вікно пошти і повернувся до оповідання про День святого Валентина. Він був не цілком щирим із Жанною, жартома аналізуючи текст. Щирим хіба в тому, що взагалі не хотів у ньому копатися. З одного боку, Віталій розумів, що подруга підштовхує його до з’ясування стосунків, обравши такий езопівський спосіб, наче і не про них самих мова… З другого, від читання цих начебто нейтральних оповідань у нього виникав якийсь внутрішній дискомфорт і раз по раз лізло в голову те, про що давно варто було забути. Але і сваритися з Жанною через зупинену гру не хотілося. Їй, бідоласі, сумно там, у глухомані, то хоч якась розвага й ілюзія, що вони разом. Власне, їхні стосунки і без того є фантомом. Але він не заморочувався – як є, так є. А не буде колись – то й не буде. Жанна була абсолютно інакшою, ніж та… І, мабуть, саме це його влаштовувало. Клин клином. Без паралелей. Але чому ж воно знову полізло в голову останніми днями? Чи то просто осінь? Знову осінь…

Увечері після роботи Віталій поїхав на станцію техобслуговування – час міняти літню гуму на зимову. Поки хлопці в синіх комбінезонах возилися з колесами, він пройшовся метрів сто туди-сюди вечірньою вуличкою, набрав Жанну, але вона скинула виклик. Зайнята, не може говорити чи не хоче? За негласною угодою, телефонував зазвичай він. Вона ж набирала його нечасто, тільки коли точно знала, що Віталій не вдома, не зайнятий, не… Інколи слала смски. А він завбачливо виставив на них не звуковий, а вібросигнал. Від гріха. Хоча, власне, на сам «гріх» це ніяк не впливало.

Для думок про гріх він був не надто релігійним, і важко сказати, чи був узагалі віруючим. Швидше за все – «умовно віруючим», як більшість вихідців із радянської «кузні» тих часів, коли Пасха та ленінський суботник регулярно збігалися.

Одного разу в лазні колеги почали обговорювати тему стрибків у гречку, і хтось жартома сказав: «Не нагрішиш – не покаєшся». На що інший рубанув козирем: «Гріх подружньої зради – це коли ти з дружиною вінчався, а пішов у любощі на сторону. А як ні з ким не вінчаний, то й гріха немає!»

Замотані в білі простирадла чоловіки дружно дзеньк нули над столиком спітнілими келихами з холодним пивом і розреготалися.

Віталій своїх «неуставних стосунків» не афішував і не обговорював. Він тримав їх десь у потаємному куточку й обходився без повірених, на відміну від тих знайомих, що вихвалялися своїми перемогами чи натякали на них, таким чином підвищуючи власний рейтинг.

Удома він розігрів у мікрохвильовій печі котлети та овочеве рагу, поставив на плиту чайник. Увімкнув маленький телевізор. Поклацав пультом. З екрана полилися пустопорожні серіали, не менш дурнувата реклама та політичні новини з відтінком приреченості на безкінечність війни влади й опозиції, які давно забули про існування решти населення країни.

Увімкнув один музичний канал. Сучасно. Надто голосно. Надто відверто. Надто безглуздо. З претензією. Порожньо.

Поклав до рота половину котлети, задумливо прожував, перемкнув телевізор на інший музичний канал. Недалеке минуле. Хіт п’ятирічної давності. Знову щось заворушилося під грудиною.

Здригнувся від свистка чайника. Встав, заварив собі чаю, вимкнув телевізор, довечеряв у тиші.

Тамари все не було. Він влаштувався зі своїм ноутбуком у вітальні за журнальним столиком, перевірив пошту – нових листів від Жанни не було. Набрав її на мобільному: «Абонент недоступний». Сердиться чи вечеряє з Андрієм?

Без особливого ентузіазму відкрив нове оповідання, передчуваючи чергову підступну ін’єкцію чужорідної трактовки гендерних нюансів.

Здивувався з прозаїчної назви.

– «Бювет»?! Ну-ну…

Бювет

Стрімка, безповоротна весна. У мера міста в цей день багато клопоту – на носі вибори! Серед запланованих заходів – відкриття трьох бюветів у різних районах міста, зустрічі з вдячними городянами, потенційними виборцями, журналістами, інтерв’ю для новин…

Ви не знаєте, що означає слово «бювет»? О, це ваше щастя! Чи нещастя? Це слово походить від французького «boire» – пити. У санаторіях так називають джерела з мінеральною водою, упорядковані для курортників. У великих сучасних містах – колонки з артезіанською глибинною водою, які встановлюють коштом адміністрації, обладнавши естетичною альтанкою, лавочками й ліхтарями навколо.

Народ тягнеться до краси. Особливо якщо там ще можна набрати чистої, не хлорованої, ідеальної для пиття води. Те, що тече вдома з кранів, для внутрішнього вживання вже не годиться. Не так уже й багато ми п’ємо та на воді готуємо. Чого лінуватися? Можна й пройтися раз на пару днів. Або й машиною проїхати, запастися на тиждень…

Мер натхненно розповідав у мікрофон про те, як місто піклується про своїх громадян, які плани має адміністрація на найближче та на віддалене майбутнє. Вдячні жителі району слухали, поставивши порожні пластикові баклажки на укладену плиткою площадку, й аплодували.

Весняне сонце припікало по-літньому, поруч звично гула машинами велика вулиця. Мер перерізав червону стрічку і першим підійшов набрати води з нової колонки. Охоронець із супроводу простягнув йому пластикову флягу.

Кришталевої чистоти вода задзюркотіла, стукнулась об горлечко посуду, а краплі, що не потрапили всередину, розлетілися веселкою у бризках та впали на плитку навколо колонки. Мер закрутив кришкою баклажку, трохи послабив вузол краватки і проковтнув слину.

– Ну, що ж ви стоїте? Підходьте, набирайте, пийте на здоров’я! – промовив він людям і жестом вказав на колонку.

Народ швидко і звично вишикувався в чергу, жваво обговорюючи, як їм пощастило – не доведеться тепер їздити громадським транспортом із баклажками до старої колонки, звідки вони вже пару років возили питну воду. Різноманітний посуд наповнювався водою, складався у сумки, а ті – на візки, люди дякували меру, обмінювалися враженнями від події.

Градоначальник розпрощався і рушив до машини разом зі своєю свитою. Журналісти робили останні кадри для фотохронік. Раптом загальний благодушний звуковий фон розірвав несамовитий крик жінки:

– Ні! Ні! Не можна! Дома нап’єшся!

Усі раптом завмерли, шукаючи очима, що трапилося.

Молода жінка, незграбно перестрибуючи через сумки та бідони, кинулася до лавки, на якій сидів хлопчик років п’яти і відкручував кришку з пластикової пляшки. Вона схопила протигаз, що лежав у нього на колінах, і почала натягувати його хлопчику на обличчя, але дитина відбивалася і кричала:

– Мамо, мені спекотно! Я пити хочу!

Мати вирвала з його рук пляшку з водою, жбурнула її на землю і знову спробувала натягнути протигаз на дитину. Хлопчик заплакав, але раптом принишк, обм’як і вже не пручався. Усі навкруги заціпеніли.

Першим отямився мер. Голосним шепотом він наказав охоронцю:

– Викличте «Службу порятунку»! Може, ще встигнуть.

Оговталися журналісти, заклацали фотоапарати та камери, заахали бабці, безсилі допомогти:

– Недогляділа мамця… Це ж додуматися – знімати протигаз на вулиці! Такого вже давно ніхто собі не дозволяв. Це ж тобі не вдома чи в закритих приміщеннях, де є кондиціонери! Добре, хоч платити за встановлення очисників не довелося, міська влада знов постаралася, підтримала…

Впритул до бювету загальмувала «швидка», з якої вискочила бригада лікарів. До обличчя блідого нерухомого хлопчика, що лежав на лавочці, притулили кисневу маску, швидко завантажили потерпілого в машину, матері дозволили його супроводжувати. Завивши пронизливою сиреною, «швидка» зірвалася з місця і роздушила колесом покинуті пластикові пляшки з водою.

Машина мера теж рушила. У списку було ще багато справ. Напружені весняні дні.

«Страшенно неприємний інцидент, – подумав мер. – Треба буде проявити ініціативу, замовити якомусь науково-дослідному інституту розробку побутового протигаза, що дозволив би пити, не знімаючи його… Щось таке, здається, було вже на озброєнні хімічних військ. Шкода, не додумався раніше. Який був би плюс у передвиборчій кампанії!»

Спекотно. Мер автоматично зафіксував оком, що вікна машини герметично закриті, а кондиціонер працює. Він зняв свій протигаз, послабив краватку, розстібнув ґудзик білої сорочки, проковтнув липку слину. У руці його все ще була холодна спітніла фляга з водою. Він приклав її до лоба. Охоронець, що сидів поруч, зробив рвучкий рух до нього.

– Не хвилюйся, не питиму я. Просто охолону трохи. Втомився, запарився… Дістань-но мені з холодильничка мінералки!

– Якої вам?

– Як завжди, негазованої, зі швейцарських Альп.

Дочитавши до кінця, Віталій сидів ошелешений. І не стільки хитро закрученим сюжетом, що так відрізнявся від попередніх оповідань своєю загальнолюдською екологічною тематикою без натяків на чоловічо-жіночі стосунки, скільки… У голові його, наче в домашньому кінотеатрі, пронеслися відеорядом спогади: яскравий весняний день, вони з Лілею під’їжджають його машиною до новенького бювету неподалік від її будинку. Дві колонки в круглій альтанці на витих металевих стовпчиках, навколо – почесна варта стилізованих під старовину ліхтарів. Від альтанки променями розходяться стежки, викладені плиткою посеред соковито-зеленої трави, уздовж них нещодавно насаджено кущі та молоді клени – міська влада причепурила старий район, подарувала мешканцям бювет із якісною водою.

Вони з Лілею набрали дві п’ятилітрові баклажки, поставили їх на лавку всередині альтанки. Віталій повернувся до колонки, однією рукою натиснув важіль, а другу підставив під струмінь води – черпав долонею і сьорбав, черпав і сьорбав. Ліля дзвінко сміялася з нього: «Хлопчисько!» Цвірінькали горобці, яскравими плямами жовтіли посеред трави кульбаби. Маленька оаза в нетрях великого запилюженого міста дійсно зробила його в цю мить щасливим хлопчиськом, адже такі колонки в його дитинстві можна було зустріти на околицях Києва, де тоді ще залишалося чимало приватних будинків.

Віталій рвучко натиснув важіль, відпустив його і миттю вловив воду під краном обома долонями, засміявся і занурив обличчя в озерце, що утворилося в долонях. Завмер. Вода стікала по шиї за комір сорочки, у рукави попід манжетами, Ліля дивилася на нього і сміялася, мов дзвіночок. Це була несподівана мить щастя: він кохав її і знав напевне, що вона теж його кохає.

Раптом поруч прозвучав старечий голос:

– Умиватися підземною водою, без сумніву, корисно, але…

Він озирнувся. Позаду стояв літній чоловік із ціпком, поблажливо посміхався і похитував головою.

– Але пити її, боюся, не набагато корисніше, ніж ту, що у вас у кранах.

– Чому це? – здивовано перепитав Віталій, утерся рукавом і вказав рукою на прибитий до альтанки металевий прямокутник, де зазначалося, що свердловина має таку-то глибину, вода подається до бювету з глибин такого-то археологічного періоду і має такий-то хімічний склад…

– Тому що все це, перепрошую, брехня! – розвів руками пенсіонер. – Я шістдесят років віддав геології і живу тут поруч. Гуляючи, бачив, якими верстатами бурили тут землю місяць тому. Це були аж ніяк не машини глибинного буріння! Звичайнісінька свердловина, як у людей на дачах. Але в місті. У нашому нещасному загидженому місті! Для мене це так само очевидно, як і те, що ви – чоловік, а не жінка, а ваша чарівна супутниця – жінка, а не чоловік!

Читаючи надіслану Жанною «позагендерну» страшилку, Віталій мимохіть бачив за літерами тексту саме ту мізансцену: весна, спека, альтанка, колонка, кришталева вода і веселка у крапельках, що розлітаються на плитку…

«Як це можливо?! Чому? – думав він. – І ця раптова зміна настрою оповідання! Так само, як тоді після слів пенсіонера-геолога, який мимоволі підкинув ложку дьогтю в ту щасливу мить…»

Віталій знову впився очима в текст, пробігаючи його із самого початку рядок за рядком. Раптом він здригнувся.

– А чого це ти тут сидиш у темряві? Так захопився, що й не чув, як я прийшла? Що читаєш?

Він не помітив, як підійшла дружина і дивилася йому через плече.

– Я? Я… Та то Синявського дружина почала раптом писати якусь прозу, прийшла сьогодні і несподівано… Несподівано попросила мене почитати і висловити думку… Я сказав, що не великий знавець літератури, але незручно було відмовити, то вона мені й скинула з флешки. Ось… Читаю ось…

– А мені покажеш? – усміхнулася дружина і поклала йому руку на плече.

– Звісно, ти роздягайся, повечеряй, зараз я піду поставлю чайник. Іди, мий руки.

Дружина вийшла. Віталій глибоко вдихнув, затримав подих, повільно видихнув і розгублено глянув на монітор. Серце його калатало. Щось раптом ускладнилося, щось пішло не так…

5

Жанна після роботи вирішила дійти до готелю пішки. День був прохолодний, але світлий, прозорий, сонячний. Лишень починало вечоріти, і їй захотілося руху, повітря, можливості побути на самоті, пройтися, подумати. І було про що. Може, то на неї впливала осінь: рік тому, десь під зиму, так само невдоволена собою, Віталієм, їхніми безперспективними стосунками, вона зробила спробу все змінити. Але… Швидко відчула щось подібне до ломки, залежності, а тут ще й занудні холодні листопадові дощі, сіре, раптом недружелюбне місто, чужі, байдужі обличчя… Хоча, здавалося б, жінка в чоловічому колективі, молода, приваблива, незакомплексована, – чого тобі бракує? Озирнися навколо, обирай найкращого – і вперед!

Вона дійсно вирішувала сама, а не підкорювалася і дякувала долі, коли обирали її. Віталія також обрала Жанна. А він піддався. Після того не раз питав її, чому саме він? Адже того вечора було чимало й інших чоловіків у ресторані «Піросмані», прикрашеному ззовні і зсередини репродукціями картин грузинського майстра. У великій залі за трьома окремими столами святкували чергову зустріч однокласників три різні покоління «школярів». Віталій не раз повертався у спогадах до того вечора. Але вона мовчала. Знизувала плечима і зводила все на жарт.

Жанна сумно посміхнулася своїм спогадам. На кухні квартири, у якій вона останні роки мешкає, висить репродукція, подарована Віталієм на згадку про їхнє знайомство. На темному тлі яскравою плямою притягує погляд грузинський чоловік у довгій червоній сорочці та жовтому крисатому капелюсі. Стоячи у воді в підкочених штанях, він розгублено тримає в одній руці вловлену рибину, а в другій – відро. Чимось той чоловік нагадує Жанні Віталія.

Під час повільного танцю раптом згасло світло й обірвалася музика. Жанна не втрималась і поцілувала його. Довго. Спрагло. Щиро. Коли знову загорілося світло і всі тому зраділи, вона просто стояла поруч, а спалах люстр освітив саме такий розгублений погляд Віталія – погляд піросманівського рибалки.

Її думки перервало рипіння машини, що пригальмувала поруч.

– Дівчино, що ж ви так необачно блукаєте сама напівтемним чужим містом? – засміявся з-за керма Андрій. – Жанночко, велкам[5]! Сідайте, довезу вас до готелю чи куди скажете!

Спочатку вони каталися містечком – Андрій примудрився взяти на тиждень в оренду у місцевого знайомого стареньку радянську «Волгу».

– Лише сто гривень за добу, уявляєте?! У провінції сто гривень – гроші! Це трохи знайомі люди. І їм копійка, і мені не збивати ноги, – розповідав він.

Андрій по-пацанячому тішився цим недалеким ретро: крутив ручку, опускаючи скло, показував, як поворотом відкриваються трикутні віконця-кватирки на передніх дверцятах, пояснював, що таке підсос і як ця штука допомагає заводити холодну машину, раптом та не заводиться сама: «Перекриває заслінку в карбюраторі і таким чином збагачує робочу суміш…» Все це дуже відрізнялося від його домашньої іномарки і неймовірно тішило дослідницький інтерес.

Жанна, котра спочатку насторожено поставилася до його проявів уваги і вже чекала пророкованих Віталієм залицянь, дивилася на це ретро-шоу й усміхалася. Вона згадала свого молодшого брата Володьку та його захоплення технікою – очі їхні горіли однаково, хоча братові було двадцять п’ять, а Андрію добряче перевалило за тридцять. Пацани…

Місто поринуло в ніч, ліхтарі траплялися рідше, ніж хотілося б, а вибоїни на проїжджій частині – набагато частіше, ніж у Києві.

За півгодини вони перейшли на «ти».

– Це не місто, це чорна діра, – беззлобно констатував Андрій. – Ти помітила, що тут практично немає дорожніх знаків? Мабуть, їх тут ніколи і не було. А навіщо? Місцеві жителі і так знають, куди їхати, як швидко і де повертати. А заїжджі хай шануються і їздять тихенько. Хіба що перед залізничним переїздом сьогодні один знак здибав, аж здивувався! А що вже дороги… Недарма мій тутешній знайомий не купує іномарки. Хіба вони витримають такі дороги? А ця – танк! ГАЗ-24 – це ого-го! Ти водиш машину?

– Так, у мене «Шевроле», але я зазвичай мотаюся по місту чи інколи на дачу до друзів, міська їздака. Та й досвід у мене невеликий, трохи більше року, раніше якось не до того було.

– По Києву кататися – то теж випробування! Хоча ось приїздили з Москви родичі, кажуть, що наші дорожні проблеми – узагалі не проблеми порівняно з їхніми.

– Усе відносно, – посміхнулася Жанна, хотіла ще щось додати, як раптом у її кишені заграв мобільний.

Можна було не дивитися на екран. Мелодія була персональною і впізнаваною. Жанна скинула дзвінок, розблокувала слухавку і вимкнула її зовсім. Андрій простежив за її рухами, але нічого не спитав.

Попрощалися перед дверима її номеру. Жанна не дотримувалася правила запрошувати у ліжко мужчину, який перед тим запросив її повечеряти в ресторані. Хіба що сама того хотіла. Як то трапилося після другої зустрічі з Віталієм. Сьогодні ж воліла залишити все як є, свідомо зруйнувати його стереотип про неминучість сексуальних пригод у відрядженні, хоч і заявляв Віталій про це жартома. Андрій не наполягав. Не підштовхував. Не клеївся. На диво легко попрощався і рушив до сходів – його номер був на другому поверсі.

Невелика кількість коньяку бродяжила Жанниним організмом, а голова старанно аналізувала думки, але ніби збоку.

– От і слава Богу! – констатувала голова. – Хоча… дивно… А може, він гей?

Жанна ввійшла до свого тимчасового прихистку в містечку недалеко від Краю Світу. Увімкнула світло, скинула біля дверей чобітки на підборах, пройшлася килимом до вікна, відчувши приємність у втомлених за день ступнях, і відкрила кватирку.

За день повітря в кімнаті знову постаріло. Чимало попередніх мешканців не переймалися тим, хто житиме тут після них, і безжурно палили в номері. Штори, м’які меблі, шпалери тримали в собі той бридкий запах давнього тютюнового диму, який не можна вивести, хіба лише розрідити, тримаючи відкритою кватирку. Жанна зітхнула і прикрила штори. Вона примостила на журнальному столику ноутбук і взялася читати наступне оповідання невідомої авторки.

Стрімка, безповоротна весна. У мера міста в цей день багато клопоту – на носі вибори! Серед запланованих заходів – відкриття трьох бюветів у різних районах міста, зустрічі з вдячними городянами, потенційними виборцями, журналістами, інтерв’ю для новин…

Ви не знаєте, що означає слово «бювет»? О, це ваше щастя!

………

«Бррр! Екологічний жахастик… – подумала Жанна, дочитавши текст. – Дивне оповідання. Чимось вирізняється поміж попередніх. Нічого такого жіночо-чоловічого, про що можна було б поговорити з Віталіком. А може, воно й на краще. Тільки цього бракувало мені на ніч… Та й розмови ці – наче кліщами з нього тягну, а він зрештою зводить усе до жартів: секс! Секс! Теж мені плейбой-герой… А сам – підкаблучник!»

Вона сумно хмикнула і згадала, що вимкнула телефон. Коли екран засвітився, прийшла смска-звіт про дзвінки, які пропустила. Один був од Віталія, другий – від мами.

– Завтра, завтра. Усім завтра… А зараз – спати!

Середа

1

Вранці Жанна забула перенабрати маму. Вони з Андрієм знову пили на диво пристойну каву з нового апарата в готелі. До кави з булочкою сьогодні додалися яєчня з шинкою та салат із капусти. Андрій наполягав, що в умовах місцевого бездоріжжя та холодного клімату треба харчуватися серйозніше, ніж, наприклад, у Франції. Тут кава з круасанами на сніданок не в традиції. Апетит Жанни ще не надто прокинувся, але коли на столику вже стояли дві однакові порції, відступати було нікуди.

Її дещо дивувала увага Андрія за такої пуританської поведінки. Просто рідний брат! Не встигла вона вловити цю думку, як зателефонував Володька, який і був справжнім рідним братом.

– Чуєш, мала! – сказав він, хоча сам був молодшим майже на дев’ять років. – Мама тобі вже розповіла новини? Ні? Ну, то слухай. Новина перша: ти будеш тіткою! Новина друга: я таки одружуюся. Усе, давай, па! Ніколи мені вислуховувати ваші жіночі бла-бла-бла! Приїдеш – поговоримо. Обіймаю! Шануйся там!

Андрій терпляче дивився, як Жанна мовчки слухала чоловічий голос із мобільного і всміхалася.

Потім вона сховала слухавку, хмикнула і взялася за яєчню.

– Все в порядку? – спитав Андрій.

– Ага. Я буду тіткою, – всміхнулася вона, – тітка Жанна!

– Ну, непогано звучить! Я б запропонував тобі за це випити сьогодні ввечері, але сам запрошений на ділову вечерю нудно-робочого напрямку.

– Та нічого, я вже якось переживу. Чи куплю пляшку і нап’юся сама, – посміхнулася вона, глянула на годинник, всипала цукор у каву, розмішала і стала швиденько доїдати залишки шинки.

* * *

Привіт! Як живий-здоровий?

Вибач, щось учора в мене глюки були, настрій паскудний зробився, осінь, чорна діра тут, не ображайся. Та ще й дощ зарядив з ночі…:(

Про оповідання можеш не писати, та воно якесь і нетипове. Власне, взагалі можемо на тому зупинитися. На фіг! Дійсно, могла б я тої флешки не знайти чи були б у ній чужі фотки… Все, давай про інше. Як справи? Що цікавого в Києві? Три дні як поїхала, а вже сумую за містом. Чи то готель на мене так впливає? Чуже холодне ліжко і прокурені штори. Хоча я завжди сумую за Києвом, навіть у пристойних закордонах.

Не сердься.

Обіймаю.

* * *

Та я й не серджуся зовсім. З чого ти взяла? Оповідання прочитав, як слухняний учень. Але, може, ти й права, до біса ті екзерсиси! Чи нам немає про що поговорити, крім них?

Вчора набирав тебе, хотів порозважати балачками, думав, може, сумно тобі там. А ти скинула. Потім вимкнула… Ну, то я й уявляв тебе весь вечір в обіймах то директора заводу, то головного інженера, то хлопця з твого купе, Андрія, здається. :(

У нас зранку був туман, мов згущене молоко, нічого не видно, ледве доповз машиною до роботи.

Попрацюємо? Не сумуй, скоро додому. Обіймемося.

Віталій відіслав листа і полегшено зітхнув – уроки літератури, здається, закінчилися. Чи радий він із того? Надто протилежні емоції скаламутили вчора його душу. Забуте, силком запхане в дальню шухляду спогадів, закрите на ключ – несподівано і непрохано знову почало сочитися, мов вода через загату… А раптом це дійсно Ліля писала? І це вона їхала за якимось бісом у тому самому потязі? Але ж як це можливо? Вона вже давно в Москві… Чи йому зносить дах? Ще й Тамара причепилася – дай почитати! І таки почитала, ще й вибухнула цілою тирадою на екологічну тематику, потім перейшла на робоче, потім на домашнє. Фірма, що імпортує дитячі товари, замовила в них аудит, то вона дізналася з перших вуст, що коїться в тій царині.

– Треба пильнувати, коли щось купуємо для Юрчика! Хіба його батьки про це задумуються? Хапають, що блищить чи що в подружок побачили. Катя ще сама дитина, хоч і на роботу вийшла, і навіть півроку там протрималася, хоч як дивно! Про Женьку взагалі мови немає: коли стаєш батьком у двадцять років, у голові ще вітер свище!

– Томо, та не заводься ти! Він уже більше трьох років як батько. Тобто вони батьки. І дитина славна, ти ж сама не натішишся. Чи хіба краще, щоб Юрчика не було? Вже як сталося, що тепер… Чого це ти раптом гарячкуєш? Щось на роботі не так? – Віталій однією рукою обійняв дружину за плечі, а другою закрив ноутбук, відсунувши його від гріха подалі. – Ой, ділова ти моя жінко…

– І правда, чого це мене понесло? А! Так то ж після того оповідання на екологічну тему! Між іншим, дуже пристойне оповідання, раз так проймає читачів, – сумно посміхнулася дружина. – А веселішого нічого жінка Синявського не написала? Може, щось ліричне, жіноче, га?

– Не знаю, не читав ще, тільки почав, а тут ти. Та ну її, розповідай, що там у тебе в конторі? Знову аврал-завал?

Лягаючи спати, Віталій відчув потребу знову перечитати той текст про бювет, але стримався, натомість випив на кухні півсклянки домашнього вина і пішов у спальню. Як-то там було? «Стрімка, безповоротна весна…» Безповоротна…

Він заснув раніше, ніж Тамара повернулася з ванної. І марилася йому та весна, й інша, і їхнє крадене щастя, і те, як він закохався, мов дурень, із першого погляду – дорослий чоловік, за сорок років… Але такого в його житті не траплялося ні до, ні після. І чи буде ще колись? Мабуть, то було його останнє кохання. І чи не єдине. Перегорів на ньому. Знесилів.

А Жанна? Що Жанна? Вона є. Вона сама цілком свідомо залізла в клітку безперспективних стосунків… Жінка-мазохістка. Але ж і ключик від дверцят у неї.

І снилися йому Тамара, Ліля та Жанна, які, взявшись за руки, водили дивний танок, тримаючи його в колі, і обличчя їхні були невиразні, неживі, мов у ляльок.

– Вітальку! Ей, прокинься! Та що ж тобі сниться?! – термосила його за плече дружина. – Та що ж ти так стогнеш уві сні?!

Віталій прокинувся, весь спітнілий, серце його колотилося, він якусь хвилину безглуздо дивився на Тамару, доки усвідомив, що то був сон і він удома, у подружньому ліжку.

– Ти не захворів, бува? Аж лоб мокрий!

– Та ні, мара якась наснилася, не зважай. Спи!

Віталій пройшовся на кухню, постояв біля вікна, роздивляючись будинок навпроти. Там теж хтось не спав – у двох вікнах мутно світилося… Клоччям наповзав на місто осінній туман.

Він повів плечима – спітніле тіло під футболкою охололо і просилося під ковдру. Відкрив дверцята бару, дістав почату пляшку коньяку і двічі ковтнув прямо з горлечка.

– А тепер спати! Не думати! Що менше думаєш, то краще спиш!

Але не думати чомусь не вдавалося. Вранці, коли він, добираючись до роботи, повільно повз своєю автівкою потонулим у молоці містом, дурні думки проривалися через розумні, і через новини радіо, і через жарти ведучих, і через безглуздо-життєрадісні пісні.

Тому він навіть зрадів, що Жанна відмовилася від тієї гри в паралельне читання і не стала з’ясовувати стосунки (у біса їх з’ясовувати?!), вона навіть сама вибачилася за вчорашні коливання настрою – усе йшло супер! Віталій уже навчився жити спокійно в цьому трикутнику, звик, цілком усвідомлюючи, що одного дня Жанна може піти у своє окреме життя, так само, як колись несподівано з’явилася. Як її прихід не зробив його щасливим, так і розставання, мабуть, не зробить нещасним. Він знав, чому тоді повівся. Не тому, що самець не пропустить самки, яка його хоче. Ні. Він свідомо вбив цей клин, щоб вибити ним клин колишній. Клин клином… І ще тому, що Жанна була іншою. Інакшою від Лілі. Майже в усьому. І це мало допомогти.

Задумавшись у своєму кабінеті, Віталій раптом здригнувся від стукоту у двері. Новенька дівчина-менеджер відрапортувала, що вранішній туман уже має наслідки, є дзвінки до диспетчерів про страхові випадки – свіжі ДТП. Потім усміхнулася й додала, що незабаром і ожеледицю обіцяли…

Звісно, такий їхній бізнес – страхова справа, але якось цинічно прозвучала констатація та прогнозування чужих негараздів.

«Нове, аналітичне покоління…» – подумав Віталій, зітхнув і занурився в роботу.

В обід зателефонувала Тамара і попросила забрати ввечері Юрчика з дитсадка – у Каті розболівся зуб, і вона, сподіваючись на Женю, записалася до стоматолога. А той пообіцяв, але, швидше за все, не встигне, бо закінчують утеплення фасаду десь на лівому березі. У самої ж Тамари сьогодні продовжується вчорашній аврал, тож: «Будь другом, тільки на тебе й надія, бо дитя, маючи купу родичів, скоро ночуватиме в дитсадку. Казала їм: живіть із нами, гуртом легше – так ні; казала: няньку треба наймати – так ні…»

Віталій вислухав стислу доповідь про стан справ у молодій родині, кілька разів угукнув і погодився забрати малого з дитсадка. Власне, він би і так погодився, без пояснень та мотивацій. Цей хлопчик, хоч і не був біологічно його онуком, але виріс на його очах, і перші безсонні ночі, і дитячі хвороби – усе це велика дружна родина переживала разом. Як колись разом із Тамарою вони змалечку ростили її сина, Женьку, і Віталій пройшов практично весь шлях молодого батька. Хіба що не тупцяв схвильований попід вікнами пологового будинку. Зате Юрчика чекали всі гуртом, хвилювалися й обіймалися під лікарнею, коли дізналися про народження хлопчика. Чи шкодував він, що не мав власних дітей? Можливо, інколи легкою хмаринкою пролітав певний жаль, що не його плоті і крові ні Женька, ні Юрчик. Але хіба то вже так важливо, якщо він відчував себе батьком і навіть звик тепер до звертання «Діду!», хіба це щось міняє? Було б добре, але якщо не вийшло, то що ж поробиш?

Поки була жива мама, зітхала з цього приводу і діймала, бувало, розмовами, що хотілось би їй онучку, дівчинку, чи хоч би й хлопчика ще одного… Вона змалечку допомагала глядіти Женьку як свого онука, та, мабуть, голос крові в неї був сильнішим. Жінки щось у тому тямлять більш тонко, ніж чоловіки. Ось у природі самцям узагалі байдуже, хто там кому кровний родич…

Такими роздумами Віталій притлумлював непрошені думки, коли вони все ж таки виповзали назовні. Але за двадцять три роки життя з Тамарою він не наважився поламати все тільки через те, що вона не народила йому власної дитини. У них була спокійна, добропорядна, дружна родина. Тамара була на диво неконфліктною людиною, по-жіночому мудрою. Мабуть, усі ці роки вона припускала можливість іншого розвитку подій і саме тому утримувала ситуацію такою, що й присікатися не було до чого. Вона багато працювала і зрештою стала заступником директора чималої аудиторської контори. Але при тому і вдома від її робочої зайнятості ніхто не страждав. А коли виникали якісь труднощі, вони лишень згуртовували родину. І в ті періоди Тамара з Женькою спиралися на плече Віталія, і він усі свої сили направляв на вирішення проблем, нейтралізацію скрути і підтримку близьких людей. А як же інакше?

І чергові негаразди трапилися саме у той безумний період, коли раз за ціле життя він був майже готовий поставити на всьому хрест. Чи відчула це тоді Тамара? Чи то все саме зійшлося докупи?.. Він не замислювався, йому було не до того. Як то тепер кажуть – криза середнього віку?

Ліля… Ні, вона його не обирала. І не набивалася. Не втручалася в чужу родину. Це він закохався, як хлопчисько, бився без неї, як викинута на берег риба, і прагнув її, наче вона була єдиною, першою й останньою жінкою в його житті. Ліля навіть не одразу зрозуміла, що відбувається, спілкувалася з ним рівно й легко, без найменшого кокетства, що і дратувало, і зневірювало, і заводило його ще більше. Потім уже вона була здивована його терпляче-наполегливою поведінкою, тим, що не відступався, хоч не приховував свого сімейного стану, не обіцяв, не брехав, не…

Відмовила. Відштовхнула. І не для того, щоб розпалити ще більше. Просто щоб поставити крапку. Але ж розпалила. Мимоволі. Та що ж у ній було такого, чого не було в інших?! Якби то різниця років у двадцять, як деякі чоловіки знаходять у зрілому віці заміну потріпаній життям дружині. Це ще можна якось пояснити. Ті юнки нерідко ще й швиденько дарують «татусю» пару нових малюків – і все. Ти попав. Чи не дарують, але прикрашають зрілого мужчину собою, мов дорогим аксесуаром, – теж можна зрозуміти.

Ліля ж була лише на п’ять років молодшою за нього і, відповідно, на три – за Тамару. Хіба то конкурентка за віком? Але ж чомусь йому знесло дах, і, попри її вперте небажання подивитися на нього іншими очима і зробити крок назустріч, Віталій гнув свою лінію. Звісно, що з його боку то було абсурдно: брати жінку в облогу, наперед знаючи, що у своєму налагодженому житті він нічого руйнувати не збирається.

2

Перечитавши купу угод та звітності за третій квартал року, Віталій замружився й відкинувся на спинку крісла. Пригадався той дивний сон, заворушилося десь у грудях відчуття, яке бувало в нього, коли втрапляв машиною в ожеледицю. Її несло дорогою, некеровану, а він хоч і крутив кермо, та автівці було байдуже. І покладався тоді на сили небесні, і думав, що не такий уже він грішний, щоб так тупо загинути чи скалічитися. І машина, твоя власна територія захищеності й безпеки, твій прихисток від дощу та вітру, вірний засіб пересування, без якого вже й не уявляєш життя, машина, з якою ти за останні роки став почуватися в дорозі одним цілим, раптом видається уособленням некерованої загрози і веде гру самостійно, диктуючи тобі свою траєкторію.

Віталій тріпнув головою. Йому захотілося запалити цигарку, але вже більше двох років, як він кинув, і в кабінеті не лишилося жодної заначки. Кинув, коли стривожився за своє серце: вік, нерви, паління, неприємні відчуття там, у грудях, під краваткою… Злякався? Мабуть.

– Ти не жартуй із цим! Ти нам ще потрібен. Он, бачиш цю молодь? Нам із тобою ще онука виховувати! – так умовляла його Тамара піти на обстеження.

Загрози життю лікарі не знайшли, але здоровий спосіб життя рекомендували.

Що це він все про старе та про давнє? І Ліля за останні три дні згадувалася чи не більше, ніж за останній рік… Треба подзвонити Жанні. Як там вона? Поговорити… Клин клином…

Підійшов до вікна. Туман розсіявся, але день був похмурим і невеселим. Кружляючи, спадало на вологу бруківку та тротуар останнє, важкувате від вологи жовте листя. Світлофор неподалік перемигнув із червоного на жовтий. Віталій дістав із кишені мобільний. Коли світлофор засвітився зеленим, набрав Жаннин номер. Не слухаючи його слів, вона голосно прокричала:

– Вибач, не можу зараз говорити! Нічого не чую, я в цеху, на виробництві, тут такий гуркіт, давай пізніше, добре?

Віталій повернувся до комп’ютера і написав короткого листа.

* * *

Привіт, ділова жінко-інженерко! Хоч би описала, що ти там робиш і чим саме займаєшся, бо, почувши твій голос серед того гуркотіння, я уявив тебе в комбінезоні та шоломі сталевара із захисним щитком, щоб дивитися на річку розплавленого металу. :)

І знаєш… Пришли ще оповідань. Мабуть, я до них уже звик.

Коли Віталій повернувся з обідньої перерви, на столі чекала пачка документів на підпис – поки директор був у відпустці, він виконував обов’язки шефа. А ще прийшов лист від Жанни. Звісно, він був, як нині водиться, не паперовий, а віртуальний. Хто ж тепер під словом «лист» розуміє конверт із паперовим носієм інформації?

* * *

Підприємство випускає електротехнічний фарфор. Спеціалізується на виробництві ізоляторів із цього самого фарфору для потреб електротехніки та електроенергетики України, країн СНД та деяких країн далекого зарубіжжя. Продукція їхня використовується на електропідстанціях, електророзподільних підприємствах, у виробництві високовольтних трансформаторів, на залізниці і т. п. Бачив такі білі та коричневі фарфорові штуки на високовольтних лініях? Ото воно. А на електростанціях є ще більші. Сировиною для електротехнічного фарфору є глинозем. Важлива складова сировини – оксид алюмінію. Наша місцева сировина не дотягує до міжнародних стандартів. На заводі частково використовують свою, частково імпортують із Росії, планують закуповувати в Європі. А я ж, як ти пам’ятаєш, стажувалася в Угорщині, ґрунтовно вивчила тамтешню сировину: їхні глиноземи – саме те, що треба. Ось досліджую умови виробництва, технології, писатиму висновки та рекомендації, допоможу з налагодженням контактів. Ото таке. Цікаво?

Людина, геть позбавлена почуття гумору, у відповідь на запитання «Як справи?» починає розповідати, як у неї дійсно ідуть справи. :)

Оповідання додається. Я ще не читала.

Піду я пообідаю у заводській їдальні. Кажуть, тут непогано годують. Борщ, котлети, макарони і компот!

Хочу додому…

Віталій пробіг очима лист, іще раз переконався, що інженерно-хімічні нюанси – то не його царина, і не без хвилювання відкрив прикріплений файл.

Шанс

Увірвавшись на вокзал невеличкого містечка за хвилину до відправлення київського потяга, Марина зрозуміла, що стояти в черзі за квитком уже ніколи. Вона кинулася до виходу на перон. Через відкриті навстіж двері вокзалу було видно її потяг, що підтверджував напис на ближньому вагоні.

– Візьміть! Нема коли в касу! – захекавшись, швидко випалила вона провідниці.

– Начальник потяга в третьому вагоні, – махнула та рукою праворуч.

Марина побігла далі. Добре, що відрядження було недовгим, лишень два дні, і в її невеликій сумці тільки найнеобхідніше. Сьомий, шостий, п’ятий, четвертий… Провідники підіймаються у вагони, позирають уздовж потяга.

Третій! Фух… Відкриває рота, набирає повітря…

– Та сідайте вже, потім розкажете! І так бачу, що я ваш останній шанс! – подає їй руку доброзичливий на вигляд, невисокий, добре вгодований чоловік у розквіті сил, схожий на Карлсона, але без пропелера.

– У мене квитка немає.

– А гроші є?

– Є! На квиток вистачить.

– Так я вам тут продам, залазьте вже, бачите – рушаємо!

Відхекавшись у коридорі, Марина зачекала, коли провідник зачинить двері вагона і пройде до себе.

– Скільки з мене до столиці?

– Ідіть у друге купе. Вибирайте верхню полицю. Гроші за все разом оддасте – постіль, чай, коньяк, масаж…

– Ага, і сауну з басейном не забудьте порахувати! – хмикнула Марина і пішла шукати своє місце.

Як же добре, що встигла! Інакше сиділа б іще годин вісім на вокзалі чи блукала б цим непривітним містечком, а опівночі – на пасажирський, який повзе так повільно, що наступний день можна було б викреслити з життя. Ні, їй однозначно пощастило. Хіба що не встигла купити поїсти. Але то не біда, якось дорогою. Правда, і їсти зовсім не хочеться, одне бажання – впасти і заснути. Класно, що полиця верхня, не треба чекати, поки сусіди насидяться та заповзуть нагору. Усе складається чудово!

– Вітаю! Моя полиця – одна з верхніх. Будуть якісь побажання-пропозиції? – звернулася вона до двох осіб, що сиділи внизу.

Ліворуч копалася в сумочці кучерява дівчина років двадцяти із серйозним, дещо зверхнім виразом обличчя. Праворуч сидів «накачаний» блондин, близько тридцяти років, і витирав лоба паперовим носовичком. Дівчина привіталася і продовжила порпатися в торбинці. Чоловік відреагував:

– Можу поступитися нижньою полицею.

– Та ні, мерсі. Я саме мріяла впасти і заснути, щоб нікому не заважати. Але як ви такий чуйний, зніміть, будь ласка, матрац із верхнього ярусу, бо не дотягнуся.

«Качок» швидко розібрався з усіма матрацами.

– Хто пастєльку нє вазьмьот, глазкі ночью нє самкньот! – проспівав у коридорі провідник і простягнув Марині, яка стояла у дверях, три комплекти білизни в целофанових пакетах.

– Скільки?

– Я ж сказав – всьо патом! Беріть, а то куди я вам кофе подавать буду?

Дві доби відрядження, між ними одна ніч, а розмов, а розмов… Знайомі підприємці попросили бути присутньою на переговорах і перекладати зарубіжних компаньйонів, труди її оплатили – нічого скаржитися. Така робота. Ніч у потязі, півночі розмов, два дні біганини… У таку спеку! Спати, спати, спати!

Ще не заплативши ні копійки за залізничний сервіс, Марина переодяглася, поки сусід по купе виходив, потім вибралася нагору, засунула сумку на третю полицю, гаманець та теку з документами – під подушку, і заснула, ніби провалилася. Її полиця – найзатишніше місце у світі! Ось дорогою сюди була полиця – просто жах після домашнього дивана, і потяг стукотів по голові, а зараз – краса! І провідник – душка, і сусіди без пива та тараньки, цілком милі люди. Дивно тільки, що такі молоді обоє, а весь час мовчать. Кучерява читає щось медичне, «качок» просто мовчить, у вікно дивиться.

Як там удома без неї впоралися? Хоч би нормально, не маленькі вже, розберуться. Трохи волі їм навіть до смаку, відповідальнішими будуть. Холодильник не порожній лишила, вказівок надавала…

Треба б кішку зводити до ветеринара, здається, грижа у неї. Ще щось треба було зробити терміново, щось треба, що?.. Зателефонувати кудись… Ох, дістали бізнесмени… Хитрі всі… Ще й на мобільному гроші всі виговорила…

Колеса вже не стукотять. Пахне кавою.

– Мадамочко! Вам каву в ліжко чи в чашечку, як вашим сусідам?

– У чашечку, а потім у ліжко, будьте ласкаві! Не дасте й поспати, турботливий ви наш!

– Така наша служба! А спати при заході сонця – голова болітиме!

– А раптом у мене грошей не вистачить заплатити за ваш сервіс і я тихо втечу?

– Од нас не втікають! У нас у кажному купе по сек’юрітє сидить! – сказав він і підморгнув сусідові знизу.

– У вас грошей не вистачить мене оплачувати! – відповів той стримано, але дружелюбно. – Дай жінці кави, що ти голову морочиш, холоне ж!

– У гарячих провідників холодної кави не буває! Я ж її в руках тримаю! Та нате вже, що ж я, садист якийсь?! – театрально ображається «Карлсон».

– Дякую, дорогенький, не ображайтесь! Ми вас уже любимо! Куди ж ми без вас до завтра? – миролюбно сказала Марина і ковтнула розчинної залізничної кави.

Провідник вдав, що ще не цілком утішений сказаним, і ретирувався.

– Хочете бутерброд? – раптом спитав знизу хлопець. – Що ви саму каву?..

– Перепрошую, як вас називати? – спитала Марина замість відповіді, звертаючись згори до обох. – А то якось незручно, нам же ще їхати та їхати. Мене звати Мариною.

– Я – Антон. Спускайтеся, перекусимо, – не збився з теми сусіда.

– А я – Діна, – відрекомендувалася дівчина, відкладаючи вбік чималу книжку.

На обкладинці майнула назва – «Дитячі інфекції». Зрозуміло, лікар. Схожа. Сувора така. Тому що молода. Хоче видаватися старшою та соліднішою. Смішні вони, молоді.

Марина подала Антонові свою чашку, уперлася обома руками у верхні полиці та спустилася вниз.

– Дуже незручно, але я так бігла на потяг, що не було жодної хвилинки заскочити по продукти в дорогу. Маю лише півпачки печива, – винувато сказала вона.

– А я на ніч узагалі не їм, тренер із фітнесу надто категоричний! – сказала Діна і стала пити саму каву.

Антон мовчки розрізав свій чималий бутерброд із ковбасою на три частини і рішуче розклав усім на серветки по шматку. Більше ніхто не заперечував.

– Помідор, вибачайте, один. Але великий, – Антон вправно розділив його ножем на три рівні частини по 120 градусів, чим трохи здивував Марину. У неї теж це виходило автоматично легко і просто, бо звикла все ділити на трьох – на себе і на дітей. Так уже повелося. Раніше малим діставалися кращі шматочки, але потім, коли вони стали підростати і помітили це, вдалися до протесту: все порівну! Довелося здатися – двоє проти одного. Так і звикла.

Поки їли і перекидалися прозаїчними репліками, потяг знову рушив. Кольорове кіно, яке миготіло за вікном, повільно перетворилося на чорно-сіре з нечастими цятками вогнів. Діна знову вляглася і, сказавши, що їде складати доленосний іспит, взялася за книжку. Весь її вигляд закликав усіх навколо створити оптимальні умови для успішного навчання.

Марина подумала, що «лікар», мабуть, єдина дитина в літніх батьків, яка звикла робити погоду вдома. Буває. А може, уся ця поза від невідповідності віку та тендітної статури тому іміджеві, з яким майбутня лікарка хоче злитися? Та Бог із нею! Хай читає.

Після кави, попри пізній час, Марині спати більше не хотілося. Сиділи тихо, як і належить у бібліотеці. Вона – ближче до дверей купе, думаючи про своє і дивлячись у «завагоння» крізь простір між білими фіранками. Антон – біля вікна, читаючи якийсь журнал із тих, які не купив би ніколи, аби не перспектива вимушеного байдикування в потязі.

Денна спека змінилася прохолодою. Нічний біг охолоджував потяг.

Знову станція. Провідник із кимось весело сперечається на своєму суржику. Зміст розмови можна приблизно вгадати за мелодикою реплік. Цікаво, коли він усе ж таки виставить рахунок? Дивний якийсь, смішний, але видно, що добрий і не озлоблений на життя взагалі та на своє колісне зокрема.

– Треба продихатися. Наступна станція години за три, не раніше, – тихо, щоб не сполохати «Дитячі інфекції», сказав Антон чи то Марині, чи просто розмірковуючи вголос.

– Точно, від цих купе і до клаустрофобії недалеко, – тихо відповіла вона.

Він дістав цигарки з кишені піджака, що висів на вішалці, і запитально глянув на Марину. Та кивнула і дістала із сумки свої.

Спустилися на перон. Маленька станція, приміщення вокзалу десь далеко, навпроти середини потяга, метушня посадки теж десь там. Тихо. З дитинства знайомий запах теплих шпал. Цвіркуни в придорожній траві старанно свердлять тишу…

Закурили, дивлячись у нікуди. Мовчали, хоча природніше було б поговорити після тиші «бібліотеки». Але про що? Звична балаканина про життя та його проблеми? Навіщо? Краще вже помовчати.

Марина завжди носила із собою цигарки. Але палила дуже рідко. Ніколи від нудьги, ніколи за компанію. Хіба що коли нерви надто напружені. Палила сама із собою, щоб подумати. Чому піддалася зараз? Адже тут явно комбінація «від безділля + за компанію»… Роздуми її перервав радісний зойк провідника, який ішов від сусіднього вагона:

– Агааа! Мадамочка! Ви тут, моя радість?! Утекти хотіли? Од нас не втечеш! Молодець, сек’юріті! Не одпускай цю пасажирку! Вона моя заручниця!

– Ідіть у баню! – жартома відповіла йому Марина.

– Мадаамочка! Отето прогрес у наших стосунках! А ви спеку добре переносите?

– Я – залізна леді! – сказала Марина. – А гарячого заліза краще не торкатися! Хто це розуміє, навіть банні віники, зв’язані проволокою, не купує, щоб не обпектися! – театрально промовила вона.

– Ух! – сказав багатозначно провідник, відкрив рота і задумався, як би продовжити бесіду, але тут втрутився Антон:

– Не напружуйся. Тобі ще ніч працювати.

– Пойняв! – підморгнув «Карлсон» і знову пішов теревенити з провідницями-сусідками.

Мовчання було порушене.

– Смішний він, не зловредний. Артист по натурі, – сказала Марина, дивлячись услід любителю заручниць.

– Так, хороший мужик, я його знаю, не вперше разом їдемо, – підтвердив Антон.

– Часто їздите? А от я рідко. Я людина домашня. Дім, робота, діти.

– Доводиться останнім часом. З тих пір, як машину продав. Я в посольство їжджу. Оформлюю виїзд на ПМЖ. У мене теж діти. Два пацана. Три та дев’ять років.

– Ого! Які великі! Я б і не подумала. Молодий ви ще.

– Тридцять один уже, – сказав Антон і підпалив другу цигарку.

Смикнувся і зарипів міжвагоннями потяг. Провідник, підбігаючи до відкритих дверей вагона, вигукнув:

– Заручниця із супроводом! Прошу зайти до вагона! Потяг рушає!

Марина піднялася, Антон легко заскочив за нею з недокуреною цигаркою в руці. Провідник зачинив двері і рушив до свого купе.

– Може, вам ще кави? – спитав, озирнувшись на них.

– Чаю, – сказала несподівано для себе Марина.

– І мені, – затягнувшись, погодився Антон.

– Пиво, горілка, коньяк?

– Ча-ю! – недвозначно повторила Марина.

– Ясно-ясно! Не заважаю! – заметушився «Карлсон» і закрив за собою дверцята до вагона.

Знову тиша. Він курив. Вона дивилася за вікно, ніби можна було щось побачити в уже чорній ночі, і точно знала, що йти не треба. Відчувала: крутиться щось непросте всередині у цього цілком благополучного на вигляд чоловіка, батька вже чималої родини. Через від’їзд із батьківщини? Непросте рішення. Але ж не він перший. Щось тут інше. Було ясно: він хоче говорити. Але поки що не знає як. І говорити саме з нею, а не, наприклад, із Діною, і не просто для того, щоб убити дорожні години. Чому? Вона все ж таки старша. Може, хоче щось спитати? Чи просто виговоритися? Так часто трапляється в потягах, коли в дорозі ніч і частину дня… Цікаво, а в поїздах, які повзуть тиждень, теж таке буває? Там феномен безслідного зникнення вологої від сліз жилетки дещо розтягнений…

Марину не переобтяжували чужі одкровення, хоч траплялися нерідко. Вони додавали їй розуміння життя, були ґрунтом для довгих роздумів і власних висновків. Але давати поради жінка завжди побоювалася, навіть коли їх просили. Чи то не вважала, що має право, чи не хотіла бути винною.

Що в нього не так? Виглядає на п’ять із плюсом. Постава, м’язи, зачіска, вдягнений недешево і зі смаком, в купе на вішалці – пристойний діловий костюм, на столі – шкіряна барсетка, нової моделі мобільний. Мабуть, десь там є родина, діти… Усе вкладається в схему стабільності та достатку. Але щось, якась дрібничка, помічена Мариною, випадала з логічного портрету. Яка саме? На «кота», як називала шукачів інтимних пригод, не подібний. Схоже, у родині все добре, нічого не шукає. Що ж не так? Очі розумні, вдумливі, але сумні. А може, втомилася людина? У самої які очі після відрядження?

Відчинилися двері. Турботливий «Карлсон» промовив:

– Ваша дівчина вже спить. А в тамбурі чай пити – це збочення! Ідіть до мене в купе провідників. Я вам там поставив. А я піду вздрімну за стінкою. Тіко пляшки з алкоголем, що у мене під полицею, пораховані, мадамочко!

– Ну, не задушити вас красиво?! – вибухнула в раніше обраній манері Марина. – Які пляшки?! Я ж за кермом! А за пропозицію дякуємо. Чаю вип’ємо і спати підемо.

* * *

Уперше в житті Марина сиділа біля вікна в купе провідників. Антон влаштувався поруч. На столику – дві склянки чаю в підстаканниках. У кожному по пакетику із заваркою, дві ниточки з бирками звисають назовні. Чудне маленьке помешкання з однією спальною полицею, підвісною шафкою для посуду, з якимись коробками під ногами. Дивно потрапити всередину того, що бачив раніше лише ззовні. А це чиєсь життя. На столику стояв дешевий пластмасовий будильник. Стрілки дружно дивилися вгору, притиснувшись одна до одної.

– Мої вже сплять, мабуть, – сказала Марина, – хотіла подзвонити з дороги, та гроші на рахунку закінчилися.

– Я можу принести свій мобільний, спробуємо, якщо хочете, – сказав Антон.

– Та ні, не будемо їх лякати, мабуть, уже сплять. Завтра наобіймаємося. Два дні не бачилися, уже скучила. Звикли ми завжди разом. Не часто їду з міста, щоразу хвилююся.

– А я намагаюся не хвилюватись, переконую себе, що все там буде добре. Адже від моїх думок все одно нічого не зміниться.

– Чоловіки влаштовані трохи інакше, – всміхнулася Марина, – і потім у них є тили, котрі відповідають за внутрішню стабільність.

Марина підтягла ближче склянку, висипала туди цукор із пакетика, тихенько помішала ложечкою. Антон не відповів, сидів, задумливо дивлячись на стрілки. Потім простягнув руку і взяв будильник. Було п’ять хвилин після опівночі. Він перевів годинник на десять хвилин назад і поставив його на місце. Марина помітила вздовж внутрішнього боку його лівої руки вище зап’ястка довгий шрам – не свіжий, але явно не надто давній.

– У мене рік тому померла дружина, – сказав він хриплувато.

Марину ніби перевернуло на каруселях догори ногами і знову поставило на місце. Намальована її уявою гармонійна картинка про життя цього хлопця раптом попливла і розмазалася.

– Я вирішив поїхати до Америки. У мене там двоюрідний брат із родиною. Усі формальності вже виконано. Це остання поїздка до посольства. Вирішу попутно з квитками – і все. За два тижні буду вже там. Із дітьми.

Він наче і не чекав відповіді. Просто такий переломний момент у житті, треба підбивати підсумки. І бути чесним із собою. Але безглуздо розповідати собі самому про себе ж. А так легше.

Марина мовчки дивилася на Антона, трохи схиливши голову набік. Між її бровами з’явилася вертикальна зморшка, яка зазвичай її засмучувала. Так дивляться люди, коли розуміють, що їм кажуть щось дуже важливе, але чи то не знаючи чужинської мови, чи ще не дуже чітко сприймаючи співрозмовника, вони намагаються отримати якомога більше несловесної інформації.

– Вона два роки хворіла. Відтоді, як народила молодшого. Ми навіть не одразу зрозуміли, що трапилося. А тепер я і не знаю, що було страшнішим – два роки боротьби з нею за неї чи цей останній рік порожнечі та боротьби за нас…

– Можете палити, – сказала Марина, побачивши, що Антон крутить у руках пачку цигарок.

– Знаєте, я раніше не палив. Навіть коли служив у спецназі. І потім, коли був у Французькому іноземному легіоні, де й воювати доводилося. Я рано одружився, одразу після армії. Ми навчалися в одній школі. А як повернувся, побачив, якою вона стала, нічого не міг із собою вдіяти. І затягнув її до рагсу, щоб ніхто не перехопив.

Він закурив, знову взяв будильник. П’ять хвилин після опівночі. Знову перевів на десять хвилин назад і став дивитися на секундну стрілку. Коли та зробила коло, поставив будильник на місце і продовжив:

– Жили ми класно. Усі заздрили. Коли народився старший, я працював добу через дві в охороні однієї крутої фірми, але вступив до інституту на заочний. Сам хотів, і батьки так націлювали – обоє викладачі. Не думав я все життя чуже добро охороняти. Але свого поки що було надто мало. А вічно копійки рахувати не хотів, надивився я на це. І тут випала нагода правдою-неправдою завербуватися в той Іноземний легіон. Обіцяли пристойні гроші, плюс іще раз перевірити, чого ти вартий, та й світ подивитися… Це був шанс не загубитися в провінції, зробити перший крок. Правда, і ризик був великий. Дружина відмовляла, боялася за мене, але я так вирішив. Батьки позітхали, але теж змирилися й обіцяли допомогти родині, поки мене не буде. Усе одно мене не відмовити – як вирішив, так і зроблю. Що вже там було далі – окрема історія. Всяке бачив.

Я повернувся через два роки – лишень дослужився до капрала, як був поранений і став перед вибором. Думав спершу про французьке громадянство після необхідної вислуги, але вирішив повернутися. Сумував дуже. Приїхав живим, мав трохи грошей на рахунку. Чого ще? Господи, які ми тоді були щасливі утрьох! Розкрутив помалу свій бізнес, купив машину, квартиру. Місто наше, звісно, не столиця, але люди з головою і тут можуть дечого досягти. Інститут так і не закінчив, не до того вже було. Син підростав, дружина все красивішою ставала. Була для нас феєю домашнього затишку. Правда, хотіла ще доньку, для себе, як вона казала.

– Так, доньки – це добре, – сказала Марина, щоб заповнити паузу.

– Коли старшому було майже п’ять, у нас народився другий син. Гарненький, здоровий хлопчик, схожий на неї. Що ж, нехай буде хлопчик – вирішили ми всі. Може, колись іще з’явиться і дівчинка. І дружина ніби не засмутилася, хвалилася нам у віконце ще з пологового будинку, слала чудові записочки. Але коли повернулася додому, почали відбуватися дивні речі. Вона перестала визнавати старшого сина. Це було жахливо. Спочатку мені здавалося, що затягнувся якийсь недоречний жарт. Але час показав явне відхилення. Старший її дуже дратував своїми запитаннями і навіть своєю присутністю. Дружина ставилася до рідної дитини, як до чужої, зайвої і навіть небезпечної для немовляти. Дитина була шокована. Я теж. Дивно, що в присутності чужих людей, які приходили привітати з новонародженим, вона поводилася цілком нормально, на старшого просто не звертала уваги, але без чужих очей ставала навіть агресивною. На мої запитання відповідала так: «У мене не було раніше дітей. Я не знаю, звідки ти привіз цього дармоїда! Нехай і близько не підходить до мого синочка! Досить і того, що живе з нами в одному будинку!»

– Господи… – прошепотіла Марина. – Я чула, що в жінок буває післяпологовий стрес, вони навіть інколи відмовляються годувати новонароджених, нервують, плачуть, але щоб так…

– Її стан то покращувався, то погіршувався. Особливо вимотували нас дні, коли місяць бував уповні. Лікарі сказали, що це шизофренія. Не найтяжча з форм. Агресивність на словах – це ж не фізична… Возили до бабок. Ті шепотіли, викочували яйцем, лікарі призначали транквілізатори… Інколи ми навіть ходили в гості. При чужих вона поводилася нормально, певні її фрази сприймалися як екстравагантний гумор…

Марина слухала заціпеніло і вже не намагалася розбавляти своїми репліками його монолог.

– Моє серце розривалося за старшого сина. Віддав його до школи східних єдиноборств, де раніше тренувався і сам. Він був завантажений уроками, тренуваннями, спортивними зборами, я часто брав його із собою на роботу, у недалекі відрядження, ми багато розмовляли й обидва вірили, що це в неї минеться, як минає затяжна хвороба. Ми переконували себе, що всі недуги рано чи пізно проходять.

Антон загасив цигарку об коробку сірників, що лежала на столику. Марина знала, що він зараз зробить – на будильнику знову було п’ять хвилин після опівночі. І час знову слухняно повернувся назад у його сильних руках.

– Після того, як вона кинулася на мене з ножем, – сказав він і глянув на свій шрам, – я найняв хатню робітницю – боявся залишати її саму. А одного разу ввійшов до спальні і побачив направлений на мене пістолет. Врятувала реакція, напрацьована в армії, – я кинувся на підлогу, і куля вибила вітражне скло у дверях за моєю спиною. Тоді я сказав, що доведеться лікувати її в стаціонарі. Сусіди, почувши вистріл, викликали міліцію. Я довго вибачався і пояснював, що сам випадково не поставив зброю на запобіжник… Показав усіх членів родини живими, написав пояснення – добре, що дозвіл на зброю в мене був. Дружина поводилася спокійно і підтверджувала міліції все, про що я говорив. А наступного дня мені на роботу зателефонувала хатня робітниця і, ридаючи, повідомила, що коли вона з молодшим сином пішла на базар, а старший був у школі, дружина закрилася на кухні і ввімкнула газ. Її не врятували.

Він замовк, втупившись сухими очима в недопалок. Марина подумала, що краще б йому було виплакатися. Антон узяв склянку з холодним несолодким чаєм і випив залпом, як п’ють горілку. Завмер, потім видихнув.

– Хто зараз із вашими дітьми? – спитала Марина.

– Вони самі. Не дивуйтеся. Звісно, молодший іще малий, щоб залишатися на самоті, проте старший дуже відповідальний. І на всяк випадок він знає, до кого звернутися. Нам нікого не треба. Дорогою до школи він заведе брата у дитсадок. Увечері забере. Їжі я їм на два дні залишив у холодильнику. Молодший уже майже не згадує про маму. Старший говорить про неї рідко. Але якось на кладовищі сказав, що простив її. Тому що в неї тоді вселився біс і вона ні в чому не винна. У церкві правити заупокійну службу відмовилися. Я не міг наполягати. Я тоді нічого не міг. Винив у всьому себе.

Він потягнувся за будильником. Марина поклала свою руку на його і повільно притисла її до столу. Її рука була майже удвічі меншою, але Антон підкорився.

– Усе минуло, – сказала вона тихо, – що минуло, те вже не зміниш.

Він опустив голову і завмер. У напівсутінках тісненького купе їй здалося, що в кутику його ока, ближче до перенісся, блиснула сльоза. А може, то був відблиск ліхтаря, що мигнув за вікном. Так вони просиділи якийсь час. Рука Марини все теплішала, а його пульс, який спочатку калатав під її великим пальцем, став повільним і рівним, як у добре тренованого спортсмена.

Вона відпустила його руку, сама взяла будильник і виставила на ньому першу годину ночі.

– Ти шульга, – чи то спитав, чи констатував він.

– Ти теж, – відповіла Марина майже беззвучно.

– Я мушу підняти пацанів. Це моя головна мета. Мені для себе жити не можна. У них більше нікого немає. І нам ніхто не потрібен. Ми й так прорвемося.

– Я розумію. Але ти не правий. Точніше, не зовсім правий. Діти виростуть. Це відбувається так швидко, коли озираєшся на прожиті роки, повір мені. І не можна ставити на собі хрест, присвятивши себе лише їм. По-перше, усвідомлювати таку жертву – надто важка ноша для дітей. По-друге, одного разу вони скажуть, що не вимагали цього від тебе і що це було твоє особисте рішення. Потім помахають ручкою і підуть у своє доросле життя, залишивши тебе на самоті. А по-третє, чому ти думаєш, що їм потрібна саме така, суворо чоловіча родина? З якого досвіду вони зможуть потім побудувати власні родини?

– Я стараюсь дати їм усе. Мій бізнес помалу крутиться, гроші капають, я тепер більше буваю вдома, ми розмовляємо, читаємо книжки, навіть їздимо на риболовлю. Я лікую собою їхні рани, а ними – свої. Нам добре разом. Нам нікого не треба.

Нікого! Знаєш, як мене тепер називають у місті? «Мужчина-шанс!» Класна партія, хіба що є один невеличкий мінус – двоє дітей. Та ще й із поганою спадковістю в галузі психіатрії… Ти думаєш, не було за цей рік «підкатів» до мене? Особливо коли дізналися, що я зібрався виїхати? Я їм не вірю. Не вірю, що комусь потрібні мої діти! Гроші, машина, дах, віза – так, запросто. Але нам це навіщо? Я вирішив рубати канати і їхати в Америку. Там усе почнемо з нуля. Я роботи не боюся. На крайній випадок піду в армію. Мені не звикати.

– А хіба я кажу, що тобі потрібно терміново одружуватися з першою-ліпшою? Хіба я не розумію, як це важко і яка на тобі відповідальність? Але ж не можна ставити на собі хрест. У тій самій Америці народ у твоєму віці тільки починає оформлювати стосунки та заводити дітей.

– Знаєш, я майже щовечора, коли пацани засинали, ходив у тренажерку. Я б, мабуть, із глузду з’їхав, якби не вимордовував себе там залізом. Мені це допомагало краще думати. Чи взагалі не думати, а просто приходити додому і падати без сил. Але ось уже місяць, як відмовився і від цього. Мене почали там сватати. Нав’язливо, аж бридко. Скажи чесно: «Мені тут нестерпно, а тобі все одно їхати, давай вирішимо по-дружньому, і ти мене звідси витягнеш!» Я ж нормальна людина, можу й допомогти. Фіктивний шлюб, чи як воно там… Але навіщо при цьому імітувати почуття? Не вірю. Нікому не вірю!

– Пробач їх усіх, Антошо. І себе пробач за все, у чому винний і в чому ні. Так треба. І тобі стане легше. Тільки щиро, від душі. Закрий очі і скажи: «Я прощаю вас! Простіть і ви мене! Я прощаю себе. Я люблю себе».

– А дітей?

– «І дітей люблю», – скажи. Можеш це і не промовляти вголос.

Він подивився на неї недовірливо, потім затулив долонями обличчя і замовк. Марина відчувала, як він бореться із собою і зі своїм минулим.

У нещільно прикритих дверях з’явилося заспане обличчя провідника. Ледве він відкрив рота, Марина показала йому кулак. Антон продовжував сидіти, сховавши обличчя в долонях, ніби так і заснув. Провідник підвів очі до стелі, знизав плечима, прикрив двері і слухняно зник у сусідньому купе.

– Антошо! – пошепки сказала Марина і потягнула його долоні вниз.

Він дивився на неї довго, наче вперше побачив. Потім простягнув руку, обережно провів долонею по волоссю і раптом, обхопивши її обіруч, почав відчайдушно цілувати очі, щоки, губи…

Марину ніби знову крутонули на каруселях, але на ноги поставити забули. Калатало серце, чи кров у скронях, а може, це потяг так грюкотів рейками, щоб провідник у сусідньому купе не чув гуркіт двох ошалілих сердець за тонкою стінкою… У Марини, звісно, були до себе деякі запитання, але каруселі перевертали її знову і знову, і точкою стабільності тут здавався лише він – сильний, надійний, щирий…

Прогримів зустрічний товарний. Замиготіли ліхтарі. В купе стало світліше. На будильнику – друга ночі. По коридору протупотів провідник. Антон поправив Марині волосся на лобі і, дивлячись їй у вічі, набрав у груди повітря, щоб щось сказати, але вона приклала палець до його вуст:

– Спати! Спати-спати! Іди. Я зараз.

* * *

Потяг зупинився. Марина вийшла на перон, аби трохи врівноважитися. Ніч. Тихо. «Карлсон» позирає на неї, мовчить. Вона дістала цигарку, він простягнув запальничку.

– Ображаєтеся чи нездорові? – спросила вона тихо.

– Здоровий-здоровий! Уже не знаю, як з вами і балакать… От дамочка попалась – желєзного мужчину доконала, а з виду така собі мєлкая…

– Чого це я його доконала?! – спитала суворо.

– Та я ж його земляк. Я птах невеликий, а про нього в городі багато хто знає. І про горе його, і про прочіє деталі. І до мене він уже не раз попадає у вагон. Не говорить він з женщинами! Ніколи не говорить! «Да-нєт», «спасіба-пожалуста» – і все. Аж жалко дивитись на хлопця! І як ви його розколдували?! Я аж обрадувався, хату вам свою уступив, може, думаю, домовитеся…

– Ні, я вас все-таки задушу, – втомлено сказала Марина, – ось саме і свідків немає, ніч… Що ви таке вигадали?! Я його на дев’ять років старша! У мене доньки – баришні! Дорослий дядько, симпатичний такий, а такий зіпсований!

– Мадамочко, я не перший год провідником! Я всяке бачив! Я бувалий! От тільки мене ще ніхто не душив… Було – обікрали, було – по морді надавали, а от щоб задушить в об’ятіях – не було! Душіть! Я согласний!

– Ні, раз «согласний» – не буду. Та й потяг он рушає, не встигну. Піду я спати, розслабтеся. Дякую за чай!

Піднялася до вагона, зайшла у своє купе. Антон спав нагорі, на її полиці. Знизу було постелено. Не ворухнувся, коли прокотилися важкі двері. Марина поправила ковдру на майбутній лікарці, лягла навпроти. Під подушкою намацала свій гаманець і папку з документами, усміхнулася. Згадала крилату фразу з безсмертного американського фільму: «Я подумаю про це завтра!» – обхопила обома руками подушку і заснула.

* * *

Ранок був звичайний, жодних двозначних поглядів чи незручностей, здавалося, що купе провідника просто наснилося. Коли вони утрьох з Антоном і Діною пили чай із рештками Марининого печива, прийшов «Карлсон» і дуже ввічливо нагадав, що час здавати постіль, скоро Київ.

– Скільки з нас за чай та інше? – спитав Антон, дістаючи гаманець.

– Точно! І з мене скільки – за квиток і решту, бо я вже й забула! – захвилювалася Марина.

– Мадамочко! Цієї ночі ви подарували мені життя, коли передумали мене удушать! Які можуть бути між нами рахунки?! – щиросердно продекламував «Карлсон».

– Ви що, з глузду з’їхали?! – розгубилася Марина і простягнула йому одну велику купюру, вартість якої, на її думку, мала б покрити всі її дорожні витрати. Схоче – дасть трохи решти. А ні – то так і буде. Все одно в неї залишилися тільки «зелені», та й тих небагато.

– Ану, дай гляну! – простягнув руку до купюри Антон. – Та вона в тебе фальшива!

У Марини перехопило подих. «Спокій! Тільки спокій! Візьме і «зелені», куди він дінеться! І де ж це мені її підсунули?» – пронеслося в неї в голові.

Провідник завмер у дверях, «лікар» насупила брови, нахилила голову набік і спостерігала за розвитком подій. Антон ді став із барсетки ручку.

– Ти впевнений, що фальшива? – спантеличено спитала Марина.

– А ми зараз перевіримо. Я ж комерсант! У мене ручка спеціальна є, з Німеччини привіз! Тестова.

Він узяв купюру, щось на ній написав по діагоналі і простягнув Марині.

«Ти повернула мені життя!» – прочитала вона напис рівним, упевненим почерком. Повільно підвела погляд на Антона – він усміхався. Світло та щиро. Вона теж усміхнулася і знову знизала плечима. Провідника у дверях уже не було.

– Залиш собі на пам’ять. Я заплачу за твій квиток, для мене це копійки. Дозволь мені таку дрібницю?

– А за мій чай теж заплатиш? – хитро спитала здивована незрозумілим ходом подій Діна.

– Пошарю по кишенях, може, вистачить, – усміхнувся Антон.

* * *

Коли Марина дісталася домівки, доньки кинулись обійматися і одна поперед одною розповідати свої новини за час її відсутності. Роздала сувеніри, вибачилася, що мало, ніколи було бігати по крамницях. Умилася з дороги. Сіли пити чай. Крім печива та сиру, на тарілці лежало ще велике яблуко, охайно розрізане на три рівні частини, по 120 градусів кожна. На краю столу Марина помітила список тих, хто телефонував за її відсутності. Так у них було заведено – щоб не забували говорити про дзвінки, одразу записували дату, час, хто, навіщо. Пробігла список очима. Останнім був «дивний дядечко». Телефонував майже годину тому. Більше ніякої інформації.

– Хто такий «дивний дядечко»? – спитала вона спантеличено.

– А, цей?! Та десь перед твоїм приходом телефонував, ніс якусь маячню. Ми навіть подумали, що помилився номером. Але просив Марину. Без по батькові, – звітувала молодша.

– А що хоч говорив? – ще більше здивувалася вона.

– Сказав, що гроші правильні чи нормальні, не пам’ятаю, – защебетала молодша, – а чорнила для приколу. Здається, так.

Марина завмерла з чашкою в руках. Потім поставила її на стіл, швидко встала, знайшла в сумці гаманець, дістала злощасну купюру. Чиста! Покрутила з обох боків – абсолютно чиста! Ніякого напису. Навіть шкода стало, такий був сувенір!

– Нічого собі! – тихо промовила вона.

– Мам, ти що? – здивувалася старша.

Марина сиділа мовчки, опустивши руки на коліна, розглядала гроші й усміхалася.

– А, мам, він ще спитав, які в мене оцінки з англійської! Теж мені… Можна подумати! А я тут йому й кажу: зараз ващє в моді японська! А він засміявся, велів чмокнути маму і повісив слухавку. Ну, то я так і написала – «дивний». Мам, а хто це був?

– «Мужчина-шанс». Тільки не наш, – усміхнувшись, відповіла Марина.

– Мам, пий уже чай, бо холоне! – сказала старша, підозріло позираючи на матір.

– Дякую, сонечко, я і холодний люблю!

Вони подивилися одна на одну і, не змовляючись, обійнялися всі троє…

Віталій дочитав оповідання, скуйовдив обома руками волосся, якусь хвилину ще посидів перед комп’ютером, немов в оціпенінні, тримаючи голову в руках, потім прихопив плащ, вийшов з офісу і рушив сірою вулицею до кіоску з цигарками.

Він рухався вологим тротуаром, а в голові вистукувало в такт крокам: «Ніколи від нудьги, ніколи за компанію. Ніколи від нудьги, ніколи за компанію. Лишень коли дасть по нервах…»

А ще згадалася Лілина подруга Зоя, перекладачка, яка сама виховувала двох дочок і бралася за будь-яку роботу. Колись Ліля переказувала надто вже подібну історію, що трапилася з подругою. Та він не дуже уважно слухав. Що йому було до Зої, коли його єство було заповнене іншою?

Віталій завмер біля кіоску і розгублено втупився в безліч різноманітних пачок на вітрині за склом.

– Що вам? – пролунало з віконця.

– Оці, тонкі, лайт. Ні, без ментолу. І запальничку!

3

Вечір середи у Жанни був вільним. Тобто зовсім. Вийшовши із заводу, вона затрималася біля старенького кіоску преси з такою само старенькою кіоскеркою, купила пару жіночих журналів і попрямувала на зупинку. Дощ, який зарядив іще минулої ночі, закінчився, але смеркалося вже рано й бажання швендяти незнайомими вулицями не було. Навпаки, хотілось усамітнитися, зігрітися чаєм чи коньяком, а може, чаєм із коньяком, загорнутися в теплу ковдру і читати якісь дурниці, щоб не обтяжувати голову роздумами.

Обшарпаний напівпорожній автобус довіз її до готелю. У найближчому гастрономчику-павільйоні Жанна купила пляшку коньяку, бо пишнотіла продавчиня дала зрозуміти, що ця «Десна. Три зірочки» принаймні від її справжнього виробника, а решта, де зірочок більше, – то ще велике питання… Взяла також пачку чаю в пакетиках, попросила нарізати двісті грамів сухої ковбаси і півцеглинки хліба. Усе це вона замовляла, неначе в уповільненому кіно, невпевнено, не знаючи точно, чого їй, власне, й хочеться.

– Непогана вечеря на одну персону, – дружньо всміхнулася продавчиня. – Може, візьмеш іще огірочків чи оливок у банці, бо ж виходить сухом’ятка?

Жанна, наче схаменувшись, критично оглянула набір продуктів, що вишикувався на високому скляному прилавку-холодильнику, і засміялася.

– Ага, непогана вечеря для самотньої жінки в готелі! Ну, давайте ще й огірочки! І оливки теж! Гулять – так гулять, як то кажуть!

Колихнувши пишним бюстом, господиня прилавку потягнулася до полиці і дістала дві баночки – скляну з дрібненькими огірочками і металеву з намальованими оливками.

Жанна розрахувалася, подякувала і рушила до виходу. У павільйоні більше нікого не було. Раптом продавчиня гукнула їй навздогін:

– Чуєш, ти той… Не глючся там на самоті. Якщо ні з ким поговорити – чужа людина тут самеє те! Я о восьмій замикаю лавочку, як буде настрій – заходь до мене. Роздушимо твою пляшку в задній кімнаті, за життя побазаримо. А то я й свою виставлю. Мене Вірою звуть. Заходь. Я не поспішаю. Нема до кого.

Жанна з пакунком та сумкою в руках завмерла від несподіванки, придивилася до господині цього простенького наполовину скляного будиночка, наче вперше її побачила, всміхнулася і відповіла:

– Дякую. Але тоді вже краще ви до мене, усе-таки в готелі зручніше. Я у відрядженні, он там, через дорогу живу, перший поверх, чотирнадцятий номер.

– Я – в готель? – здивовано реготнула Віра. – Ну, може, і зайду з цікавості, як не шуткуєш. За все життя в готелі жодного разу не була. А як тебе хоч звуть?

– Жанна.

– Ги… Стюардеса, типу, як у пісні співалося?

– Та ні. Інженер із Києва. Зі стюардесою вже наче відчепилися, а то було задовбували, – посміхнулася Жанна. – То прийдете?

– А прийду! Не щодня столичні заїжджі запрошують у готель! – рубанула долонею повітря Віра. – Тільки ти мені не викай, я хоч і товстіша за тебе удвічі, але ще не стара, ще сорока немає!

– Добре, не викатиму, приходь, – усміхнулася Жанна, помахала рукою і вийшла з крамниці, наштовхнувшись у дверях на неголеного мужичка із закудланою шевелюрою.

Віра однозначно мала рацію. Інколи чужа людина може бути кориснішою для сповіді, ніж близька. Таке трапляється в потягах. В оповіданні, яке Жанна прочитала сьогодні в обідню перерву, молодий чоловік, на вигляд успішний у всіх сенсах, розповів у нічному купе провідника перекладачці Марині свою історію. Прочитала, занурившись у чужі долі, що вклалися в доволі короткий текст, сколихнули її душу співпереживанням і наповнили голову роздумами.

Тепер вона сама сиділа у провінційному готелі, у невиправно прокуреному номері, з абсолютно незнайомою жінкою і пила коньяк. На журнальному столику – залишки імпровізованої вечері та майже порожня пляшка. І відчуття дежавю, ніби вона й сама опинилася в «купе провідника». Хіба що воно було більшим, не гуркотіли колеса, а за вікном не миготіли ліхтарі.

– Тієї зими нам було майже по тридцять. Ми були заручені і на весну планували весілля. Руслан був журналістом. Молодим, але вже помітним. Та несподівано успадкував від дядька однокімнатну квартиру в Харкові. Трохи подумав і продав її, щоб якийсь час не працювати та здійснити свою давню мрію – написати книжку про подорожі. Таку мав ідею – подорож-детектив. Навіть назву вже придумав – «Убити пілігрима». Невідомо, що народилося раніше – назва чи ідея твору. Я його не відмовляла, хоча назва мені не подобалася. Якось страхало слово «убити». Але він сміявся з мене – як же, мовляв, детектив – і без убивства?

Жанна замовкла, дивлячись за вікно, де під ліхтарем колихала майже голими гілками верба, втрачаючи останнє листя.

– І що? – зосереджено спитала Віра, просте слов’янське обличчя якої виражало готовність до найщирішого співпереживання чужому горю.

– Потім він малював мапу своєї подорожі, отримував візи, купував квитки, готував спорядження в дорогу, читав спеціальну літературу і щодня запевняв мене, що нічого поганого з ним не трапиться, адже після його повернення ми мали одружитися.

Жанна знову замовкла, дивлячись у вікно. Віра розлила залишки коньяку в жовті пластикові стаканчики і тицьнула один із них Жанні.

– І? – спитала вона.

Жанна побачила у себе в руці стаканчик, рвучко випила і, не закусюючи, продовжила:

– Його подорож мала проходити через Сирію, Йорданію, Саудівську Аравію, а закінчитися в Єгипті, де ми планували зустрітись і відпочити разом ще тиждень в Хургаді. Ми не бачилися півтора місяці. Але підтримували зв’язок через Інтернет та інколи говорили по телефону. Я хвилювалася за нього, але відчувала, наскільки мій коханий щасливий, реалізуючи свою мрію. Його розпирало від пережитого та вражень простого неорганізованого туриста. Питала, чи пише він роман. Казав, що робить нотатки, фотографує, дещо записує на диктофон. Роман – то вже вдома, бо забагато вражень щодня, усе це потрібно ще опрацювати, осмислити. Я страшенно сумувала за ним. Тим більше, що мала новину… Але хотіла приберегти її до зустрічі. Була вагітна.

– А потім? – Віра з тривогою поклала широку долоню на своє пишне декольте.

– Потім… Потім я не змогла вилетіти до Хургади в призначений день першого лютого. Тупо захворіла.

– І?.. – округлила очі Віра.

– Лежала вдома з температурою, із запаленим горлом і геть без сил, про що й повідомила Руслану по телефону. Звісно, шкода було, що наша маленька відпустка відкладалася, але він обіцяв якомога швидше дістатися поромом із Саудівської Аравії до Єгипту (як і було заплановано), а звідти одразу вилетіти до Києва.

Я страждала одна вдома, лікувалася народними засобами, бо пігулок уже вживати не хотіла, а потім… Потім у мене на тілі з’явилися рожеві та червоні цятки. Це було ввечері. Я подумала, що то якась алергія, може, випила забагато чаю з калиною, з обліпихою… Лежала в ліжку та дивилася телевізор. І раптом у новинах…

Жанна піднесла долоні до обличчя, ніби приклеїла їх до щік та очей, схилилася та тихо завила. Віра торкнула її за руку, та марно. Тоді вона встала і, підійшовши до Жанни, обійняла за плечі. Жанна завивала по-звірячому і погойдувалася, сидячи на табуреті, а Віра хиталася разом, і ніяк було витирати сльозі, які котилися по її тугих щоках.

– У новинах передали, – раптом продовжила Жанна, відірвавши долоні від обличчя, – що пором «Салам-98», який ішов рейсом із Саудівської Аравії до Єгипту і мав на борту близько тисячі шестисот пасажирів, затонув з невідомих причин.

Віра приклала обидві долоні до рота, сіла на ліжко і завмерла.

– Я спочатку не повірила своїм очам та вухам. Усе ж таки висока температура, не перший місяць хвилювань за Руслана, могло і примаритися. Я схопила пульт і почала перемикати канали, дійшла до CNN і там почула те саме.

Жанна говорила вже без сліз, утупивши погляд у пластмасовий настінний годинник, у якому, мабуть, сіла батарейка, тому час на ньому зупинився.

Як тоді він зупинився для неї від страшних новин із Червоного моря.

– Але ж, мабуть, хоч когось урятували? Може, був хоч якийсь шанс? – витираючи кулаком сльози, тихо спитала Віра.

– Так. Потім я дивилася багато новин по різних каналах, десятки передач про це горе, виступав президент Мубарак, єгиптяни всією країною читали молитву за загиблих на поромі, які здебільшого були простими заробітчанами, що їхали із Саудівської Аравії шукати кращого життя. Були ті, кому пощастило врятуватися. Не потонути і не бути з’їденим акулами. Але дуже мало. Серед них шестирічний хлопчик… Ніхто ніде жодного разу не згадав про мого Руслана. Я сподівалася, що раптом він спізнився на рейс… Слухала спогади очевидців і не могла уявити жаху того судного дня… Але все це було потім. А того вечора мені стало настільки зле, що почалися судоми рук та ніг, я зателефонувала мамі з братом, потім викликала «швидку», з останніх сил відкрила двері квартири й отямилася лише наступного дня в лікарні.

– А дитинка? – прошепотіла Віра.

– Лікарі ще якийсь час боролися за збереження вагітності, але коли з’ясувалося, що ті червоні цятки, яких ставало все більше і більше, то прояв інфекційної краснухи, мені пояснили, що сенсу ця боротьба не має. Тепер був надто великий ризик, що дитина народиться з патологією. Ось так у мене раптом не стало ні Руслана, ні нашої дитинки. Я ще кілька днів лежала в лікарні в окремій палаті та дивилася в стелю. І все дослухалася, чи стукає моє серце. І не чула його. Мені здавалося, що я померла, але чомусь іще бачу ту кляту стелю і чую голоси з коридору… Для мене тоді все скінчилося.

Жанна взяла порожню пляшку, повільно похитала нею перед очима. Побачивши на дні мізерний залишок коньяку, закинула голову, перехилила пляшку над губами і завмерла. Мабуть, вона випила б зараз будь-чого, але більше алкоголю не було. Віра послухалась її і не брала нічого спиртного, принесла до столу лише два літри «Коли», нарізаний сир та гілку бананів.

4

Віталій, розмірковуючи про колишнє, яке чомусь знову прорвало загату і просочилося в його сьогоднішнє життя, мало не забув, що пообіцяв дружині забрати онука з дитсадка. Він схаменувся, коли вже смеркалося і Тамара сама зателефонувала нагадати. Тепер він їхав вечірнім Києвом у щільному потоці машин і думав, що Женька дуже швидко виріс, хоч і в нелегкі для них із Тамарою часи. Спочатку буремні дев’яності, потім освоєння подружжям нових шляхів, про які і не думалося, коли закінчували разом інститут народного господарства. Тамара опанувала аудит, пішла вгору, а він подався у страхову справу, хоч і було це тоді не надто поширеним у країні бізнесом. Якось непомітно пролетіло двадцять років, аж раптом – нате вам сюрприз – Женька зібрався стати батьком. Правда, не стільки зібрався, скільки став перед фактом такої можливості, дізнавшись від його подружки Катьки, що та вагітна. Йому було двадцять, їй і того менше – обоє студенти.

Минуло майже чотири роки. І, як не крути, а не зітреться той період із пам’яті Віталія. Так тоді сталося. Чи то нечистий таким чином підставив йому ніжку, чи Господь уберіг від необачного вчинку? Якби не раптова перспектива появи в їхній родині немовляти, не потреба в його фізичній та фінансовій підтримці і Тамари, і надто молодої родини – Віталій би, мабуть, наважився. Він уже втомився від життя на два фронти, хоч Ліля, зрештою здавшись після його затятої облоги, ніколи не ставила ніяких умов.

Хай там як, а Віталій про те безумство не шкодував. Таким було його крадене щастя. Власне, спочатку чомусь і не думалося, що крадене, бо накрило з головою. Ніяких докорів сумління не мав, несло за течією: хотів її, не міг без неї – і все. Що то було – душевне, тілесне, криза середнього віку, хімія якась – невідомо. Та й навіщо шукати назву та пояснення, коли це БУЛО? І щасливило його, і ці несподівані почуття наповнювали по вінця. Комусь іншому, може, і такого не випало.

Але, попри все, у своєму сталому і налагодженому, як швейцарський годинник, житті Віталій нічого міняти не збирався. Навчився існувати у двох світах. Не те, щоб у рівновазі, швидше як канатоходець із жердиною: чим більшим був ризик зірватися, тим швидше він біг канатом від пункту А до пункту Б.

Це вже потім, десь через рік, прийшло почуття провини, до того ж перед обома. І перед Лілею за те, що краде час її життя, нічого серйозного не пропонуючи з першого дня, і перед Тамарою, яку знав більше двадцяти років. І саме вона стала за цей час найближчою людиною, тим самим другом, до якого і в горі, і в радості… І, звісно, не заслуговувала такого ляпаса після сорока…

Він знав, що чимало чоловіків живуть на два фронти. А то й не на два. Кожен вирішує по-своєму. Але не кожен через те руйнує родину. Так думав Віталій, розуміючи, що якогось дня Ліля поставить крапку. Це не може тривати вічно.

І одного разу вона, скориставшись темрявою в спальні, трохи захмеліла від коньяку (здається, то був її день народження), не стрималася.

– Знаєш, про що я мрію? – спитала Ліля і витримала паузу.

– Звідки мені знати? – злукавив Віталій, відчувши неладне в модуляціях її голосу.

– Я мрію, щоби твоя дружина закохалась і кинула тебе.

– Ну… таке скажеш! – дещо здивувався поворотом розмови він, адже за мовчазною згодою його інше життя ніколи не обговорювалося.

– Або, – жінка стиснула його пальці так, що стало боляче, – або щоб вона померла. Сама. Швидко і несподівано.

– Господи, ну що ти таке кажеш, Лілю?! Не треба про це, прошу…

– Я знаю. Це сволочизм – думати про таке. То я так… фантазую типу, бо розумію, що інакше нічого ніколи не зміниться, – вона хмикнула. – А я й не прошу! Ніколи нічого не прошу. Я можу зробити в наших стосунках одне – поставити крапку. Усе решта – не моя парафія. Але крапку я резервую за собою!

Віталій не відповів. Вони ще якийсь час лежали мовчки, потім він примирливо погладив довге волосся, яке пахло новими, щойно подарованими парфумами, поцілував її у плече і, раптом усвідомивши, що та сама Крапка може бути поставлена вже сьогодні, почав обсипати її поцілунками, нестримно, спрагло, голодно, ненаситно, немов прощаючись.

У них знову був хороший секс. Власне, як і завжди. І то ще був не кінець. Але з того дня Віталій постійно відчував ту Крапку, заховану в рукаві в Лі-лі, як козир, яким рано чи пізно вона приб’є його раз і назавжди.

Рипнули двері молодшої групи. Віталій зазирнув у велику, але затишну кімнату з маленькими столиками, стільцями, іграшками та з малюнками на стінах. Вдихнув тепле повітря. Замружився. Пахло раннім дитинством. Мабуть, ще відтоді, коли він сам ходив у дитсадок, цей запах не змінився.

– О! Добрий вечір! Юрчику, дивись, хто по тебе прийшов! Прощайся з дітками, біжи до дідуся!

– Дідууууууу!

Четвер

1

Привіт!

Як ти там, справляєшся з поставленими задачами? Дякую за виробничі роз’яснення! Ні чорта не шарю у ваших нюансах, дивуюся, як ти на тому розумієшся – глиноземи, оксид алюмінію, електротехнічний фарфор та високовольтні трансформатори… Бррр! І як це все вкладається в голові в білявки?! :) Здається мені, що побрехеньки про дурненьких-гарненьких білявок запустили в народ вони самі, самі й анекдоти вигадують, самі й імідж підтримують. Мабуть, це такий хитрий хід, щоб чоловіки розслабилися, втратили пильність… А там не згледишся – бац! – а білявки заволоділи всіма основними позиціями у світі!

Як минув учорашній вечір? Не мерзнеш там?

Поводься чемно, пані інженерко!

* * *

Вибач, багато писати ніколи, приїхали іноземці – двоє німців, поляк та перекладач при німцях. По заводу ходитимемо, потім обговорити все…

Як сам? Що нового? Київ як? Облітає? Я вже скучила.

Про оповідання нічого не написав. Не прочитав чи не сподобалося?

Я ще чверть години за компом, потім піду в народ.

Обіймаю. Щось настрій ніякий… :(Хочу додому…

Як учорашній вечір? Дивилася кіно в номері.

* * *

Ну, біжи, працюй, ділова жінко! Не дуже там напружуйся, навколо самі чоловіки – мають на руках носити і догоджати. Мабуть, клеїться вже хтось?

На вечір знову ресторан? Мало було директора, головного інженера, Андрія, так ще й німці з поляком припхалися! В усіх одне на думці. Начувайся!

Не сердься, то я так… гіпотетично, трохи розважити тебе, що ж це ти там засумувала?

Оповідання? Прочитав, хоч і не таке коротке, як попередні. Розбирати не хочеться. Життєве. Наче в кіно сходив.

А ти що там дивилася вчора?

* * *

Що дивилася? Фільм жахів. Назви не знаю.

Усе, піду я. А поки віддаватимуся по черзі директору, головному інженеру, поляку та двом німцям, читай наступне оповідання, щоб дурні думки в голову не лізли!

І наостанок дивне прохання. Як матимеш час, поїдь у «Піросмані», випий кави. За мене.

Прочитавши коротенького листа, Віталій глянув у вікно, де на тлі сірої будівлі навпроти нерухомо стояли вже голі каштани, а золотава берізка неподалік ледь хитала тонкими вітами, які з останніх сил іще утримували яскраве листячко. День був похмурий, але тихий. Уявилось, як Жанна сама в невеличкому номері провінційного готелю дивиться жахастик по телевізору. Сидить у ліжку, спиною до стіни, закутана в ковдру… Маленька симпатична самостійна жінка. Чого вона чекає від нього? Навіщо він їй?

Віталій знав, що в Жанниному рукаві теж лежить той самий козир, що був у Лілі. Поставити Крапку. Чи виб’є це його колись із колії так само, як тоді? Навряд. Чи то вже минула та криза середнього віку, чи це взагалі не кохання? Швидше за все, не кохання. Тому що коли воно є, то не постає запитань. Ти це відчуваєш усім єством, а не допитуєш свою голову. Перегорів він на Лілі. Втомився. Виснажився. Мабуть, вона була його останнім коханням. Якщо не єдиним.

Віталій попросив секретарку зробити каву і якусь хвилю вагався перед тим, як відкрити прикріплений до останнього листа файл із текстом. Що могло бути в ньому сьогодні? Він перевів очі на двері і знову задумався. Уявилося, ніби четвертий день поспіль приходить в офіс посильний і приносить для нього пакунок. Особисто. У руки. Пакунок, схожий на бандероль. Коли більший, коли менший. І невідомо, що там усередині. Хочеться відкрити. Але чомусь тривожно. Посильний уявлявся юнаком в уніформі готелю, такі в кіно підносять гостям валізи.

Раптом уява робить підміну – і ось уже в тій уніформі у дверях стоїть Жанна і простягає йому пакунок.

Двері повільно розчинилися, перенісши Віталія з уявного світу в реальний, – секретарка внесла на маленькій таці каву, цукор, печиво.

Залишившись у кабінеті один, він укинув у чашку два кубики цукру, розмішав, зробив ковток і відкрив файл, миттєво оцінивши, що текст цього разу дуже невеличкий.

Потенційний учень

Багато років я навчаю людей французької. І дітей, і дорослих. Учні бувають різні – ліниві й старанні, неслухи та слухняні, обдаровані й не дуже, бувають теперішні та дорогі колишні. Але був у моєму житті одного разу потенційний учень.

Підходить якось до мене колега, учителька англійської мови, і каже:

– Знаєте, мій молодший син, йому шість років, так от, він просто марить Францією: всі передачі про неї дивиться, енциклопедію читає, Ейфелеву вежу скрізь малює! Він мріє вивчити французьку!

– Без проблем! Нехай приходить, навчу! Ті, котрі захоплені, – найкращі учні, – кажу я.

Минуло півроку. Знову підходить до мене в учительській та сама колега:

– Знаєте, я про вас пам’ятаю, мій син… Він уже в першому класі. Він так мріє про Францію, так хоче вчити французьку, просто марить!

– Я ж казала – немає проблем! Хай приходить, розберемося.

– Але… знаєте, є проблема. Тут така справа… Нам логопед не радить, адже він у мене «ер» не вимовляє. Rичить, розумієте? А ваша фRанцузька може закріпити те, з чим ми боремося.

– Ну, не знаю… Ви – мама. Вам видніше. Для мене такий учень – як знахідка: і навчатися хоче, і вже Rичить!

– Ну, ми поки що зачекаємо, порадимося ще… Але він дуже хоче, просто марить…

Пройшло кілька років, я давно поміняла місце роботи. Одного разу на вулиці хтось гукає до мене: «Мадам!» Озираюся – вона, вчителька англійської. Махає рукою, широко всміхається.

– Здрастуйте! Як ви? Де ви? Знаєте, мій молодший син, він вже у п’ятому класі, але ми про вас весь час згадуємо… Англійська у нього з першого класу. А от у п’ятому довелося обирати другу мову між німецькою та французькою…

– Ну і?.. – збентежено питаю я.

– Розумієте… Така справа – все ж таки нам із логопедом не вдалося тоді остаточно викорінити його дефектне «ер». І навіть досі в нього проскакує якесь неслов’янське Rичання, – каже вона трохи винувато.

– І ви хочете сказати, що через це ви змусили його вчити німецьку?!

– А що мені залишалося робити?! Звісно, ви ж знаєте – він так марить Францією, так мріє вивчити французьку… Але хіба ж можна?..

– І як у нього з німецькою? – ставлю я майже риторичне запитання.

– Він її ненавидить, – розводить руками колега.

– Ось мій номер телефону. Нехай приходить.

– Ні, та що ви! Як можна?! А як же?..

– Знаєте, мем, це злочин проти дитини! Син вам не пробачить.

Учні бувають різні – ліниві і старанні, неслухи і слухняні, обдаровані і не дуже, бувають теперішні і дорогі колишні. Але був у моєму житті одного разу потенційний учень. Прекрасний потенційний учень…

Віталій відставив чашку і потер лоба. Чортівня якась! Цю історію він уже знав, колись її чув. Колись, у минулому житті. Так! Чув від Лілі, але як же? Вона ж навіть не говорила французькою, не те щоб викладати… Усе переплуталося в голові за останні роки. Чи то він її ніколи уважно і не слухав? Точніше, слухав, але не завжди чув. Інколи її монологи перетворювалися для нього на дзюрчання струмка, він просто розслаблявся і милувався нею, як тоді, вперше, коли побачив її перед туристами-греками на Володимирській гірці. Вона, струнка, з майже чорним прямим волоссям нижче плечей, говорила щось загадковою, абсолютно невідомою йому мовою, показувала рукою вниз на Поділ, на лівий берег, на Дніпро і всміхалася. Він закляк, спостерігаючи чарівне дійство і слухаючи це дзюрчання, і геть забув, що поруч двоє колег-американців, яким він мав своєю обмеженою англійською розповідати про Київ.

Чому йому раптом згадався той день? А! «Багато років я навчаю людей французької». Ні, звісно, це не про неї. Точно! Це була історія про ту саму Зою, Лілину приятельку з бюро перекладів! То що ж це? Чиї оповідання? Може, це Зоя й пише? А чому ні? Дітей годувати треба. Дві доньки підросли. То переклади, то екскурсії. Ще взялася за літературу. Хоча хіба белетристика у нас дуже когось годує? Але курочка по зернятку клює. Може, й правда, то вона їхала в потязі та, розтелепа, згубила свою флешку?

Зробивши таке припущення, Віталій іще раз пробіг очима текст оповідання, трохи заспокоївся, свідомо відігнав від себе спогади, які за останні роки три вдалося помалу вгамувати і замкнути подалі в потайну скриньку. Час було братися за роботу.

2

В обідню перерву Віталій мав твердий намір виконати прохання Жанни і поїхати перекусити в «Піросмані», випити ритуальної кави, бо туди вони навідувалися не раз, як вона казала, «на місце злочину».

«Злочин» той не піддавався чоловічій логіці, і Віталій так і не второпав, та й не випитав за майже два роки, що це на неї тоді найшло – взяти й так смачно і довго поцілувати незнайомого чоловіка, тільки-но згасло світло. Але що було, те було.

За дивною київською традицією, випускники-однокласники всіх шкіл збираються не влітку (що було б логічніше та зручніше), а посеред зими, у першу суботу лютого. Хто запровадив цей порядок – невідомо. Але так уже ведеться. Зазвичай випускники радо зустрічаються перші кілька років після закінчення школи – похвалитися, хто де, з ким, за кого, як, у кого вже… Потім наступає період, коли вся ця шкільна братія відходить на задній план і до неї стає майже байдуже. Тримаєш зв’язок із найближчими друзями-однокашниками, а про решту лише інколи переказують новини. Потім, десь після тридцяти, виникає бажання зустрітися, дізнатись, хто-де-як влаштований у житті, на людей подивитися, себе показати, і народ збирається знову. Збивши на цьому охоту, ще кілька років не хочеться нікого бачити – сценарій зустрічі доволі передбачуваний. Але приходить час, коли з віком пробуджується якась сентиментальність, і ти усвідомлюєш, що такі сходини – це таємний зв’язок із твоєю юністю і що саме ці люди для тебе все ще ті самі Кольки та Свєтки, хай би ким вони були сьогодні. Так само і ти для них. Черговий збір приносить усвідомлення, що зовсім не ті, хто були найслухнянішими в класі та найкраще вчилися, зрештою досягли чогось помітного. А ще у віртуальному списку давно не існуючого класу відмічаються хрестиком прізвища тих, хто вже ніколи не прийде на зустріч однокласників, а нуликом тих, хто і прийшов би, але осів далеко за кордонами, морями-океанами. Серед загальних веселощів хтось згадує про це, і п’ють, не чаркуючись, за тих, кому вже навіть е-мейл не напишеш. Так, наприклад, підраховують, що вже двадцять років, як загинув друг Мишко на підводному човні. Потім знову життя бере гору, і продовжується весела зустріч колишніх дівчаток та хлопчиків.

Тоді, у першу суботу лютого, у великій залі ресторану «Піросмані» три великі сервіровані столи стояли на відстані один від одного – там святкували свою чергову зустріч три різні класи з різних шкіл. Одні були досить юними, років трохи більше двадцяти, і було їх небагато. Другий стіл обсів клас, який святкував п’ятнадцяту річницю випуску. А за третім були однокашники Віталія. «Хлопці» то лисі, то сиві, «дівчатка» старанно фарбовані, але хто із зайвою вагою, хто з фотками онуків, а хто і з тим, і з другим одночасно. І треба сказати, що той стіл сорокап’ятирічних гуляв найвеселіше, мабуть, як останній раз, хоча помирати ніхто не збирався.

Лунали тости, спогади і сміх, а коли грала жива музика, народ без найменших комплексів вистрибував то лезгинку, то «сім-сорок», то щось виснажливе під Вєрку Сердючку. Траплялися й повільні танці, на яких відпочивали. Хто на стільцях, обмахуючись білими крохмальними серветками, хто у «мєдляку», обійнявши стан тієї неприступної відмінниці, яку не наважився запросити на випускному.

На території для танців випускники різних епох перемішувалися. Вони стрибали разом у великому колі, водили «паровозиком» ламбаду і, мабуть, смішнючими видавалися наймолодшим найстарші, що були у віці їхніх батьків. А в повільних танцях інколи виникали «змішані» пари. Так несподівано Жанна запросила до танцю Віталія. А коли раптом згасло світло…

Тож сьогодні він був не проти виконати її прохання випити кави саме там. Символічно. Чому б і ні? Фоткнути свою чашку в знайомому інтер’єрі на мобільний, відіслати ммскою чи по обіді звітувати е-мейлом. Хоча можна було б зачекати кілька днів, поки вона повернеться, і заїхати туди разом.

Ресторан знаходився на північно-західній межі міста, неподалік від Окружної дороги. Віталій проскочив Нивки і вже бачив удалині паркан Берковецького кладовища, а на під’їзді до нього вздовж тротуару численних продавців штучних квітів, вінків та вазончиків із рослинами, якими прикрашають могили, як раптом заграв мобільний. Це була Тамара. Вона схвильовано повідомила: щойно біля супермаркету втрапила у дорожню пригоду – її зачепила якась «коза», виїжджаючи з парковки. Ситуація не критична – вдавлений та подряпаний задній бампер, але мусила викликати ДАІ, заявляти страховий випадок – це час і нерви, хоча в страховій у неї «залізний блат». Віталій посміхнувся (адже тим блатом був він сам) і спитав, куди під’їхати для підтримки. Він увімкнув лівий поворот, розвернувся навколо клумби, що навпроти центральних воріт кладовища, і поїхав назад.

* * *

Привіт!

Де обідав? Випив кави за мене чи відклав на вечір? Хоча я забула. Сьогодні ж четвер – банний день! Це святе… І мене немає в місті. Ти точно будеш у бані з хлопцями. Сподіваюся, що без дівчат. Знаю-знаю, ви всі дорослі-солідні, маєте дружин, дітей, онуків, коханок, куди вам іще «дєвочєк» викликати, всього вже звідали. :)

На честь приїзду іноземців у директора накрили шведський стіл. Непогано пообідали, роззнайомилися. А ввечері таки ресторан, ти був правий. Але втішся – один із пари німців виявився німкенею, і здається, щось між ними є. Тому мені залишаються лише директор, головний інженер, перекладач і поляк. Так би мовити, версія «лайт». :)

Глянула те оповідання, що відіслала тобі зранку, – вибач, зовсім коротеньке і не гендерне. Хоч і славне. Я теж колись мріяла знати французьку, але більше напирала на англійську, на хімію та інші серйозні науки. А французька корисніша для людей мистецтва. Інженеру не завадила б на додачу до англійської, наприклад, німецька. Та я, мабуть, не дуже здібна до мов. Учила англійську, як математику. А хлопчиська шкода – «так мріяв, просто марив…» Мамаша – монстр!

Але, я думаю, тут можливі два напрямки розвитку подій: або вона задовбає його і виростить геть безвольного матусиного синка, або малий рано чи пізно вчинить бунт і таки доможеться свого. Теж мені проблема! Хоче дитя вчитися – хай вчиться.

От буде у нас із тобою син – робитиме, що схоче! :) Що – злякався?

Розслабся, я НЕ вагітна.

Аттачу наступне оповідання. Розважайся, поки я по ресторанах трудитимуся.

Закінчився робочий день. До виїзду в традиційну четвергову баню Віталій мав іще цілу годину, тому не поспішав. Відповідати на лист не хотілося. Пізніше. Чи навіть завтра зранку. Жанна приходить на завод о дев’ятій, а він завжди хвилин на п’ятнадцять-двадцять раніше, так звик. Йому подобається порожній офіс, коли ще нікого, лишень прибиральниця, а то і її немає. Подобається посидіти в тиші у своєму кабінеті, потім дослухатися, як запускається робочий процес, сходяться люди, обмінюються привітаннями, починають клацати комп’ютери – ніби розігрівається двигун великої машини перед початком руху. От завтра зранку можна щось і відписати.

Це її несподівано-впевнене «от буде у нас із тобою син» дещо вибило його з рівноваги. В історії з Лілею Віталій припускав таку можливість, навіть підсвідомо і сам чекав на це як на випадковий, але ймовірний і дійсно солідний аргумент, який вирішить усе за нього і зумовить перехід в інший «табір». Адже то було б зрозуміло: пожертвувати усталеним старим ладом заради нового маленького життя, заради існування та щастя своєї, їхньої з Лілею дитини. Тамара як друг зрозуміла б. Хоча як жінка навряд чи пробачила. Але то було б вагомо – не просто блуд, банальний адюльтер, а дитина…

У цьому випадку, хоч як було добре йому з Жанною в ліжку та поза ним, про кохання не йшлося. Він себе й не винуватив за це. Адже не з його ініціативи. Здивувався. Повівся. Піддався. Пішло. Іде. Затягнулося. Колись скінчиться. Немає нічого вічного.

Він уже перестав питати себе, навіщо то їй, – пожартувала би раз із зрілим дядечком, та й годі. Так ні. Та й чому мало мучити сумління, якщо інколи в самого виникало дурне відчуття, що його якогось біса використовують? Ні, це був не той випадок, коли молоді дівчата прилаштовуються до грошовитого «татуся» і розводять його на «бабки». І Жанна не така юна, і він не такий уже «татусь», та й заробляла вона досить добре, щоб бути самостійною і не залежати – знімала непогану квартиру, не бажаючи тіснитися з матір’ю та молодшим братом. Не надто він на неї і витрачався, хоча, звісно, робив подарунки, інколи кудись виводив повечеряти, кілька разів їм вдалося навіть з’їздити у коротенькі, але приємні подорожі під прикриттям робочих відряджень. Але ні про легалізацію стосунків, ні про дітей між ними ніколи не йшлося. Це була окрема потайна шухляда у великому комоді його життя. Тому сьогоднішній жарт про «нашого сина» трохи збентежив Віталія. А що, як і правда? Безглуздо. Невчасно. Які там немовлята у його сорок сім? Та й ні до чого вже.

Він глянув на годинник у правому нижньому кутку монітора і, щоб відігнати від себе ті думки, не без цікавості відкрив наступне оповідання, адже вже мав здогадку про автора.

Дванадцять корів

Дві жінки у віці, коли діти помалу відходять у власне доросле життя, сиділи в напівтемряві затишної кухні. Мовчки дивилися на товсту свічу на столі і палили легкі цигарки. Вони не звертали уваги на те, що кава вже майже холодна, вино не допите, а сир на дерев’яній тарілочці неторканий.

Пауза затяглася, але мовчання не напружувало. Потріскувала свічка, капала вода з крану, гула витяжка, здивовано принюхуючись до тютюнового диму.

– І що вони роблять?! Що вони роблять, ці чоловіки?! Куди не кинь оком – самотні жінки за сорок, за п’ятдесят… А вони йдуть, йдуть! Одні – до інших жінок, другі – до горілки, треті… просто йдуть на той світ, так несподівано, по-зрадницьки… А ми ж іще… Куди не глянь – жінки, жінки… Сильна стать… І самотні. Але ж ми ще… ще дуже… Розумієш?

Та, що говорила, затягнулася димом, по-дитячому здивовано підвела погляд на подругу. Потім ніби з докором перевела його на фото над столом, де – здається, зовсім нещодавно – була знята вся родина разом у лісі з кошиками. А тепер цього немає. І ніхто не винний. А стільки ще сил та невитрачених почуттів!

Подруга мовчала, дивлячись на вогонь свічки.

– І що далі? Перетворитися на просто бабцю без віку і статі, якій тільки й лишилося буркотіти та скаржитися? Але ж я – жінка! Я хочу, щоб мене кохали, і сама я теж можу кохати! Коли я пережила цю втрату, почала придивлятися до людей, – у мене ніби інший погляд з’явився, інший інтерес – вивчати чоловіків… Ой, яких лишень дурних випадків зі мною не траплялося! Але ж я достеменно знаю, що можу зробити чоловіка щасливим! У мені стільки… всього стільки, чого і в молодості не було! Та й не буває цього в молодості. Але знаєш, дивні вони якісь, м’яко кажучи. Якби не мій змалку веселий характер, то вже можна б ридати від результатів моїх досліджень. А порожнеча залишається, незатребуваність… Навіть образливо. Ніби я якась не така, непотріб якийсь. Але ж ніхто і не придивився як слід!

Друга жінка піднялася, підставила черговій краплі з крану недопалок, той ображено зашипів й опинився в смітнику. Жінка зітхнула.

– Давай я тобі притчу розповім, чула колись, ось згадалося.

– Давай! – усміхнулася перша, всілася зручніше, обіперлася спиною об стіну, склала руки на коліна, її брови по-дитячому злетіли вгору, чекаючи на щось цікаве.

Казкарка стала обличчям до вікна і, дивлячись, як десь далеко внизу носяться вечірніми вулицями жучки-автівки, почала:

– Двоє молодих англійців, Гаррі та Джон, вирушили у світи шукати собі наречених. Вони пливли кораблем, зупинялися біля різних прекрасних берегів, милувалися природою, вели довгі бесіди і придивлялися до місцевих дівчат. Часу та грошей було вдосталь для навколосвітньої подорожі.

Незабаром вони потрапили на острів із дивовижною природою. Ходили, милувалися, як раптом Гаррі завмер, мов зачарований…

– Яка дівчина! – простогнав він, побачивши біля колодязя молодих туземок.

– Котра з них? – Джон не бачив нічого особливого в жодній.

– Он та, з розмальованим глечиком, – милуючись, відповів Гаррі.

Наступного дня Гаррі кудись пішов, а коли повернувся, повідомив товаришу, що визначився зі своєю подальшою долею і вирішив залишитися на цьому острові. Ніякі аргументи Джона не змогли його переконати.

Обраниця виявилася однією з доньок вождя. Гаррі прийшов до правителя, розповів йому про своє почуття, про бажання одружитися з цією єдиною і неповторною дівчиною, про готовність виконати всі умови вождя і дотриматися місцевих традицій.

Треба сказати, що вождь був дуже чесною людиною. Він не бачив нічого особливого у своїй доньці і трохи збентежився. Він підвів Гаррі до вікна і вказав на дівчат, що гуляли у дворі.

– Вибач, чужоземцю, але яку саме з моїх доньок ти хотів би взяти собі за дружину? – уточнив він, щоб не помилитися.

– Он ту, найпрекраснішу дівчину у світі, у блакитній сукні з квіткою в руці, – відповів Гаррі.

Вождь здивувався і розповів про старовинний обряд викупу нареченої.

– За найпрекраснішу, найбездоганнішу дівчину на нашому острові наречений дає дев’ять корів як викуп. Розуміючи, що моя донька не така, я призначаю тобі шість корів, приводь і забирай її собі за дружину. Відгуляємо весілля, я вам подарую будинок, і живіть собі щасливо! – сказав вождь.

– Ви не зрозуміли, сер! Ця дівчина – найкраща з усіх на світі! Я даю вам за неї дванадцять корів і беру її за дружину!

Вождь був дуже порядною людиною і довго намагався пояснити дивному англійцю, що той явно переплачує, але Гаррі був невблаганним. Вождю довелося змиритися.

Обряд відбувся, як заведено, дванадцять корів зайняли почесне місце на лузі серед корів вождя, а Гаррі зажив щасливо з молодою дружиною. Джон після весілля друга вирушив далі сам.

Минув час. Повертаючись із навколосвітньої подорожі все ще неодруженим, Джон заїхав на цей острів, щоб побачити на власні очі, як ідуть справи у його товариша, і, якщо потрібно, забрати його назад до Лондона. Помітивши багато змін на краще, він вирішив прогулятися островом, а заразом дізнатися, де живуть Гаррі з дружиною.

На центральній площі він побачив дітей, з якими розмовляла неймовірної краси дівчина. Стан її був струнким, очі сяяли спокійним щастям та впевненістю, рухи заворожували жіночною грацією. Вона розмовляла з дітьми і щось їм пояснювала. Джон рушив до неї, щоб неодмінно познайомитися. Багатьох дівчат зустрічав він за час подорожі, деякі навіть подобалися йому, але він не міг зробити вибір, адже подорож іще не завершено – раптом далі він знайде ще кращу? Так і рухався він уперед, а мета тікала від нього, мов лінія горизонту.

Раптом дівчина підняла руку і поправила волосся. На пальці у сонячних променях сяйнула обручка… Джон завмер, рвучко розвернувся і покрокував у протилежний бік.

Спитавши в місцевого старця, де мешкає англієць, котрий одружився з донькою вождя, Джон рушив у вказаному напрямку. Гаррі зустрів його щирими обіймами і виглядав цілком задоволеним.

«Що ж, виходить, бідака щасливий зі своєю простенькою дружиною», – подумав Джон.

Він розповідав Гаррі про різні країни, які приятель так і не побачив, про чудових дівчат, із якими йому довелося познайомитися. Чимало вражень було у Джона. Друзі сиділи в затишному добротному будинку, їли фрукти, пили місцевий напій із кокосового молока та вели розмови.

Раптом до кімнати ввійшла та сама дівчина, яка так вразила Джона. Вона приязно всміхнулася гостеві, привіталася і спитала, чи не бажає він чого-небудь поїсти та відпочити з дороги. Трималася вона просто, природно, але випромінювала ту саму енергію, яка так вразила Джона. Той здивовано подивився на Гаррі.

– Джон, що це ти так здивувався? Хіба ти не пам’ятаєш мою дружину?

– Це твоя дружина?! – не стримався Джон. – Вибач, Гаррі, це твоя друга дружина?! – перепитав він, не вірячи своїм очам.

– Та ні! Це вона і є, моя єдина і кохана дружинонька, найкраща у світі! Та ти ж її бачив, коли ми з тобою лише втрапили на цей острів! – відповів Гаррі.

Джон дивився на них обох, не розуміючи, як із сіренькою нареченою могли трапитися такі метаморфози.

І тут дружина Гаррі, всміхаючись, сказала Джону:

– Так, це правда, я була зовсім звичайною, нічим не особливою дівчиною. Як усі. Але Гаррі зміг побачити в мені щось, помітне лише йому, і полюбити мене щиро, всією душею. Він віддав батькові за мене дванадцять корів! Такого не траплялося ніколи і ні з ким на нашому острові! Що мені залишалося? Я просто мусила стати найкращою, найрозумнішою, найкрасивішою, най-най… На всі дванадцять!

Світлячки-автівки продовжували метушитися вулицями, тихо гула витяжка і падали краплі з крану. Але свічка чомусь погасла.

Помовчали.

– Ну, зрозуміло. От я і ходжу зі своєю дюжиною корів і все намагаюся прилаштувати їх комусь, а натомість отримати «об’єкт кохання». Але нікому не потрібні ні корови мої, ні кохання…

Приятелька від несподіваної гіркоти в словах подруги озирнулася, підняла брови, відкрила рот, але так і не змогла нічого відповісти, а просто розвела руками. Правда, у темряві цього ніхто не помітив.

– А чого це ви тут сидите без світла? – голос, що пролунав із коридору, змусив жінок здригнутися. Господиня смикнула за ланцюжок бра над обіднім столом, і подруги побачили пухнастого кота, який неквапно заходив до кухні. Він підійшов до своєї тарілки, понюхав її порожнечу, сів і промовив до жінок:

– Нічого, що підслухав вашу казочку? Sorry! Не хотів перебивати. Прикольна історія. Можна навіть написати таку п’єсу: дві подруги, два різні характери. Одна романтична, типу в пошуках гармонії, а друга – прагматик. Одна все літає, а друга її на землю опускає…

Дами мовчали, позираючи то на кота, то одна на одну і звіряючи реакції. Кіт іще раз понюхав тарілку, перевів погляд-запитання на господиню і продовжив:

– У житті – як на довгій ниві. Всяке буває. А раптом через рік ваш Гаррі забирає красуню-дружину до Англії, типу щоб познайомити зі своїми батьками, і продає її там у бордель? І виручає з цієї оборудки набагато більше, ніж дав за дюжину корів! Ото ж! Се ля ві… Так от… А що, «Віскас» сьогодні не завезли?

3

Вечеря в ресторані скидалася на святкування середньої руки дня народження. Якщо минулого разу їх за столом було троє, – Жанна, директор заводу та головний інженер, – то сьогодні додалося ще четверо – пара німців із нашим перекладачем та поляк, який сам непогано розмовляв сумішшю російської, української та польської мов. І хоча дизайн ресторану явно не дотягував до європейських стандартів, кухня була дуже щедрою та смачною. І досить швидко акценти в розмові змістилися з виробничої тематики на загальнолюдську, а спілкування стало жвавим і невимушеним. У компанії, де на п’ять чоловіків припадає дві жінки (при цьому обидві білявки, хоч одна років на десять старша за іншу), не може не виникнути тостів із гендерним відтінком.

– Третій тост у нас п’ють за любов! Тобто за жінок! – оголосив головний інженер, демонстративно по-гусарському відставивши вбік лікоть руки, якою тримав чарку.

– І стоячи! – усміхнено додав директор і підвівся, продемонструвавши такий самий жест.

Третім піднявся молодий киянин-перекладач, який був «у темі», а німець із поляком зробили те саме, наслідуючи приклад місцевих. Світлокосі інженерки засміялися, а німкеня перепитала, чи має вона теж пити, чи лишень спостерігати, як це роблять чоловіки. Жанна махнула рукою: «Пийте!»

А далі в розмові за вечерею змішалися оксиди, глинозем, кераміка, поставки сировини, чоловіки, жінки, білявки, поляки, німці, росіяни, українці, сало, шнапс, «Мерседес» і «Запорожець», знову жінки, коханці, роги, історії, де «росіянин, німець та француз…», і ще багато чого. Загалом вечірка вдалася, але найскрутніше було перекладачеві, який не завжди встигав закусювати і чимдалі важче знаходив потрібні слова, щоб передати родзинку анекдотів, а потім і зовсім «поплив».

У готелі Жанна попрощалася з усіма приїжджими біля сходів (їх поселили на другому поверсі). Вона вже збиралася рушати довгим коридором до свого тимчасового помешкання, як побачила, що на дерматиновому дивані в кутку фойє із ноутбуком на колінах сидить Андрій. Вони не бачилися з учорашньої вранішньої кави, але втома брала своє і розводити довгі розмови Жанні не хотілося. Андрій кивнув і несподівано сказав англійською:

– Hi! I need your help.[6]

– Ви не помилилися, пане? Може, ви чекали на якусь американку? – пожартувала Жанна.

– Та ні, сиджу і думаю, хто б тут мене виручив. Ти тямиш у компах? Налагодив собі мобільний Інтернет, але щось глючить, не глянеш?

– Не гляну, – хитро всміхнулася Жанна. – Бо я нетвереза. А як інженер знаю, що існують правила техніки безпеки. І взагалі твій «хелп» шитий білими нитками! Нічого цікавішого не міг вигадати, щоб мене зупинити?

– Не міг, – розвів руками Андрій, – хотів запросити тебе на вечерю, але, бачу, ти вже подружилася з іноземцями, я не конкурентоздатний.

– Подружилася. Вони теж у нас на заводі у відрядженні.

– А на ранкову каву, сподіваюся, вони тебе ще не запросили?

– Ще ні, – відповіла Жанна і мимоволі здивувалася, що на цьому розмова може закінчитися. Дивний якийсь той Андрій, узагалі нетиповий, якщо вірити Віталієвій класифікації чоловіків.

Андрій закрив ноутбук, підвівся з дивана і завмер навпроти Жанни. Не менше хвилини вони стояли мовчки, дивлячись один одному в очі. Уважно. Спокійно. Ніби проводячи якийсь аналіз складових контрагента. Андрій, не відриваючи погляду від її очей, повільно підняв руку і поправив пасмо волосся, яке впало Жанні на лоба.

Чи то ще не вивітрився з крові коньячний градус, прийнятий у товаристві виробничників, чи накопичена невдоволеність стосунками з Віталієм зіграла свою роль, чи після вчорашньої гіркої ретроспективи в присутності Віри жіночі душа та тіло прагли розради, але… Жанна перехопила його руку, випадково втрапивши великим пальцем на нитку пульсу, що калатав, попри загальний спокійний вигляд Андрія, і розвернулася в бік довгого коридору, де на одній із дверей було написано її чотирнадцятий номер.

– Я піду? – спитав Андрій, дивлячись на тіні від гілок верби, які метлялися по високій білій стелі.

– Боїшся, що вранці покоївка побачить, як виходиш із мого номера? – прошепотіла Жанна.

– Ні, хочу прийти на нашу ранкову каву поголеним, із почищеними зубами і в костюмі, – всміхнувся Андрій і знову поправив волосся на лобі жінки.

– Аааа… – багатозначно промовила Жанна, хмикнула і повернулася обличчям до стіни. – So, you can be free.[7]

– Мені було дуже добре з тобою, – спокійно промовив він і поцілував її в плече.

– Не напружуйся. Банальні формули етикету в провінційному готелі ні до чого. Чоловік у відрядженні і є чоловіком у відрядженні. Навіть якщо не наважується зробити перший крок сам.

– Цинізм тобі не личить, ти не така. Спи! – Андрій іще раз поцілував оголене плече, натягнув на нього ковдру, старанно підіткнув її з усіх боків, ніби вкривав дитину, встав, швидко одягнувся і вийшов, тихо причинивши за собою двері.

Жанна прислухалася до його ледь чутних кроків коридором, по-дитячому підтягнула коліна до грудей і завмерла в позі ембріона, ще не усвідомлюючи, що з нею відбулося. Хотілося плакати, ревти вголос і одночасно сміятися, нервово, істерично, до плачу, який зрештою мав би принести полегшення… Вона озирнулася на годинник на стіні. Той показував третю годину. Уже чотири дні поспіль. Але зараз, мабуть, десь так і було. Жанна щільніше закуталася в ковдру і міцно заснула, так і не виливши свій стан ні у ридання, ні в сміх.

4

Уже понад вісім років Віталій щочетверга ходив із товаришами в баню. І для здоров’я, так би мовити, і для релаксу в одноманітно-напружених робочих буднях. У них склалася своя чоловіча компанія, і це стало своєрідним ритуалом. Тамара попервах буркотіла, що, мовляв, хлопцям завжди було легше жити: оголосив собі вечір четверга недоторканим пацанячим часом – і маєш. А жінка завжди знайде, за що зачепитися, щоб посунути власний інтерес на останнє місце у списку невідкладних справ. На це чоловік добродушно відповідав, що він зовсім не заперечує, щоб вона у той самий четвер чи будь-якого іншого дня ходила з подружками в басейн, у кіно, у гурток художньої вишивки чи кулінарії або до салону краси. Якийсь час Тамара дійсно почала відвідувати басейн разом із сусідкою, але в тієї незабаром народилася онука, і походи звелися до разу на місяць. Потім з’явився онук у них, і закрутилося все шкереберть у їхній двокімнатній квартирі.

Женька незабаром кинув інститут, заявивши: «Я – мужик! Я маю годувати родину! А навчання завершу колись потім. Якщо буду впевнений, що той диплом мені дійсно потрібний!» Хоч як відмовляли, але він просто перестав ходити до інституту і влаштувався в бригаду верхолазів, які займалися утепленням фасадів будинків. Пройшов якусь підготовку і вперед. Пишався першими власними грошима, роллю батька та годувальника і не розумів, чому так побивається мати. Невже б їй було приємніше, щоб він залишився безтурботним студентом і всівся на їхню шию разом із дружиною і сином?!

Минуло три роки, пристрасті початку сімейного життя вщухли, молодий батько продовжував утеплювати чужі фасади, зависаючи на мотузках на страшній висоті, молода мати Катюха (як її називав Женя) довчалася на заочному, усе ж таки тягнула інститут, щоб отримати диплом економіста, а півроку тому навесні здала малого в дитсадок і влаштувалася на роботу в банк. Нещодавно молоді переїхали у двокімнатну хрущовку, в якій жив колись Віталій із мамою, а одного дня перевіз туди з гуртожитку Тамару з Женькою. Якийсь час після смерті матері ту квартиру здавали в оренду, але з часом жити вп’ятьох у двокімнатній стало надто тісно, молодь натякала, що вдячна за допомогу перших років і вже не потребує її в такому обсязі, не хоче бути тягарем, мріє жити окремо… Тож квартирантів попросили виїхати, зробили ремонт і відгуляли входини.

Здавалося б, можна було зітхнути з полегшенням – усім стало просторіше, у квартирі старшого покоління тепер було менше ґвалту і клопоту, але Тамара засумувала. Вона багато працювала, приходила з роботи втомлена і нібито мала тепер можливість відпочити. Але після вечері блукала квартирою, а потім всідалася чи біля телевізора, чи з якимось детективом у кріслі, і Віталій чув, як вона зітхає.

Якось навіть сказала, що якби мала більше дітей, то не так би раптово стала нікому не потрібною. Віталій перевів це на жарт, мовляв, літні люди стверджують, що після виходу на пенсію життя задля себе тільки починається, а їм обом до пенсії ще ого-го! Тож час, що звільнився, можна вчитися використовувати для власного задоволення.

Паралельно він аналізував свої відчуття з цього приводу і розумів, що сам він не почувається покинутим, непотрібним, незатребуваним, не страждає від того, що тепер у квартирі менше народу. Вони спілкуються з молодими, не сваряться, інколи допомагають забирати Юрчика із садочка. На вихідних Тамара нерідко влаштовує сімейні обіди, тож контакти не перериваються, і молодих можна зрозуміти.

Але при тому Віталій усвідомлював, що в нього, крім роботи та дружини, є ота власна потаємна висувна шухлядка в комоді його життя, останнім часом наповнена стосунками з Жанною. А Тамарине існування складалося з роботи та домашнього життя, частина якого не так давно відкололася, відокремилася, виборола незалежність. Раптом Віталій подумав: «А що, якби й правда, у Тамари так само завелася би власна шухлядка, про яку він не знав? А може, вона і є? Чи була колись?»

Ця думка виникла несподівано, тому що за майже двадцять три роки він ніколи не ревнував Тамару до інших чоловіків, навіть не задумувався, що ті могли десь бути на її особистих орбітах і становити певну небезпеку. Віталій навіть здивовано всміхнувся, не в змозі уявити дружину в чужих обіймах.

Сьогодні в бані знову точилися пацанячі розмови – про бізнес, курси валют, страхування автівок, про жінок, дітей, тещ, коханок, про політичне протистояння та те, куди все це котиться.

Крім іншого, виникло обговорення теми «Як відчепитися від нав’язливої коханки». І посипалися поради, як і зберегти стосунки, і не повестися на її тактику захоплення керівних позицій, як утримати гармонійний баланс між дружиною та коханкою, як удовольнити обох чи, якщо назріло, дати дьору від однієї з них – в даному випадку від дівчини, яка претендує на узаконення стосунків, бо ж на їхньому старті герой не дав зрозуміти протилежного.

Віталій слухав і не набивався зі своєю думкою. Він узагалі мав у колі банних друзів (доволі непогано влаштованих і впливових людей) репутацію зразкового сім’янина, що вважалося винятком, який підтверджує правило: «Чоловік – самець і завойовник, і проти природи не попреш!»

Власне, його досвід у цьому питанні обмежувався Лілею та Жанною, такими різними, і зовні, і за характером та віком. Жодна з них не атакувала його вимогами перекреслити старі стосунки з дружиною і зайняти законне місце біля нього. Хіба що єдиний раз за майже три роки стосунків із Лілею у неї вирвалося назовні, оформилося в слова бажання, щоб Тамара закохалася в когось і кинула його. Чи, боронь, Боже, померла… Більше це не повторювалося, тема заклякла. Хто знає, як би розвивалися і чим би закінчилися їхні стосунки, якби Ліля поставила питання руба.

Приблизно в той час почув Віталій у бані від літнього відставного полковника фразу, яка зародила в ньому великі сумніви. Той сказав із властивою військовим прямотою: «У житті мужика є дві найважливіші жінки – та, що народила його, і та, що народила його дітей. Вони поза конкуренцією. Усе! Решта має абсолютно рівні шанси!»

Ця чужа аксіома породила велике хвилювання в душі Віталія і могла би стати теоретичним підґрунтям його відходу зі старих позицій. Адже з неї випливало, що в житті Віталія всі жінки, крім матері, мають абсолютно рівні права, незалежно від штампу в його паспорті.

Ці роздуми про кохання та дружбу, про пріоритети в його особистому житті припали на період, коли Віталій, нездатний продовжувати це безглузде ходіння по канату від пункту А до пункту Б, майже наважився. Він уже уявляв нове життя разом із Лілею, і хто знає, чим би все завершилось, якби не той шабаш удома з терміновим весіллям Женьки та народженням онука.

А невдовзі по тому Ліля стала поводитися дивно, почала уникати зустрічей, видавалася холоднішою, щось недоговорювала. Він спочатку почувався винним, потім скажено ревнував, бо розумів, що безперспективність їхніх стосунків породила у коханої (дійсно коханої!) жінки інші плани на особисте життя, а він, слабак, не зміг нічого тому протиставити, нічого запропонувати, крім ролі одвічної коханки. Зрештою, його підозри справдилися найгіршим чином…

П’ятниця

1

О восьмій десять ранку Жанна забігла в крамничку до Віри, бо вчора так і не встигла ні подякувати їй за несподівано підставлене плече, ні вибачитися, що навішала тоді на неї свої проблеми, шмарклі та спогади. Ще вона хотіла купити пакет меленої кави та якихось солодощів, щоб пригостити жінок у конторі та поснідати там на місці, таким чином уникнувши ранкової зустрічі з поголеним та при костюмі Андрієм.

У павільйоні Жанна була не першою. Той самий закудланий мужичок, із яким вона минулого разу зіштовхнулася у дверях, чогось домагався від Віри, але та, побачивши відвідувачку, почервоніла і ляснула долонею по прилавку:

– Іди геть! Не страми мене перед людьми! Іди, кажу, не псуй настрій на весь день!

Настирливий покупець озирнувся, знітився і якось винувато, боком-боком рушив до виходу.

– Що за кавалери до тебе зранку ходять, Віро? – спробувала звести ситуацію на жарт Жанна.

– Кавалером він був майже двадцять років тому, а я, дурепа, згодилася, – махнула рукою вона, побачивши, що двері за ранковим відвідувачем зачинилися, – уже років десять як розлучилися, дістав, окаянний! Але ж, бач, нема йому тепер спокою, та й я тут на видноті, не сховаєшся…

– А чого хоче? – знітилась і здивувалася одночасно Жанна.

– Та по-різному. То похмелитися, то грошей позичити, то знову зі мною зійтися. Власне, це три його постійні бажання. Думає, що я тут, мов Золота Рибка, поставлена їх виконувати! Та ну його! Скажи краще, ти сама як? Відійшла трохи?

– Та відійшла. Вибач, що обшмаркала тебе тоді з ніг до голови… Така вечірка видалася невесела…

– Та не страшно, я знала, на що йшла. Не перший рік живу, дівко!

– Знала? – здивовано спитала Жанна.

– А що, по тобі не видно було, думаєш? І по очах, і по набору харчів…

Далі розмова не пішла, тому що у дверях з’явилися нові покупці. Жанна швиденько купила кави та печива і, подякувавши, рушила на автобусну зупинку.

Уже в конторі вона згадала, що не попрощалася з Вірою, адже сьогодні мала від’їжджати нічним потягом додому. З Андрієм їй би хотілося більше не перетинатися, годі й учорашньої «дорожньої пригоди». Але непомильна жіноча інтуїція підказувала, що з ким-ким, а з ним це ще не кінець.

Жанна була сама в кабінеті, до початку робочого дня залишалося півгодини. Вона ввімкнула комп’ютер, запарила в кухлі меленої кави, взяла з пакунку печиво і всілася за робочий стіл.

Листа-відповіді від Віталія не було. Це трохи здивувало, бо було порушенням налагодженої за останній час схеми «запитання-відповідь». Вона перечитала свій учорашній лист і зрозуміла, що ввігнала його в ступор фразою про їхнього гіпотетичного сина. Хмикнула. Злякався? Ну-ну. Побачимо, як буде викручуватися. Чи, як уміє лише він, просто спустить на гальмах цю тему, наче нічого й не було. Він уміє не помічати те, чого помічати не хоче. Може, напише пару слів про нове оповідання. Чи щось узагалі не дотичне – про роботу чи про погоду…

Раптом Жанна усвідомила, що, відправивши Віталію новий текст, сама його ще й не прочитала.

Вона відкрила файл і здивувалася з назви «Дванадцять корів».

Жанна дочитала останні рядки оповідання, що трохи вибили її із загального ліричного настрою і здивували так само, як фінали майже всіх оповідань із тієї безіменної зеленої флешки.

«Який ще кіт? Який «Віскас»?! Як то – продати в бордель?! Ото вже котозбоченець!» – подумала вона, хмикнула і оцінила іронію автора. А взагалі-то мораль лежала на долоні: жінка дійсно розквітає від направлених на неї променів кохання. Колись у її Руслана був період захоплення піснями Висоцького, Окуджави. І пригадалися слова: «И муравей создал себе богиню по образу и духу своему…»

Хто ж це не відповість на таке, хто не піднесеться і не розкриється назустріч справжньому коханню і такому ставленню?

Жанна згорнула на екрані сторінку з текстом, і перед її очима опинилася відкрита раніше поштова скринька, де вже лежав свіжий лист від Віталія.

Вона знову згадала про Гаррі та Джона. А також про Андрія. І зусиллям волі відігнала від себе надокучливе запитання, чи є зрадою її одноразовий секс із ним у готельному номері порівняно з тим, що Віталій щодня лягає спати не сам. Тріпнула головою і відкрила листа.

* * *

Як ти там? Ось уже й п’ятниця. Скоро побачимося. Зібрала валізу? О котрій потяг? Коли прибуваєш? Як там німці-угорці-ресторан?

Я вчора був у бані, усе, як завжди. Петровичу вирізали апендикс, то він уперше прийшов після операції, хвалився шрамом і розповідав, які симпатичні медсестрички були приставлені до його платної палати. Казав, що має тепер особливу прикмету, за якою його зможуть розшукати жінки.

Нічого нового не відбувається. Не знаю, про що писати. Робота. Осінь.

А! Домашнє завдання із зоології.

12 корів тобто. :)

Прикольна оповідка. Мабуть, авторка родом звідкись із Середньої Азії чи Азербайджану, де наречену викупають. Непоганий бізнес для батьків – продавати дочок! А ще коли дають таку суперціну за абищо! :)

Шуткую. Я не тупий, просто вміло прикидаюся. Але, як на мій смак, це дещо моралізаторська повчальна історія. Притча. А я не люблю притч, бо вони тобі ніби вказують, що ти дурень і живеш не так, а треба так-то і так-то. А хто це хоче, щоб його вчили та мордою по парті товкли? Якщо вже вчити, то непомітно, обережненько, щоб не принижувати. Я так думаю.

Власне, оповідання про двох жінок. Але мені найбільше сподобався цинічний котяра. :)

Жанна зітхнула, знизала плечима і підняла руки над клавіатурою, щоб написати відповідь по гарячих слідах.

Перше, що вона хотіла сказати, було: «Сам ти цинічний котяра!» – але раптом у сумці запікав мобільний. Це була смска від Андрія: «Так нечесно! Ми так не домовлялися!»

Вона не відповіла на неї, але і бойовий настрій, з яким зібралася відписувати Віталію, вже згас. Жанна пригадала учорашню ніч у готельному номері, ту несподівану спонтанну близькість з Андрієм з її ініціативи, і хвиля гарячої крові відштовхнулася від серця і вдарила їй одночасно у скроні та в низ живота.

Чи добре то було, чи правильно, чи потрібно?

«Усе, що відбувається, навіщось мало відбутися. Якби ні, то не сталося б!» – так сказала того вечора Віра, обійнявши її за плечі і схлипуючи зі співчуття.

Виходить, і той солодко-безумний секс із Андрієм минулої ночі теж мав стати реальністю? Навіщо? А без «навіщо»! Бо щось із Віталієм давно вже йде не так. Не так, як їй хотілося на старті. А вона все тримається за ці стосунки. Не розквітла вона від них і на дві корови, не те, що на дванадцять. Власне, то було щось патологічне, непідвладне їй самій із самого початку, коли виникло настільки раптове почуття до нього там, у ресторані. Віталій і досі не зрозумів, чому саме. А вона за майже два роки не розповіла.

Все було просто і водночас складно. Тоді минуло рівно два роки з дня, коли загинув Руслан, а вона втратила їхню дитину. Дуже довго видряпувалася з прірви депресії, куди зірвалася в один день. Залишила ту квартиру, де жили з Русланом. Повернулася до матері й брата. Не могла їсти, говорити, нікого не хотіла бачити. Не виходила з будинку. Ледь пересувалася по квартирі. Схудла на шість кілограмів. Лежала ганчіркою і не могла змусити себе ворухнути пальцем. Хотілося вити, а не було сил. Хотілося просто тихо померти.

Жанна не бачила Руслана неживим і не могла усвідомити слова «ніколи», яке прикладалося тепер до всіх її думок про колишнього нареченого. Вона зателефонувала його батькам, ті підтвердили його загибель, але сказали, що тіла так і не знайшли. У передачах з-за кордону показували братську могилу загиблих на поромі «Cалам-98». Дев’ятого лютого відбувся похорон тих, кого витягли з вод Червоного моря. Хтось упокоївся на дні моря. Когось розтерзали хижі риби. Надії не залишалося. Жанна, як затятий мазохіст, роздирала собі душу, вкотре переглядаючи в Інтернеті відео зі свідченнями тих, хто врятувався, родичів загиблих, звернення президента Єгипту, зйомки з цвинтаря. Ніхто ніде жодного разу не обмовився й словом про її Руслана. Невже він був настільки непомітним серед тисячі шестисот арабів?!

Через два місяці вона помалу почала вибиратися. Допомогли й антидепресанти, і жінка-психолог, яку привела додому мама, налякана її небувалою депресією. Психолог довго розмовляла з нею, порадила повернутися на роботу, виходити в люди і бажано щось змінити: зачіску, штори, обстановку чи, може, звички. Через якийсь час після цього Жанна погодилася на стажування в Німеччині та в Угорщині на підприємствах, які виробляють сировину для технічного фарфору. І поїхала. Зміна місця, оточення, способу життя дійсно пішла на користь, хоча з’явилася дивна звичка – дослухатися, чи б’ється всередині неї серце. Бо інколи здавалося, що втратила його разом із Русланом і дитиною.

Через рік, наприкінці січня, Жанна купила путівку і полетіла до Хургади. Відшукала те кладовище і пробула там увесь день другого лютого. Не сама. Вона заплатила сто доларів хлопчині-студенту з Каїру, який говорив російською і підробляв у крамничці сувенірів, щоб той поїхав із нею. Вони розпитували людей, які приходили того дня зі своїм горем до братської могили. Знайшли кількох із тих, кому вдалося врятуватися. Показували фотокартки Руслана. Але ніхто не міг згадати жодних подробиць про хлопця з наплічником і фотоапаратом. Пропав безвісти.

Одна арабська бабуся, що прийшла на могилу до двох синів і невістки, побивалася і голосила по-своєму, упавши на коліна. Студент переклав: «Вона питає Аллаха, за що той так покарав її рід, адже тепер вона не зможе мати онуків і їхній рід на цьому зникне з лиця землі».

Жанні знову стислося серце від усвідомлення, що Русланів рід тепер зникне так само. Вона не змогла вберегти його дитину, ту тоненьку ниточку, гілочку, яка простяглася б уперед у часі, стала б розрадою його немолодим батькам…

Наступного року в ці зимові дні вона вже не бачила сенсу летіти до Єгипту. Але й від запрошення однокласників у ресторан на першу суботу лютого відмовилася. Які там гульки у такий чорний для неї день? Але за дві доби до призначеної вечірки їй наснився Руслан. Не вперше, але цього разу надзвичайно явно і живо, не якимось розмитим силуетом, а близько, у кольорі, вона навіть ніби відчула його запах… Він насварив її пальцем і велів іти гуляти з усіма.

Жанна прокинулася серед ночі в холодному поту, і серце її було на місці – калатало в грудях. На ранок вона зателефонувала однокласниці, яка організовувала зустріч, і дала згоду.

У тому ресторані Жанна була вперше. На фасаді будівлі незвично, але гарно виглядали картини відомого грузинського майстра. Шик оздоблення всередині, особливо довжелезна ажурна колона кришталевої люстри, що звисала в прольоті сходів від третього поверху до першого, – усе викликало в Жанни здивування. Вона знала, що сам Піросмані і жив, і помер у бідності, і малював свої полотна, як вивіски на крамницях, винарнях чи перукарнях, заради шматка хліба, а одноплемінники вважали його трохи божевільним. Але такий уже то був ресторан – багатий заклад під вивіскою з іменем талановитого, але вічно нужденного генія-примітивіста.

Чомусь Руслан уві сні хотів, щоб вона туди пішла, і тепер Жанна шукала якихось знаків. Три столи з трьома групами однокласників різного віку. Смачні наїдки та напої, чудові кулінарні аромати. Поруч за столом – з дитинства знайомі люди. Веселий лемент і жива музика.

Її клас святкував п’ятнадцяту річницю закінчення школи. Вона все ще почувалася незатишно, гуляючи в такі дні, коли чорна скорбота найбільше шкребла душу. Випила келих шампанського, і напруження ніби зійшло саме. Але раптом серце калатнуло в грудях із такою силою, що їй перехопило подих. На відстані метрів зо десять за сусіднім столом спиною до неї сидів Руслан.

Жанна хотіла зірватися з місця, бігти до нього, трусити за плечі, цілувати, плакати і питати, де він був ці два роки, чому не повернувся до неї, як він міг так вчинити?! Але ноги її не слухалися, та й руки безсило повисли вздовж тіла, тільки серце заходилося в грудях. Вона сиділа і невідривно дивилася на ту спину, потилицю, на його рухи, як він наливав у бокал вино, як потягнувся до салату, кивнув комусь, ледь повернув голову, і такими рідними й знайомими були його вуха та краєчок обличчя…

Знову заграла музика, люди почали виходити з-за столів, Жанну теж потягли до танців, вона зібралася із силами і встала. Піднялася, щоб підійти до того столу і на власні очі пересвідчитися…

Але Руслан теж піднявся. Він повернувся до неї лівим боком, потім присів зав’язати шнурок на черевику… І Жанна важким мішком опустилася на стілець. То був не він. Той чоловік був Русланом, але на десять років старшим. Таким міг бути його старший брат, син тих самих батьків. Таким міг бути Руслан через десять років…

До кабінету одна за одною заходили співробітниці, віталися з Жанною, зауважували, що чудово пахне меленою кавою. Вона запрошувала їх пригощатися. Почався робочий день, обмін домашніми та виробничими новинами, радість від того, що знову прийшла п’ятниця, запитання до Жанни, о котрій у неї потяг і що вона планує робити на вихідних у Києві, та й про те, як-то воно взагалі живеться на вихідних у столиці, мабуть, добре: все є і є куди піти…

Потім усі помалу розсілися за своїми столами і потонули в паперах чи комп’ютерних файлах, прізвищах, цифрах, рахунках.

Жанна перечитала лист від Віталія, зітхнула, підняла руки над клавіатурою і написала відповідь.

* * *

«Німці-угорці-ресторан» – непогано. Правда, угорців не було, був один поляк. Хлопець-перекладач набрався, а загалом добре посиділи. Вони ще залишаються, а я вже їду. Сьогодні до кінця дня складу звіт, напишу рекомендації, далі співпрацюватимемо дистанційно. Може, доведеться з кимось із місцевих з’їздити на заводи, хай глянуть, де і як видобувають їхню сировину, обговорять можливі нюанси постачання. Та тобі це не цікаво. Це ж не шрам у Петровича! :)

Про оповідання – цинічний котяра? Усі ви, блін, цинічні котяри! А озирнулися б навколо – чи багато сьогодні побачиш жінок, які світяться? Які розквітли, бо хтось вирішив, що вони, бач, варті дванадцяти корів? А? Ото ж…

Потяг о десятій тридцять. Ще треба якось убити вечір.

Ми побачимось на вихідних чи будемо вірні пункту статуту: зарплатня, вихідні та відпустка – дружині?

Залишилося три оповідання.

Вислати всі чи притримати до Києва?

Прикріпляю одне.

P.S. Ти так і не сказав, чи випив за мене кави в «Піросмані».

2

Віталій відіслав Жанні е-мейл ще до дев’ятої ранку і заспокоївся. Йому вдалося і листа написати з новинами учорашнього дня (придалася історія про апендицит Петровича), і про чергове оповідання висловитися, у такий спосіб оминувши її вчорашній закид про гіпотетичного сина.

Те оповідання з притчею було типово жіночим, відстороненим від реалій його власного життя, не виникало ніяких асоціацій ні з Лілею, ні з її приятелькою Зоєю. Тому Віталій розслабився і подумав, що перед тим узагалі була якась маячня та ланцюжок невинних збігів. Хіба мало, наприклад, у Києві бюветів? І мало людей ходить до них щодня? Та й історія з тим хлопчиком, який мріяв учити французьку, як і пригода в нічному потязі, – мало хто кому міг їх десять разів переказувати?! Жінки такі балакучі! До чого тут Ліля і чому він раптом так збентежився тими спогадами, відчуттями-передчуттями, що останніми днями ні вдень, ні вночі не мав спокою? Хіба що вчора після бані нормально виспався. До всього ще й Тамара не спала, дочекалася його і несподівано спровокувала на секс із підвищеним градусом пристрасті, чого між ними давно не було, бо нечасті постільні сцени вже звелися до «виконання подружнього обов’язку».

Віталій навіть здивувався і раптом подумав, чи, бува, й справді, не завела собі дружина якого коханця? Хоча до чого б тоді така енергія на подружньому ліжку? Хіба що з почуття провини?

Подібне бувало з ним самим ще в Лілину епоху. Чи від тієї провини, чи навпаки – украй наповнене забороненим щастям тіло не втримувало тиску того моря і попри логіку проливалося на дружину, яка, здавалося б, являла єдину перешкоду до можливості пірнути з головою в нове життя. Але вчора секс із Тамарою смакував ніяк не гірше нелегального, і сімейний мужчина зрілого віку, напарений у бані та виснажений дружиною, як колись, у студентські роки, заснув міцно і спокійно, без усяких сновидінь.

Відіславши ранкового листа, Віталій занурився в роботу. З понеділка повернеться директор, треба буде звітувати за два тижні, поставити останню крапку в домовленостях із банком, узяти участь у новому тендері, укласти угоду з новою станцією техобслуговування, яку кришує один депутат і силоміць нав’язує їм співробітництво.

«Але то вже нехай шеф приймає рішення, у мене і свого головняку досить», – подумав Віталій і трохи позаздрив Синявському, якому залишалося ще два дні ніжитися під сонцем Еміратів, де all inclusive.[8]

Перед обідом він знову перевірив свою приватну поштову скриньку, куди приходили листи виключно від Жанни (для того її і завів). Нового не було. Віталій відкрив останній мейл, перечитав, подумавши, що тиждень у глухій провінції явно не пішов Жанні на користь. Настрій у неї якийсь осінній, дратівливий, усе частіше вставляє йому шпильки, чіпляє табу. Мабуть, два роки – то якийсь фатальний термін, після якого щось треба міняти – чи сходитися, чи прощатися. Перше в його плани не входило. Якщо вже з Лілею не склалося тоді, то в сорок сім із молодою жінкою, котра якогось біса обрала його сама, – тим більше. Але, попри це, Віталій подумав, що непогано було би зустрітися з нею, відчув, що скучив, хоча тиждень пролетів досить швидко за роботою та домашніми справами. Може, порушивши на кілька годин той сумнозвісний «пункт статуту», він якось і владнає? Зрештою, щось торохкотить під днищем машини, можна б заїхати у вихідний на СТО і трохи там «затриматися»…

Але радикальних змін у житті Віталію більше не хотілося. З віком починаєш розуміти, що несподівані ривки і перебудови виснажують. І хоч сьогоднішнє буття на два фронти не могло вважатися надто гармонійним та врівноваженим, але він до цього звик і, в принципі, його все влаштовувало. Істерик, претензій та непідйомних вимог із боку коханки, про які розповідали вчора в бані хлопці, у його житті не існувало. То й добре. Дорослі розумні люди. Кожен вільний у своєму виборі. Значить, зараз так. Колись буде інакше – то буде інакше.

За цими міркуваннями він відкрив текстовий документ і почав читати нове оповідання, зауваживши, що сьогодні знову випало коротеньке.

О, жінки!

Невеличка кав’ярня, оформлена в дусі сімдесятих. Уже не обід, але ще не вечір. За столиком навпроти один одного п’ють каву та розмовляють чоловік і жінка. Між їхніми чашками лежать дві цукерки, які вони, дотримуючись власної смішної традиції, принесли одне одному. Це «Корівка» для нього та шоколадна «медалька» в жовтій фользі для неї. Кав’ярня симпатична, грає музика, обслуговування бездоганне. За невеличким сусіднім столиком майже плече в плече сидять четверо – дві жінки та двоє чоловіків. Вони п’ють шампанське, жваво розмовляють, сміються.

Посьорбуючи каву, жінка поглядає на компанію за спиною свого приятеля. Він у той же час бачить інший столик, за яким один чоловік та дві дами. Ця компанія замовила їжу, і невдовзі їм принесли дві порції дерунів зі сметаною для дам і шашлик із салатом для чоловіка. До всього подали також три склянки соку з трубочками.

За кожним столиком тече своє життя. «Кавова» жінка бачить, як поступово червоніють щоки в компанії навпроти, жести стають активнішими, сміх голоснішим, пози вільнішими. Вона розуміє – це прелюдія, і навіть коли ні про що таке не йдеться, то в очах читається готовність обох пар до продовження. «Кавова» жінка інколи позирає на годинник – має на сьогодні ще інші плани. Цукерки лежать на столику. Їх заберуть із собою як сувеніри і з’їдять удома. Чоловік замовляє ще по чашечці кави – вони такі маленькі…

«Кавовий» чоловік помічає, що одна з дам у компанії в полі його зору явно нудиться. Друга, мабуть, дружина «шашликового» чоловіка, молодого та гарного, їсть, весело розмовляє. А ось перша байдуже колупається в тарілці, мовчки роздивляється навколо, слідкує за пересуваннями офіціантів. Зрештою, її порція переміщується в тарілку до «шашликового» чоловіка. Не пропадати ж добру!

«Мабуть, у них хороші стосунки. В усіх трьох», – думає «кавовий» чоловік, не перериваючи бесіди зі своєю «кавовою» дамою. Кілька разів він помічає, що сусідка, нудьгуючи, не без цікавості позирає на нього з-за спини його супутниці.

«Кавова» дама ковток за ковтком поволі спустошує чашечку. Вона бачить, як дві «шампанські» пари розраховуються і, сміючись, підводяться з-за столика. Один із чоловіків кладе руку на талію своїй дамі, потім допомагає їй одягнути плащ. Усі четверо виходять на вулицю і ловлять таксі. Офіціант прибирає на їхньому столику і ретирується за барну стійку. Грає музика. Челентано заворожує відвідувачів своїм сексуальним голосом. «Кавова» жінка знову дивиться на годинник, перепрошує і йде «попудрити носик».

Через п’ять секунд після її зникнення дама, яка нудилася неподалік, залишає своє місце і прямує до «кавового» чоловіка. Її компанія слідкує за нею. Дама підходить досить близько до столу, оглядає його, потім «кавового» чоловіка, здивованого такою несподіваною активністю. Раптом вона починає повільно похитувати стегнами в такт музиці, не зводячи очей із «кавового» чоловіка. Піднімає руки, виробляючи ними витончено-східні рухи, з дивовижною гра цією обертається навколо себе. «Кавовий» чоловік здивовано і заворожено дивиться на цей танець. Дама зупиняється, дивиться в очі чоловіку, простягає руку і… зі столика зникають обидві цукерки. «Кавовий» чоловік усміхається і не заперечує, розуміючи, що за задоволення треба платити.

– Катю! Як тобі не соромно?! – з-за сусіднього столика підводиться «шашликовий» чоловік, легко підхоплює даму на руки і знову садовить на стілець допивати сік. – Вибачте! Така ласунка! Це ж треба, розгледіла! Вдома ми від неї цукерки ховаємо, – промовляє чоловік, розводячи руками.

– Що ви, що ви! – сміється «кавовий» чоловік. – Вона чесно заробила! Я давно не бачив таких чарівних танців!

Повертається «кавова» жінка і не розуміє причини пожвавлення між обома столиками.

– Ти таке пропустила! – всміхаючись, говорить їй «кавовий» чоловік. – Але якщо маєш цукерки, то ще не все втрачено.

– Цукерок більше немає, – знизує плечима «кавова» жінка, з усмішкою помітивши, як золота «медалька» зникає в кишені сусідчиної сукні.

«Кавова» пара розраховується, одягається і виходить, усміхнено попрощавшись із сусіднім столиком та офіціантами. «Кавовий» чоловік озирається у дверях – маленька сорока задоволено метляє ніжками на стільці, тримаючи за щокою «Корівку», а в руці – «медальку», і махає йому вільною рукою.

А в кутку кав’ярні за столиком, закинувши ногу на ногу, сидить іще одна «кавова» жінка, чимось подібна до першої. Вона спостерігає за тим, що відбувається, присьорбує свою каву, тримає на коліні альбом і малює те, що бачить. Життя стікає з кінчика її олівця і перетворюється на серію картинок.

Віталій водив поглядом по монітору, ніби на кожному рядку розрізав лезом екран. Серце його знову калатало. Забракло повітря, і він, запустивши чотири пальці за вузол краватки, потягнув її униз, потім посмикав комір сорочки і зрештою розстібнув верхній ґудзик.

3

П’ятниця видалася метушливою – спочатку Жанна писала звіт, потім усно викладала свої висновки директору, поки головний інженер був зайнятий з іноземцями. В обід у конторі їли домашні пироги та пили шампанське за здоров’я онука кадровички. Жанна долучилася до столу з вином та фруктами – «закрила відрядже ння». Після обіду взяла участь в обговоренні виробничих питань із головним інженером, німцями та поляком і тепер мріяла сховатися від людей у своєму номері та просидіти там у тиші аж до самого потяга. Згадала, що треба б іще побачити Віру та попрощатися, і бажано не побачити Андрія і не прощатися. Тому що ні до чого це все. Було й загуло.

На щастя, п’ятниця на заводі – короткий день: після сімнадцятої цехи ще працювали, а кабінети миттєво порожніли.

За п’ять метрів до автобусної зупинки Жанна несподівано побачила в сутінках сіру «Волгу» з увімкненими габаритами. У метушні цього дня вона на таке продовження не розраховувала. Хотіла пройти повз машину, але вже розуміла, що цим не скінчиться – вікно передніх дверцят із боку тротуару було опущене.

– Поїхали кататися? – прозвучав звідти голос Андрія.

– Мені на потяг сьогодні, – відповіла Жанна, ще не побачивши нікого у вікні.

– Потяг у тебе вночі, невже сидітимеш сама в номері? Чи, може, у кіно збиралася? – хмикнув Андрій. – Сідай, дорогою вирішиш.

Жанна відкрила дверцята, побачила Андрія. Він був такий самісінький – безпосередній, як тоді, коли по-пацанячому захоплено розповідав їй про ретро-прибамбаси цієї машини. Ніяких дурниць, спогадів-натяків, зітхань чи претензій його вигляд не обіцяв.

«Власне, хоч до готелю можна доїхати з комфортом, – подумала Жанна, – до готелю. А далі що?»

Думку про «далі» перервав різкий сигнал автобуса, якому заважала «Волга», що всунулася прямо перед зупинкою.

– Та бігом давай, бачиш – сердяться! – засміявся Андрій, і Жанна миттю всілася біля нього, грюкнувши дверцятами.

– Привіт!

– Я теж скучив! – відповів він, сміючись, і взявся вирулювати від тротуару.

Кілька хвилин їхали мовчки, поки Жанна не помітила, що машина на перехресті повернула ліворуч, а автобус зазвичай робив тут правий поворот.

– Куди везеш? – доволі байдуже спитала вона, рахуючи, скільки часу залишилося до потяга.

– Я ж запропонував покататися. Серйозних заперечень, окрім від’їзду до столиці, не було. На потяг ти встигнеш. Я ще залишаюсь, тож хотів на прощання показати тобі околиці.

– Та за півгодини надворі буде глупа ніч, які околиці?! – промовила Жанна. – А що тобі тут робити на вихідних, ти ж у відрядженні? Чи інспектуєш гастрономи?

– Та щось інспектую, але ще маю кілька справ, – серйозно відповів Андрій, а потім розсміявся. – Не накатався ще!

Жанна теж засміялася, бо знову він був страшенно схожий на її брата. Цікаво, який із її малого вийде чоловік та батько, як він у двадцять п’ять іще пацан пацаном: то йому скутер дай розібрати-зібрати, то вони з друзями рулять десь світ за очі Україною, то на краю міста на недобудованих відрізках трас влаштовують перегони…

Наче підтверджуючи помічену Жанною подібність із братом, Андрій вправно вирулив із міста і дав газу. Машина важко йшла нічною трасою, на якій дуже скоро не стало ні ліхтарів, ні знаків, ні дорожньої розмітки. Дорога освітлювалася фарами їхньої машини та зірками, які ставали дедалі яскравішими.

Жанна покрутила головою – місяця ніде на небі не було.

– Що, стрьооомно? – страшним голосом загудів Андрій.

– Ні. Дивно, – стримано відповіла Жанна, усе ж таки мимохідь відчувши певну тривогу від нічної безцільної прогулянки з незнайомим чоловіком, про якого вона лише й знає, що приїхав він у цю тьмутаракань із нею в одному купе та має шрам від апендициту.

Жанна хмикнула, згадавши про Віталієві новини з бані. Чомусь уранці, читаючи його лист, вона не асоціювала цю безглузду інформацію з тим, що краєм ока зауважила вчора в Андрія.

– Що, дивно? – уважно глянув на неї Андрій. – Ти теж це помітила, так?

– Що?

– Чекай, проїдемо ще кілька кілометрів, ти точно зрозумієш!

Зустрічних машин ставало все менше, а згодом вони і зовсім пропали. Машина мчала темною дорогою, не минаючи ніяких населених пунктів, морок був однаковим з усіх боків, зірки то з’являлися, то зникали в чорному небі, мабуть, приховані хмарами, яких теж не було видно. Панувала ніч.

Жанна раптом відчула дискомфорт, утративши всі орієнтири. Якоїсь миті їй уже важко було з упевненістю сказати, де саме знаходиться земля, а де небо, здавалося, вони мчали якоюсь чорною трубою, накручуючи спіраль по ній, мов випущена куля у стволі рушниці.

Раптом Андрій скинув газ і машина пішла «в накат», повільно збавляючи швидкість. З’їхала на узбіччя. Згасли фари.

«Ну, зараз почнеться», – подумала Жанна, не стільки згадуючи телепередачі про маніяків та серійних убивць, скільки відчуваючи в собі відголоски учорашнього солодкого безумства на готельному рипучому ліжку.

Вони просиділи кілька хвилин мовчки. Витримки вистачило в обох.

– Кави хочеш? – раптом усміхнувся в темряві Андрій.

– Не бачу придорожньої корчми, – сипнула іронії Жанна.

– А ми незалежні від зовнішнього сервісу! – Андрій потягнувся до заднього сидіння і дістав звідти пакет, а з нього – залізний термос і дві блискучі металеві кружечки.

– Круто!

– Їсти хочеш?

– Угу.

– Маю тільки хліб, нарізану ковбасу та баночку ніжинських маринованих огірочків, купив у павільйончику біля готелю. Там мені і кави добра жіночка зробила.

– Віра? Пишна така? – засміялася Жанна.

– Ага.

– А як ти знаєш, що вона Віра? – вдавано суворо спитала Жанна. – Просто Казанова якийсь! Уже і там попасся!

– Ні. Я з такою не впораюся, вона мене однією лівою навпіл… – розвів руками Андрій. – Ти їж давай, ще додому вертатися! А я поки тобі щось розповім.

Жанна знову трохи здивувалася, що посеред нічної безлюдної дороги чоловік, який, за логікою речей, мав би вести справу до інтиму, годує її Віриною ковбасою з огірочками та напуває кавою з термосу. Надто, надто нетипово і нелогічно поводиться ця «чоловіча одиниця у відрядженні». Жанна жувала хліб із ковбасою, хрумкала огірочком і думала, що, може, то в нього така особлива стратегія – навпаки? Усі чоловіки так. А він – інакше. Бо ж та стратегія «усіх» – зрозуміла, передбачувана і набридла, а його поведінка – загадка. Як білий паперовий бантик на ниточці для киці – дивує, цікавить, вабить.

Жанна тріпнула головою.

– А сам їстимеш? І чого мовчиш? Ти ж обіцяв щось розповідати, поки я їм? – смішно проговорила вона з набитим ротом.

– Вибач. Задумався, – сказав Андрій і сьорбнув кави. – Ні, не голодний, дякую. Я днями мотався в справах у сусіднє містечко. І повертався по темному. І теж вловив оцей дивний стан, коли перестаєш розуміти, де небо, де земля, де ти сам… Я колись читав в Інтернеті спогади одного військового льотчика, який літав над нічним морем. От щось подібне він і описував, але я тоді не осягнув. Чи головою зрозумів, але сам такого ще не відчував. Розповідав, що в ясну погоду зірки віддзеркалюються в морі, і льотчик може втратити орієнтацію верх-низ. Він назвав цей стан «зоряний мішок». Правда, класно? От і я днями щось таке пережив, коли повертався машиною по порожній нічній трасі. У місті і навіть на трасах поблизу Києва такого не побачиш. І ні з ким було поділитися. От вирішив перевірити на тобі. Я бачив. Ти теж це вловила.

До потяга залишалося ще дві години. Жанна забігла попрощатися з Вірою, яка саме збиралася замикати магазин. Андрій чекав на неї біля готелю, припаркувавши машину перед входом. Він пообіцяв підвезти Жанну з валізою на вокзал. Питання, чим заповнити півтори години до її виходу з готелю, не обговорювалося. Обоє знали відповідь. Невідворотність їхньої близькості була очевидною, попри те, що жодного слова про учорашнє не було сказано за час їхнього нічного катання у «зоряному (чи беззоряному?) мішку», жодного двозначного жесту не було між ними, ніякого флірту, флюїдів і натяків. Навпаки – неймовірна легкість та простота спілкування, якої обидві сторони дотримувалися за умовами гри, і правила їх не обтяжували. Але обоє знали, що це станеться. Було невідомо, хто зробить перший крок, які слова та безглузді умовності цьому передуватимуть, що саме стане тією загальновживаною декорацією, обгорткою цукерки, упаковкою подарунка, яка формально підводить до головного, хоч надалі вже не має жодного значення.

Слова не знадобилися. Не довелося запрошувати чи набиватися «на каву», просити полагодити ручку валізи, чи налаштувати ноутбук. Не довелося нічого вигадувати. Коли Жанна попрощалася з Вірою і повернулася до Андрія, він стояв біля машини. Їхні погляди зустрілися, тепла чоловіча рука взяла прохолодну жіночу. Він повернувся до вхідних дверей. Вона пішла за ним, із ним, без затримки, без поспіху, лишень стиснувши пальцями чоловічу долоню.

Ліжко не знадобилося. Як і світло дешевої готельної люстри. Вони топталися по одягу, який похапцем знімали одне з одного, не в змозі більше терпіти, вдавати, триматися, грати в брата й сестру. Його поцілунки ковзали по її обличчі, очах, плечах, шиї, дрібна наждачка його підборіддя дряпала ніжну шкіру, але то було байдуже, вона ловила його губи своїми, намагаючись зупинити танок його поцілунків, одночасно розстібаючи ремінь на його джинсах, а він ричав, нездатний упоратися із застібкою на її бюстгальтері, який зрештою просто зсунув униз, скинувши бретелі з плечей.

Жанна підштовхнула Андрія до ванної, він хитнувся і стегном обіперся об вимикач. За дверима спалахнуло світло, прорвалося у щілини по периметру та у вертикальну тріщину сто разів фарбованих дверей.

– Ні! Не треба! – Жанна потягнулася до вимикача, і знову запанувала темрява.

Вода була ледь тепла і, стікаючи по їхніх розпечених тілах, здавалася холодною. За інших обставин Жанна б не стала обливатися нею. Але зараз вони стояли удвох у темній ванній кімнаті, і не видно було дешевих радянських кахлів, гусака-душа, який лив воду їм на голови. Вузька, місцями покоцана ванна була далекою від модних джакузі, але до всього того їм було байдуже.

Потім вони мовчки лежали під ковдрою у тій одвічній позі, коли чоловік дивиться у стелю, а жінка примощує голову на його плечі, там, де з тулуба виростає рука. І зручно жінці, і затишно лежати на боці, придавивши це чоловіче тіло своєю зігнутою ногою й обійнявши рукою. Просто так мовчки лежати, коли тебе обійняли однією рукою і ти відчуваєш оголеним тілом стукіт його серця поруч зі своїм.

Коли Жанна висушила у ванній волосся і знову ввійшла в кімнату, Андрій зістрибнув зі стільця і всміхнувся.

– А чого це ти тут стрибаєш? – здивувалася вона.

– Та ось, батарейку в годинник уставив.

– Ха! Прикольно. Дійсно, він тиждень показував третю годину, а я й не додумалася. Але ж за десять хвилин треба їхати. Марно старався.

– Не марно. Час не стоїть на місці. Годинник теж має йти разом із ним. Мертвий чи паралізований годинник – погана річ. Він помалу паралізує життя.

– Тож ти запустив годинник для когось, хто оселиться тут завтра? – пожартувала Жанна, направду вражена тим, що почула.

– Я запустив для тебе. Завтрашній мешканець не знатиме, що він був паралізованим. Адже годинник має іти за визначенням. Це його суть і сенс. Новий мешканець не побачить у цьому нічого дивного. І правильно! – всміхнувся Андрій.

4

Невеличка кав’ярня, оформлена в дусі сімдесятих. Обідня пора. Виспівує вічний тут Челентано. Майже всі місця зайняті. І те, куди Віталію хотілося сісти, також. Але ось звільняється невеличкий столик у куточку, і він прямує туди. Ставить барсетку на стілець. Сам сідає обличчям до зали і втуплюється поглядом у стіл неподалік. Там сидять один навпроти одного чоловік та жінка, п’ють каву, розмовляють і всміхаються. Обличчя жінки не видно. Але коли вона тріпає головою, відкидаючи пасмо волосся, Віталій бачить її вухо і блискучу сережку в ньому. Чужі люди сидять за їхнім столиком, ведуть словесну гру, чоловік сипле компліментами та розповідає щось таке, щоб надати собі ваги в очах тієї пані, а вона приховано кокетує. І фігура її, постава та жести випромінюють той самий запах жінки, який чоловік відчуває і на відстані, і через скло, і навіть із фотокартки, бо справа тут зовсім не в молекулах, що витають у повітрі.

Це було напередодні Восьмого березня – того свята, з приводу якого останні роки так багато сперечаються: принижує воно жінку чи навпаки, хто і навіщо його заснував, і взагалі чому ми завжди щиро вважали його міжнародним жіночим днем, але решта світу про це не здогадувалася. Віталієві того дня було байдуже до теорії, тому що це був іще один привід зустрітися з Лілею хоч ненадовго – випити кави, жартома за традицією обмінятися символічними цукерками, трохи поговорити. Трохи, бо в конторі був тоді короткий день, який мав завершитися фуршетом для колег-жінок, привітаннями, шампанським, подарунками. Після нього Віталій обіцяв заїхати на Поділ по Тамару, яка теж святкувала зі своїми аудиторами і була цього дня без машини. Тож вирватися вдалося лише на годинку до кав’ярні.

Він приніс Лілі подарунок. Невеличку коробочку із сережками. І попросив приміряти прямо на місці. По три тоненькі ланцюжки звисали тепер із мочок її вух, тремтіли від найменшого руху і поблискували. Віталій ледве втримався, щоб не поцілувати її вушко і не торкнутися язиком тих золотих ниточок, граючись із ними. Їй личило. Його збуджувало. Вони пили каву і про щось говорили. Ліля поглядала йому за спину, де галаслива компанія з двох пар розпивала шампанське, уже на повну святкуючи завтрашнє Восьме.

За спиною у Лілі обідала молода родина, і дівчинка років чотирьох спочатку без охоти колупалася в тарілці, потім просто нудилася, позирала довкола себе і метляла ногами під стільцем, не дістаючи до підлоги. Коли Ліля відійшла до дамської кімнати, дівчинка стрельнула оком на їхній стіл і помітила дві цукерки – «Корівку» та «медальку» в золотавій фользі. Вона на мить завмерла, а коли Челентано заспівав нової повільної пісні, сповзла зі стільця, наблизилася до Віталія і почала свій дивний, повільний танок – в такт мелодії хитала стегнами, оберталася навколо себе, рухала руками з грацією уповільненої Шакіри і не переставала контролювати очима реакції Віталія.

Він сидів, широко відкривши очі від несподіванки. Танець був вражаючим, але недовгим. Улюбленець усіх жінок іще продовжував співати, а юна акторка зупинилася, всміхнулася і за долю секунди поцупила зі столу обидві цукерки.

Коли повернулася Ліля, мізансцена вже не являла собою нічого дивного, хіба що зі столу зникли солодощі, але вона навіть не одразу це помітила.

Віталій пригадував усе це і прислухався до себе. Навіщо він, прочитавши чергове оповідання від Жанни, зірвався сюди в обідню перерву? Що це міняло тепер у його житті? Хіба що поколупати колишню болячку, пригадати, ще раз пережити щось дороге йому… Але не можна двічі ввійти в одну річку, казали східні мудреці.

Ось і зараз, попиваючи свою каву за столиком, де за сюжетом мала б сидіти жінка з альбомом на коліні, він роздивлявся навколо. Та художниця – фантазія авторки, Лілин вимисел, художній образ. Не було ніякої художниці! А може, і цукерок не було? І танцівниці? І Лілі теж?

Віталій згадував зараз про ті події, мов про сюжет баченого колись кінофільму, – уже доволі уривчасто, але все ще емоційно. Скільки він сюди не заходив? Більше двох років? Спочатку його носило проти власної волі тими місцями, де вони бували з Лілею. Ходив він і навколо офісу бюро перекладів, сподіваючись її зустріти, і біля її будинку, і чатував на маршрутах екскурсій, які вона раніше водила для іноземців, підробляючи собі якусь копійку. Він знав кількість сходинок до ротонди на Володимирській гірці, поблизу якої побачив Лілю вперше, порахував стовпчики в огорожі пагорба та золоті бані Михайлівського монастиря неподалік. Він тинявся там, усе ще не вірячи, що вона змогла залишити назавжди місто, яке так любила, про яке знала стільки цікавого, проміняти його на галасливу та метушливу Москву, подарувати решту свого життя якомусь малознайомому чоловікові, котрий звідкілясь узявся на їхньому шляху, хоча той шлях, чесно кажучи, нікуди не вів. Майже нікуди не вів, тому що Віталій незадовго перед тим уже дозрів розрубати цей вузол, який затягнув власноруч.

Він уже зібрав докупи якісь безглузді речення, що мали б пояснити Тамарі, що так сталося, так трапляється, що не вони перші… І це не тому, що він її не цінує чи в них немає спільних дітей. А що просто так буває і він не має більше сил жити цим подвійним життям, що вона неодмінно знайде собі іншого, що, певне, він сам таки лайно і вона буде права, якщо зневажатиме його решту життя, але…

Але цим словам не судилося бути промовленими вголос. До родини увірвалися зміни – Женька догулявся, його подружка Катька «залетіла», і добре, що їм було не по шістнадцять, хоч і у двадцять – хіба то батько, а мати-студентка у дев’ятнадцять – теж не найкраща ситуація.

Тамара нервувала, на роботі був не найлегший час: з’явився новий партнер, німецька компанія, і тепер її аудиторська контора проходила чергову сертифікацію, актуальними стали не лише національні, а й міжнародні стандарти… А тут ще й термінове весілля і перспектива появи немовляти у їхній двокімнатній квартирі. Та й несподівана зміна статусу на «бабуся» у неповних сорок два – теж неабияке випробування для жінки. Але ж дитя своє, не чуже… І як ніколи, у цій ситуації всім потрібний був Віталій, його фінансова, моральна й фізична допомога, його плече, його «жилетка» та дружня підтримка. І він так і не промовив тих слів, які останнім часом день і ніч стукотіли в голові в передчутті великих життєвих змін. Зміни прийшли. Але не ті.

Через місяць із гаком відбули весілля. За метушнею проблем та підготовок до урочистостей вони рідше бачилися з Лілею, а коли зустрічалися, Віталій відчував, що вона наче віддаляється від нього, чогось недоговорює, несподівано міняє тему розмови, ніби щось приховує. Раніше такого за нею ніколи не помічалося. І він із розпачем припустив, що тут замішаний інший чоловік.

Одного разу Віталій з’явився до неї напідпитку, з відчаю спровокував з’ясування стосунків і отримав правду. Так, інший мужчина є. Він із Москви, працює у сфері туристичного бізнесу, вони познайомилися на якійсь конференції, де вона перекладала. Він не одружений, зробив їй серйозну пропозицію, якої сам Віталій так і не спромігся зробити, та, власне, вона й не сподівалася, бо ніколи й не обіцяв. Ліля взяла тиждень на роздуми і днями має дати північному гостю відповідь. Швидше за все, вона погодиться. Тому що… Тому. Що. А після цього вона поїде до нього назавжди.

Через тиждень Ліля повідомила е-мейлом, що ставить крапку, хоча для неї це теж боляче. Але історію про собаку на сіні вже давно написано, та й фільм знято.

На дзвінки більше не відповідала. Додому поговорити не впустила, хоч вікна і світилися.

«Ну, що ж, Москва – так Москва!» – подумав він, і до болю від утрати додалися образа, гнів і усвідомлення власного безсилля.

Ломка його рухалася по синусоїді – то згасала, то спалахувала знову. Хоч би побачити здалеку, почути голос по телефону, спитати, як там, чи щаслива… Але Ліля відрубала хвоста собаці одним махом, а не різала його шматочками. Мабуть, за більше ніж два роки стосунків він так і не пізнав кохану жінку, якщо не уявляв, що вона здатна так рішуче перекрити йому кисень. А може, боявся це уявляти, наївно вірячи, що завоював її назавжди.

Саме в той період він і приходив сюди, до невеличкої кав’ярні з дизайном «а-ля сімдесяті» та одвічним тут Челентано. Приходив, сідав за їхній столик, замовляв каву, коньяк, діставав цигарки, клав на стіл шоколадну «медальку» у фользі та чекав. Якщо не прийде Ліля, може, якась юна красуня, приваблена блиском несправжнього золота на солодкій монеті, знову станцює йому…

А потім перестав приходити.

Хіба міг подумати, що та легковажна гра з Жанною в паралельне читання занурить його у вир спогадів і знову приведе сюди?

5

У купе нічного потяга, який їхав із Краю Світу до Киє ва, ледь жевріла нічна лампочка, а сусіди вже вляг лися. На нижній Жанниній полиці матрац уже був розкладений. Діставши спортивні штани, вона сховала свою валізу під полицю, розірвала пакет із постіллю та як могла причепурила своє тимчасове лежбище. Тихо переодяглася і влаштувалася на своєму місці, укрившись простирадлом.

Але сон не приходив. І не через стукіт коліс та похитування вагона. Перед її заплющеними очима пролітали кадри довгого і наповненого подіями сьогоднішнього дня, який почався ще вчора ввечері, коли вона помітила Андрія у вестибюлі на шкіряному дивані.

«Hi! I need your help!» Їхній довгий погляд очі в очі… Спалах – стоп-кадр.

Його пружні руки на її тілі, метання тіней на високій білій стелі її номера і паралізований годинник на стіні. «Хочу прийти на нашу ранкову каву поголеним…» Спалах – стоп-кадр.

Ранок. Вірина крамниця. Її п’яничка-«колишній». Запах меленої кави. Спалах – стоп-кадр.

Контора. Кава. Печиво. Оповідання про шукачів наречених та дванадцять корів. Дивний фінал. Лист від Віталія. Спалах – стоп-кадр.

Слайд-шоу перед заплющеними очима Жанни завмерло від думки, що вона від самого ранку не відписала Віталію жодного рядка, навіть під кінець робочого дня, ще до того, як знову зустрілася з Андрієм. Застукотіло у скронях. Як вона могла забути?! Вона навіть не перевірила пошту, виходячи із заводу. Просто забула. Дивно. Віталій уже майже два роки був у її житті. Існував у ньому незалежно від того, поруч він був чи на відстані, на кухні перед портретом грузинського розгубленого рибалки в червоній сорочці чи в її ліжку, в заміському ресторанчику чи в сауні котеджу, орендованого ними на добу. Він був. Хоч і без усяких перспектив. І Жанну це досить довго влаштовувало. Правда, перший час було дуже важко не називати його Русланом.

Вона, молода симпатична жінка-інженер із чоловічого колективу, з хорошою зарплатнею, загалом вдовольнялася стосунками з ним, невільним, і ніколи не схиляла до радикальних змін у житті. Віталій не міг навіть здогадуватися, що саме сталося між ними на зустрічі однокласників. Як і не розумів, чому інколи після бурхливого сексу, такого приємного для обох, Жанна падала обличчям у подушку і глушила в ній ридання. І не треба йому було розуміти.

Та ось уперше за цей час вона була близька з іншим. З тим, про кого так мало знала і не планувала продовження стосунків. Як це сталося? Чому? Навіщо? Чи було це зрадою Віталію? А Руслану?

Під стукіт коліс відновилося слайд-шоу цієї п’ятниці.

Робота над звітом. Обід у конторі. Шампанське. Прощання з директором, головним інженером, іноземцями. Спалах – стоп-кадр.

Вечір. Сіра «Волга» біля зупинки. «Поїхали кататися?» Порожня нічна траса. «Зоряний мішок». Кава з термоса на узбіччі. Ковбаса з хлібом. Андрій-брат. Спалах – стоп-кадр.

Душ у готельному номері. Темрява. Гарячі тіла під ледь теплою водою. Руки. Губи. Спрага. Стогін. Андрій-не-брат. Спалах – стоп-кадр.

Ліжко. Вона на його плечі. Стукіт його серця. Тіні на стелі. Третя година на настінному годиннику. Спалах – стоп-кадр.

Андрій зістрибує зі стільця, ожививши годинник. Спалах – стоп-кадр.

Вони мчать пероном із її валізою – потяг стоїть лише десять хвилин. Кремезна, мов гренадер, провідниця піднімається до вагона, захекана Жанна махає їй рукою… На прощальні слова Андрієві немає часу. Жанна підіймається сходинками. Потяг повільно рушає. Андрій подає валізу, вона втягує її до вагона. Провідниця перекриває спиною двері, дивлячись услід перону, що віддаляється. Спалах – стоп-кадр.

6

Квартальний чи річний звіт. Або звіт за кілька років роботи. Хто робив їх хоч раз, розуміє напруження цього відповідального процесу. А звіт собі самому за кілька років власного життя, а може, і за все життя, хоч ніхто тебе про це й не питає і не вимагає того душевного стриптизу, – на межі мазохізму.

Підсумки останніх п’яти літ стукотіли в голові Віталія, поки їхав від кав’ярні до офісу. Вправний водій із багаторічним досвідом їзди по переповненому автівками Києву, він мало не спричинив дорожню пригоду, коли просто не помітив червоного сигналу світлофора і стрімко вискочив на перехрестя. Машина, яка по праву руку зірвалася з місця на зелений сигнал йому навперейми, дивом уникнула зіткнення. Водій опустив скло і словами та жестами пояснив Віталію, хто тут неправий. Той не виправдовувався, вибачився, здав трохи назад, пропустивши машини, які перетинали проспект.

Повернувшись після обіду до офісу, замість того, щоб підготувати передачу справ шефові після відпустки, Віталій попросив секретарку не турбувати і засів за комп’ютер. Він повідкривав усі оповідання, що прийшли за тиждень від Жанни, злив тексти в єдиний документ і почав читати їх спочатку. Але тепер вони звучали голосом Лілі, впізнаваними були конструкції її речень, інтонації, з тексту виринали, як ілюстрації, знайомі місця та портрети… Віталій читав і не розумів, як і чому це сталося: Лі-ля, яка раптом вийшла заміж і вже понад три роки живе в Москві, пише ці оповідання, губить флешку в потязі, якимось дивом її знаходить Жанна (таке буває лише в дешевих романах чи в серіалах!), не віддає провіднику, а бере із собою і до всього вигадує ту гру в паралельне читання, щоб не втрачати зв’язок і не нудитись у відрядженні. І Віталій помалу губить спокій. Десь усередині його єства із загнаних углиб спогадів-табу починається ворушіння підсвідомого. А потім від короткої оповідки про кав’ярню, дівчинку та цукерки йому зовсім зносить дах.

Як це можливо?! Напевне, хтось там, нагорі, нудиться (чи приколюється?) і грає людьми, наче фігурками шахів, пересуваючи їх світлими та темними клітинками життя, створюючи різні ситуації та комбінації учасників гри, і спостерігає, що з того вийде.

На вулиці вже було темно. Секретарка зазирнула попрощатися, спитала, чому не йде додому, адже п’ятниця. Віталій сказав, що має багато роботи, побажав хороших вихідних і знову залишився в кабінеті сам. Контора спорожніла. Через деякий час прибиральниця почала грюкати стільцями та совати шваброю. Віталій дістав цигарки, підійшов до вік на, відкрив кватирку і закурив.

На вулиці царювала та осінь, яку вже не називають золотою. Листя на деревах не було, почав мрячити дощ, який спадає не окремими краплями, а важким вологим повітрям, від якого коричневі стовбури дерев стають чорними, як і острівці асфальту, а кругляки бруківки тьмяно виблискують під ліхтарями.

Колись такої самої пори він поїхав у відрядження до Львова. Намічалося розширення їхньої мережі, були такі сміливі плани до початку кризи. Шеф порадив не зупинятися в готелі і дав телефон господаря «славної квартирки» майже в самому центрі, біля площі Ринок. Віталій не знав Львова, був там кілька разів проїздом, тому подивився в Інтернеті план міста і погодився, довірившись бувалому Синявському.

Він планував упоратися зі справами за два дні і на вихідні повернутися додому. Але коли після потяга, який прибуває надто рано, ввійшов до тієї квартири, то однозначно зрозумів, що не вистачає тут одного – Лілі. Він зателефонував їй уже о восьмій і просив, переконував і зваблював описом невеличкого затишного помешкання в будинку вісімнадцятого сторіччя зі стелею не нижче чотирьох метрів, а головне… з натуральним, а не декоративним каміном… І зрештою вмовив кинути все і прилетіти до Львова сьогодні ж. Сказав, що здасть свій квиток і в суботу зранку вони так само літаком повернуться до Києва, тому що треба вже бути вдома. Звісно, як же він пояснить Тамарі свою роботу у Львові на вихідних? Хіба що просто захотілося поблукати містом? Ага. Хто ж у це повірить?! Нетипова поведінка насторожує. Але ж у них буде цілий день тут, у старовинному місті, де можна сміливо гуляти, не ховаючись, не боячись «нарватися», а ще аж дві ночі в цій дивовижній, романтичній, хоч і невеличкій квартирці.

Віталій за четвер оглянув два запропоновані приміщення під філію, провів перемовини з партнерами та пообідав із ними у дивній кнайпі-музеї «Гасова лямпа» на вулиці Вірменській, куди місцеві жителі неодмінно приводять гостей Львова.

За обідом, розглядаючи чудернацький інтер’єр закладу, витриманий у стилі 20-х років минулого століття, – різноманітні гасові лампи, старовинні фотокартки з карпатських родовищ нафти та газу, – Віталій усе поглядав на годинник, адже Ліля зателефонувала, що скоро вилітає і під вечір буде на місці. Він хвилювався, чекаючи на неї. Уже уявляв, як вони обідатимуть завтра тут, за он тим невеличким столиком у куточку за гвинтовими сходами, і це, напевно, буде набагато смачніше, ніж із цими гостинними галицькими підприємцями…

Віталій помітив, що він уже давно не затягується димом, цигарка тліє, а попіл падає на підвіконня. Він викинув недопалок у кватирку і глибоко зітхнув. Чи на всіх глибока осінь наводить сум та бажання ворушити минуле, блукати у щасливих хвилинах чи годинах колишніх осеней, у спогадах про крадене щастя? А може, у когось немає навіть таких згадок?

Переживши біль утрати, заборонивши собі озиратися назад, він усе ж таки не шкодував про те, що було. Власне, не шкодував і про те, що Тамара, на щастя, так і не дізналася про його безумне кохання. Звісно, усе могло бути інакше, якби вона довідалася і, заклеймивши його, виперла б на всі чотири сторони, як зрадника. Усе могло бути інакше… Чи не виперла б… Адже вона патологічно неконфліктна.

І перш за все друг, давній добрий друг. Дізналася б, поплакала на самоті і, зціпивши зуби, чекала б, коли воно саме минеться. А може, вийшла б розмова. І вона б його простила. Пояснила б, що на що він зібрався міняти і чи є в тому сенс. Вислухала б про його почуття, що якийсь час роздирали роздвоєнням, навіть поспівчувала б йому по-материнськи, приховуючи власні переживання. І жили б вони далі разом: він, прощений, та вона, великодушна… Всяко могло бути. А вийшло ось так – Ліля зробила несподіваний крок, зруйнувавши ефемерну, але звичну рівновагу на шаховій дошці. А може, навпаки – вийшла з цієї гри, щоб зберегти рівновагу інших фігур?

У двері постукала прибиральниця. Невисока, гладка і чимось кумедна, вона хотіла помити підлогу в його кабінеті, і Віталію довелося вийти до зали, де в робочий час сиділи менеджери. Блукаючи між столами, він помітив біля одного монітора книжку, на обкладинці якої було старовинне чорно-біле трохи пожовкле фото Києва, а саме Софійського собору. Він узяв видання до рук, покрутив, придивився і побачив прізвище автора – Лія Данапріс[9]. Це видалося йому дивним. Прізвище звучало на грецький манер. Дожилися – греки пишуть путівники Києвом!

Віталій погортав сторінки, не став читати текст, а подивився лише вставку з ілюстраціями. І знову згадалася Ліля. Адже, працюючи в туристичному бюро, вона так багато знала про місто і так чудово і захоплено розповідала це туристам то російською, то українською, то англійською, а то й грецькою. Саме на неї він і повівся, мов на афродизіяк[10], коли вперше побачив Лілю на Володимирській гірці.

Він підійшов до вікна і, дослухаючись краєм вуха до звуків зі свого кабінету, почав бездумно дивитися на рух машин неширокою вечірньою вулицею, на будівлі навколо. Раптом у рамі вікна старовинного будинку навпроти він побачив пару, що цілувалася. Віталій стиснув пальцями підвіконня і вп’явся поглядом у тих людей.

У ті півтори доби в дощовому Львові вони цілувалися скрізь – на вуличках, у кнайпах, на малесенькій кухні квартири, у кімнаті на кріслі перед телевізором, на дивані… Але найсолодше їм було на килимі перед каміном. Чи то жар від такого незвичного в помешканні живого вогню додавав полум’я і їхнім стосункам, чи контраст між дощовим Львовом та затишною старовинною оселею, – то не важливо, але відтоді сірі та вологі дні пізньої осені повертали Віталія до того каміна. Від згадки про їхнє шаленство дорослого і загалом поміркованого мужчину кидало в жар, його щік ніби раптово торкалося тепло того вогню, він знову чув потріскування дров і відчував терпкий аромат жіночого чорного довгого волосся, змішаний із легким запахом диму від прирученого багаття… Минуло понад чотири роки. Але він сподівався, що Ліля теж ніколи цього не забуде, попри те, що зрадила його і пішла у якесь інше своє життя. Хоча чи можна зрадити чужого чоловіка, чоловіка іншої жінки? Хто знає… але йому те ще довго боліло.

«І ці оповідання… Якась маячня. Наче вітання з того світу…» – думав Віталій, дивлячись на людей у вікні навпроти. Вони вже перестали цілуватися і тепер розмовляли. Судячи з їхніх жестів, бесіда була емоційною і набирала обертів.

І тут його несподівано пронизала думка: «А раптом у неї не склалося з тим москвичем із турбізнесу?! Не склалося, і вона повернулася додому?!»

Віталій мало не бігом кинувся до свого кабінету, ледве не збив із ніг прибиральницю з відром та шваброю, вибачився, сів за комп’ютер, відкрив пошукову систему і в рядку запиту ввів ім’я та прізвище Лілі.

7

Жанна прокинулася рано, у купе ще було темно, хоча за вікном сіріло. Сон уже не йшов, а перебирати в голові події минулого тижня чи останніх років її життя більше не хотілося, хоч воно й непокоїло. Дістала ноутбук, умостилася зручніше в кутку полиці, підіткнувши благеньку подушку під спину, і зайшла в папку, куди зберегла з флешки твори незнайомої авторки. Їй досі дивно було, що якась жінка писала свої оповідання (і чом би їй їх не підписати?), навіщось скинула свої твори на флешку, кудись їх везла і зрештою загубила в потязі. Дивно, що дісталися ті оповіді їй саме перед тижнем вимушеного перебування в чужому місті, на відстані від Віталія, який уже майже два роки наповнював її життя, з’явившись у ньому з дня тієї зустрічі однокласників, куди вона б і не пішла, якби не той сон напередодні…

Може, то Руслан послав їй знак, таку втіху, розраду чи забавку, таку гру, втілившись після смерті у паралельному існуванні поруч із Жанною, прибравши вигляд іншого, дуже схожого, але й дуже інакшого чоловіка? Скільки це могло тривати, тримаючись лише на патологічній прив’язаності до померлого коханого, лише на її фантазії?

Мало-помалу реальний образ справжнього Руслана почав стиратися з пам’яті, витіснений образом Руслана-Віталія. Але ж той, перший, все одно б подорослішав і став із роками таким самим, хоча направду зупинився на тридцяти. І сьогодні Жанна вже була старша за нього.

Мама і навіть брат Володька сварили її час від часу, що зв’язалася з одруженим, законсервувала своє життя. Дорікали, що розвалювати чиюсь родину – свинство, а не розвалювати, то так і просидиш найкращі роки, паралізовано чекаючи на крихти з чужого столу. Вони жодного разу не бачили Віталія, спершу і не здогадувалися, але якось під маминим напором із приводу того, що життя триває, треба якось його влаштовувати, адже Руслана не повернути, Жанна зопалу й видала, що вже має стосунки з чоловіком, які її задовольняють.

Після перенесеної на очах рідних важкої депресії Жанна й направду наче почала оживати, але такої комбінації від неї не чекав ніхто. Мама, з одного боку, раділа, що донька вилюднює, а з другого, історія з «тим жонатим» затяглася. Жанна не шукала нічого іншого і незрозуміло чому трималася за те, що мала. Тож і почала мама бурчати, а Володька навіть намагався її знайомити з якимись, на його погляд, нормальними мужиками. Але все залишалося на своїх місцях.

Невдовзі після зустрічі однокласників Жанна орендувала квартиру, не бажаючи більше тіснитися в одному помешканні разом із мамою, Володькою і його дівчиною та передбачаючи розвиток стосунків із Віталієм. У новому житлі вона вже не розвішувала по стінах і не розставляла всюди фотокарток Руслана. Залишила їх у матері, а його самого – в глибині душі, там, куди Віталій не міг та й не прагнув зазирнути.

Минуло понад півтора роки. Майже два. Вона відганяла від себе думки, що так навряд чи триватиме вічно. Як і не планувала втручатися в чужу родину. Віталій її влаштовував саме в такій ролі, яку вона йому відвела на самому початку, зрозумівши у перші тижні знайомства, що він – не Руслан і ніколи ним не буде. Надто різними вони були в усьому, крім фізичного втілення. І лежачи з ним у ліжку в темній кімнаті, Жанна з перших днів просила Віталія не вмикати навіть нічника і ніколи нічого не говорити під час їхньої близькості, хоча чоловіки і так не дуже схильні до розмов у такі хвилини. Ось тоді – губами, руками, усім своїм тілом – вона переживала хвилини єднання з коханим, який так і не став її чоловіком, не став батьком їхньої дитинки, бо якісь безжалісні сили поставили хрест на всіх планах. І тримаючи біля себе Віталія, Жанна ніби дурила тих, хто зіграв із нею такий злий жарт, уривала собі з потойбіччя крихти щастя, яке їй не судилося. Руслан більше не марився.

Учора, засинаючи під стукіт коліс, вона молила його наснитися і дати їй пораду, як жити далі, чи руйнувати ті штучні стосунки з Віталієм, – без любові, без глибини, без перспектив, – чи продовжувати відносини з Андрієм, який абсолютно випадково з’явився в її житті і так ненав’язливо і дивно зумів досягти того, про що чоловіки з її оточення останніми роками і мріяти не могли. Але що він за людина, як то може у них скластися – хіба вона це знає? Уперше за останні роки Жанна відчула себе на роздоріжжі, а порадитися не було з ким. Руслан не приснився.

Сьогодні вона повернеться до Києва. Попереду два вихідні, а це священний час, який належить родині, і Віталій не з’явиться. А навіть якщо і приїде обійнятися, то поспіхом, позиратиме на годинник і знову щось брехатиме по мобільному своїй Тамарі. Не любить він Жанну. Та й Тамару не любить, мабуть. Живе, як живе. Йде, куди ведуть. Йому спокійно і зручно жити з нею, передбачуваною, спокійною, нормальною, турботливою. Але коли Жанна обрала його того лютневого вечора, пішов у ці стосунки, мабуть, швидше з цікавості, ніж через раптову пристрасть чи тим більше – кохання. Дивне життя: чоловік зраджує одній нелюбій жінці з іншою нелюбою. А чи було воно взагалі у його житті, те кохання? Жанна інколи думала про це, але при всій своїй прямоті так жодного разу і не спитала. Хоча навряд чи він не мав ніколи нікого, крім Тамари… Та Жанні до того було практично байдуже. Вона знала, чому вони разом, і це її влаштовувало. Не знала лише, на скільки. Десь колись вона вичитала таке: «Є – стосунки, а є – любов. «Стосунків» у мільйон разів більше, ніж любові».[11]

Жанна тихенько вислизнула з купе, пройшлася вздовж вагона, позираючи у вікна: на вулиці ніч лишень починала переходити у темно-сірий ранок. Біля одного з вікон вона зупинилася, вдивляючись у незнайому далечінь та чужі вогні, потім стала проводжати поглядом стовпи з натягнутими між ними паралельними дротами електропередач, що бігли вздовж залізничної колії… Замислившись, автоматично почала малювати пальцем по склу так само паралельні лінії, потім вивела на вікні прозорі літери «ПАРА»… Власне, вона писала б і далі, якби не чоловічий голос за спиною, що змусив її здригнутися.

Поруч із Жанною звідкись виник худорлявий літній чоловік із професорською борідкою та в окулярах на розумному обличчі.

– Перепрошую, пані, це слово чи лише його частина?

Жанна оніміла від несподіванки і мовчки дивилася на «професора» (бо він був схожим саме на старенького інститутського викладача), який позирав то на ледь помітний слід від Жанниного пальця на склі, то на саму жінку.

– Частина, – ледь чутно вимовила вона й озирнулася – в довгому коридорі вагона більше нікого не було.

– Аааа… – загадково всміхнувся дідок і вказівним пальцем притиснув окуляри до перенісся.

– Перепрошую? – не розуміючи, здивовано ворухнула бровами Жанна.

– Власне, було б не дивно, і навіть набагато краще, якби молода красива жінка виводила пальчиком на склі слово «пара», а не цю непередбачувану і не надто визначену морфему, – зітхнув він.

– Тобто? – Жанна все менше розуміла суть розмови.

– Як професор філології з великим досвідом мово– та людознавства, мушу вам відкритися, що маю неабияку слабкість до розмірковування над словами та їхніми складовими.

– Цікаво, – пожвавилася Жанна, припустивши, що професор, напевно, давно на пенсії і поговорити йому ні з ким, хоч і є про що.

Дідок вказав поглядом на прозорий напис, а потім багатозначно підняв палець угору.

– Прислухайтесь до наступного ряду слів, шановна! Не всі вони родичі, але ж ви прислухайтесь: ПАРА, ПАРАДОКС, ПАРАЗИТ, ПАРАБЕЛУМ, ПАРАЛІЧ, ПАРАНДЖА, ПАРАНОРМАЛЬНИЙ, ПАРАШУТ, ПАРАНОЯ… Розумієте? З отого начебто безневинного ПАРА та виповз такий тривожний спектр подібностей! Ні-ні, я ні в якому разі не стверджую, що ці слова мають спільну етимологію! Але, смакуючи літери й фонеми, я шукаю неусвідомлені зв’язки… Відкритий звук «а», який гіпотетично не несе ніякої загрози – не шипить, не рипить, не вимагає складати губи трубочкою… Що вже може бути простішим за нього?! З цього починають навіть немовлята! Правда, звуки «п» та «р» не найкраща для нього компанія. Один, ніби приглушений постріл, другий взагалі мов ричання звіра… Наше щастя, що ми не французи! Бо їхній «r» більш грубий і занадто хрипить, а це не так уже й личить «мові кохання», – професор невдоволено насупив брови. – От німецький «r» м’який і практично нечутний, вимовляється він розслаблено і на видиху. То про що це я? А! Тож ваша ПАРА не така проста, як ви думали!

Професор питально подивився на попутницю, заскочену зненацька такою лекцією.

– Ви навіть не уявляєте, наскільки ви праві, пане професоре, – сумно всміхнулася й зітхнула Жанна. – Непроста пара… Але я, власне, хотіла написати слово ПАРАЛЕЛІ.

Професор на мить знітився, зазирнув у вічі жінці, потім глянув на віконне скло, підвів очі до стелі, ніби там щось було написано, і промовив:

– Так-так… У Давній Греції словом «паралель» називали лінію, яка йде вздовж іншої лінії, але ніколи не перетинається з нею. Це вже потім до слова додався географічний відтінок і паралелями стали називати лінії на карті для зручності визначення широти. Але вони теж не перетинаються й умовно здавлюють наш глобус кільцями, мов металеві пояси, що обіймають бочку… Паралелі… – він задумливо подивився у завіконня, потім на Жанну, зробив рукою жест, ніби підняв на голові капелюх, старомодно вклонився і за кілька секунд зник у купе навпроти.

Жанна ще кілька хвилин стояла біля вікна, вражена неоднозначністю того, що почула в нібито філологічних спостереженнях професора. Параліч. Паранджа. Параноя…

Грюкнули двері тамбура, і по коридору пропливла огрядна провідниця. Жанна, було, подумала попросити в неї чаю чи кави, але глянула на годинник і вирішила, що о шостій ранку можна ще обійтися. Вона повернулася в купе, вмостилася на нижній полиці, відкрила ноутбук, знайшла наступне оповідання і занурилася в читання, щоб позбутися думок про своє.

Зустріч

Було боляче ковтати, а обличчя нило, ніби в нього вцілили м’ячем. Євген підняв комір пальта і кутався в кашне, притулившись у напівтемряві до стіни диліжанса та здригаючись на вибоїнах. У своєму нездоровому напівсні він намагався оживити приємні теплі образи, щоби сховатися в них від гуркоту коліс та протягів, які настирливо холодили обличчя.

Найбільш підходящим спогадом, пухнастим і ласкавим, як кошеня за пазухою, чи хвилею, що інколи обпалювала нутро, була вона – Світлана. Про неї думалося-мріялося йому в колотнечі цього засобу пересування, котрий, як міг, наближав нашого героя до здійснення його мрій, продуманих до дрібниць.

Правда, погода підвела. Рухаючись на південь, Євген очікував побачити квітучі сади, ажурно-зелені гаї, прошиті сонячними променями крізь молоде листя, але замість цього його вразила абсурдна зміна погоди: різкий північний вітер, мокрий сніг, що покрив зелені поля і придорожні канави, не пожалів навіть квітучі абрикосові дерева. І все це на тлі темно-сірого неба, по якому сунули важкі брудні хмари.

Коні місили копитами сніг упереміж із дорожньою багнюкою, невдоволено фиркали і теж, мабуть, дивувалися, куди пропала весна, яка щойно наобіцяла купу довгоочікуваних радощів.

* * *

Сусіди, що ділили з Євгеном простір диліжанса, посварилися ще на початку вояжу і демонстративно промовчали всю дорогу, аж поки не вийшли. Євген переставив свій невеличкий саквояж (тільки необхідне плюс подаруночки) з колін на сидіння навпроти, випростав ноги вперед, посовав ними, влаштовуючись зручніше, якщо це взагалі було можливо. Зараз би чаю гарячого… Чи горілки? Щоб зовсім не розхворітися. Чи і того, й іншого. І борщу гарячого. Було б добре…

Якось погано виходить: нарешті до неї – і застуджений… Так давно не бачилися, так мріялося-думалося, і ось на тобі… То що ж тепер, повертатися?! Від цієї думки йому стало навіть страшно. Більша частина дороги позаду. Вперед, вперед, конячки! Доповземо, доїдемо, а там уже…

Вона ж не просто так… Вона все зрозуміє, вона своя, «рідненька», як інколи виривалося йому з вуст. Знову їй із ним клопіт… Голова болить. Навіть думати не хочеться, як то воно далі піде. Головне – дістатися місця. Вона щось вигадає, зробить, «поворожить», покладе прохолодну ручку на лоба, поцілує кожне око по черзі, потім у губи, притиснеться вся-вся…

Все мине. Завжди спочатку погано, а потім минає. Все минає…

Все? А чи хоче він, щоби все минуло? Це означає, що вона, Світланочка, теж піде кудись далі, зшивши їхні життя за крайчики і зав’язавши вузлик на блискучій нитці спільних спогадів.

Тільки не це! Тільки не зараз, нехай потім коли-небудь, коли-небудь у цьому «можливопотім», про яке ще рано думати… А поки що все добре… Правда, рідко… Але ж краще рідко добре, ніж часто погано? Мабуть, температура піднімається, якщо він про це думає. Зазвичай ці думки сидять, мов миші, у своєму окремому ящичку, не сміючи розповзатися, а тут, бач, які хоробрі стали…

* * *

Зупинилися під ліхтарем. Євген вийшов, однією рукою притримуючи довге пальто, в іншій ніс саквояж, незграбно грюкнув дверцятами та махнув рукою: «Рушай!» Диліжанс поїхав далі на станцію. Євген завжди виходив тут, її будинок близько, за рогом, вже звідси видно вікно, он, ледь світиться… Щось метнулося там чи здалося? Остогидла ця снігова каша! Ні тобі парасолі, ні дощовика… Але йти вже недовго. Ще кілька хвилин – і разом!

Подзвонив у двері під’їзду. Консьєрж відкрив, кивнув, усміхнувся. Не спитав, до кого. Упізнав. Добре це чи погано? Посміхнувся якось так… Мало хто тут іще ходить? Та ну його… Швидше! На другий поверх. Він почав розмотувати з шиї шарф і раптом побачив на першій сходинці каштан. Трохи зморщений, але справжній. У квітні?! Нахилився, підняв. Окуляри запотіли з холоду. Байдуже. Самі відійдуть. Руки зайняті.

Та що це?! На кожній сходинці скраю – по каштану. Уздовж обох маршів. Аж до самих її дверей. Останній – на килимку.

Він, підіймаючись, зібрав їх усі. Спочатку в жменю, потім у кишеню, тоді в другу… Навіщо? Але ж це вона! Більше нікому. Це ЇХНІ каштани. Берегла всю зиму в плетеному кошичку для цукерок на підвіконні. Непередбачувана жінка! У кращому сенсі цього слова. Навіщо вона розклала їх, як нитку Аріадни, ніби він міг заблукати?! А він навіщо зібрав, навіть не замислюючись? А навіщо взагалі все це, хто знає? А без цього як? Страшно подумати…

* * *

У нагрудній кишені задзижчало.

Він поставив саквояж на килимок, поклав два останні каштани в кишеню, дістав вібруючий мобільний.

«Так, так, доїхав, нарешті. Змерз, здається, застудився. Влаштуюся, передзвоню тобі. Напарюся в душі, повечеряю, наберу тебе, усе розповім. Ага, бувай. Не хвилюйся. У вас усе нормально? Ну, бувай!»

Господи, забув! Зняти обручку! Так, поки що в кишеню. Нічого не міняє, але хоч не так душу рве… Умовність. Така гра. Третій – зайвий. C’est la vie[12]. Голова важка… Усе. Подзвонити.

Піднімає руку. Знову дзижчить мобільний. Смска. Від неї?!

ДВЕРІ НЕ ЗАМКНЕНІ, ЗАХОДЬ.

Дзвонити вже не треба. Підіймає саквояж, ліктем натискає мідну ручку дверей униз, вони піддаються, відчиняються, впускаючи гостя. У коридорі темно. Назустріч виходить кіт, помітний лише за відблиском очей, обнюхує його ногу, треться об штани, муркоче. Євген ставить саквояж долу, пальто звалюється з його втомлених плечей, ковзає по руках саме, каштани в обох кишенях приглушено стукають об підлогу. Кудись у темряву відкочується коробочка з іграшками для дівчат, кіт обнюхує несподіваний безлад.

– Світланочко… Це я. Я приїхав. Я так поспішав до тебе. Не сердься на мене. Я розумію, ти чула… Але ж ми дорослі люди, ну, так у нас усе по-дурному… Таке в нас із тобою життя. Ти де?

Тиша.

Сідає долу, прямо на пальто, кіт забирається до нього на руки…

– …я, здається, захворів. Знову на твою голову… Але я швидко-швидко вилікуюся. Ти не думай, випадково так вийшло. Я так сумував, ти не уявляєш… Я так хотів тебе обійняти, а ти ховаєшся. Я ж відчуваю запах твоїх парфумів. Ти образилася чи просто дражнишся?.. Я зібрав усі каштани. Пам’ятаєш, як ми їх… Звісно, пам’ятаєш. Світланочко, іди до мене… Іди, я тебе обійму, пожалію, ти мені розповіси все-все, як ти тут… Ось, кіт уже зі мною. Ну, ми обоє тебе просимо – прости нас за все, іди сюди, ми більше не будемо… Усе якось вирішиться. Рано чи пізно. Я обіцяю. Не мовчи, га?

* * *

Дзижчить мобільний. Євген навпомацки в темряві дістає з кишені пальта слухавку, екран освітлює його обличчя та трохи коридор. Знову смска.

ЗАЙШОВ? ГРІЙСЯ. ВАННА ГОТОВА. Я ВІДІГНАЛА МАШИНУ В ГАРАЖ, ЗА ДВІ ХВИЛИНИ БУДУ ВДОМА.

Євген підвівся, ввімкнув світло, повільно недовірливо озирнувся, полегшено зітхнув. І в квартирі, і в голові разом посвітлішало. Підняв пальто, повісив його на гачок, дістав із кишень усі каштани, виклав із них коло на підлозі, знайшов під комодом подаруночок, вимкнув світло, став у коло обличчям до дверей, закрив очі і завмер. Кіт став біля нього.

Тихо. Тільки серце калатає. Його? Кота? Обох?

Жанна зітхнула. Оце тобі й «Доброго ранку!». Та що ж то за жінка така – ота авторка, котра час від часу зачіпає їх за живе?! Скільки їй може бути років? Самотня чи заміжня? Чи має дітей? Цікаво, як виглядає? Уже не було сумніву, що писала жінка. Але щодо віку її, професії та життєвого досвіду залишалося лише здогадуватися. Жанна за своїм фахом більше розуміла й уявляла життя виробничників, інженерів, ніж тієї невідомої богеми, про яку дізнаєшся лишень зі сторінок глянцевих журналів, з телепередач та Інтернету. Та й усі ті епатажні новини не надто спонукали в них вірити. Хіба мало пліткує жовта преса про Пугачову, Моісеєва, Ані Лорак чи Настю з Потапом? Але ж то – люди зі сцени, публічні, хоча теж живі люди. А якими є ті, хто сидять десь у куточку за комп’ютером і пишуть романи? Чи хтось їх бачив в обличчя? Жанна могла перелічити на пальцях однієї руки авторів, портрет яких так-сяк собі уявляла. Власне, це вперше письменник викликав такий її інтерес. Зазвичай вистачало просто цікавого сюжету книжки.

З верхньої полиці почала злазити огрядна жіночка років п’ятдесяти з пом’ятим за ніч обличчям та закудланим волоссям кольору червоного дерева. Жанна кинула погляд на неї і не втрималася від посмішки, бо ж подумала: а раптом це саме вона минулого разу згубила в купе зелененьку флешку?

8

Не знайшовши в Інтернеті за допомогою пошукових систем абсолютно ніяких слідів Лілі, Віталій понишпорив іще на сайті Однокласників і на Фейсбуку, де колись позаводив собі сторінки, але практично не заходив туди – нецікавим і незрозумілим було йому те віртуальне життя та спілкування. Не уявляв, як це в когось може бути сто чи п’ятсот друзів, а то й більше. Хіба то друзі? Натовп якийсь…

Пошуки за прізвищем у соцмережах теж не дали результату. Хоча, звісно, якщо Ліля об’явилася там, то могла бути під новим, чоловіковим іменем чи взагалі під вигаданим нікнеймом.

Віталій відкрив сейф, дістав пляшку коньяку і випив чарку, не закусюючи. Сходив до вбиральні, пополоскав зуби. Викурив біля вікна ще одну цигарку. Зажував гумкою, усвідомлюючи, що зараз за кермо. Зібрав свої речі в портфель і лишень хотів вимкнути комп’ютер, як раптом згадав, що сьогодні – останній день відрядження Жанни, яка, певне, вже знаходиться десь між конторою та потягом, а він після ранкового листа не написав їй ні слова. В обід зірвався у ту кав’ярню, потім щось робив, потім знову глючило його від спогадів… Навіть не перевірив, чи є лист від неї на доріжку…

Він відкрив свою поштову скриньку – нічого нового там не було. Віталій не стільки здивувався відсутності листа, скільки замислився, як виправдатися перед Жанною за цілий день мовчання. Він хвилину посидів, безцільно дивлячись в екран, а потім написав:

* * *

Привіт! Ти вже, мабуть, отримаєш мого листа вдома. Пробач, був скажений день, виробничий дурдом, мусив виїздити у справах, потім розрулював тут, на місці, а коли дістався пошти, робочий день йок. :(Не сердься. Я тебе наберу в суботу. Може, вийде побачитися. Якщо ти, звісно, не вертаєшся із сюрпризом про зроблену тобі пропозицію руки і серця від нових знайомих. Тепер думатиму, хто тобі видався милішим на чужині: Андрій з купе, директор, головний інженер чи іноземці.

Віталій відіслав листа і тут же зрозумів, що погарячкував. Забув! Забув попросити ще оповідань. А він хотів їх іще і ще. Навіщо? Хтозна… Може, сподівався знайти там якусь розгадку, відповідь на ніким не поставлені запитання. Він повторив маневр із відповіддю на останній лист Жанни і написав дуже коротко:

* * *

Оповідання ще лишились? Кидай усе, що є. «Підсів».

Заграв мобільний. Це була Тамара. Дружина спитала, чому він затримується, не йде додому. При цьому нагадала, що в неділю у Катюхи день народження і вони з Женькою чекають батьків у гості. Прийдуть іще якісь друзі, тож буде домашній бенкет. А щоб не заважати їй готуватися, пекти-варити (бо вона це полюбляє), Тамара запропонувала в суботу забрати Юрчика на весь день. А щоб дитина не нудилася, спланувала різні заходи. Наприклад, до обіду вони утрьох підуть до зоопарку. Як колись давно-давно ходили туди з малим Женькою…

Віталій від якоїсь миті перестав усвідомлювати те, що промовляла йому слухавка. Хоч був і не проти, але Тамарині плани знову підхоплювали його, мов потік тріску, і несли кудись життям, яке інколи здавалося чужим. Ні, не поганим, не важким, не нестерпним, а просто чужим. Власне, йому не було чим дорікнути дружині, у них склалися давні рівні стосунки, на відміну від усяких пристрастей, на які скаржилися чоловіки в бані. Якась пилить, якась гнобить, якась, не виключено, підгулює, якась надто гладка й обмежена, якась худа і не сексуальна… У Тамари було все на місці, не траплялося сімейних форс-мажорів, які б вибивали з колії. Але одного разу, вже після того, як із його життя пішла Ліля, Тамара полетіла у відрядження до Німеччини. І, проводивши її у Борисполі, він раптом подумав, що випадкова втрата дружини не стала б для нього трагедією (бувають такі тривожні думки на аеровокзалі, коли не надто часто літаєш, хоча автомобільні шляхи збирають набагато більше жертв, ніж повітряні). Подумав так, і сам злякався цієї крамоли.

От і зараз знайоме відчуття, ніби він сів не у свій потяг, заворушилося у грудях під краваткою. Але що він міг зробити? Зробити взагалі і зараз зокрема? І навіщо? Проти чого бунтувати і на що сподіватися? Хата не горить. Тож немає сенсу з неї вистрибувати. Віталій зібрався і поїхав додому. А куди ще? Тим більше, що ввечері транслюватимуть матч його улюбленого «Динамо» (Київ).

Субота

1

Жанна повернулася у квартиру, де мешкала вже майже два роки. Непогане житло, не таке вже євро, але з ремонтом, заскленим балконом, шафою-купе, новими меблями на кухні та якісною сантехнікою. Квартира була не найдешевшою, але й не дуже дорогою. Мабуть, тому що не біля метро, чи просто господарі трапилися не загребущі. А може, квартирантка їм сподобалася, бо самотня жінка, киянка, матеріально забезпечена – це вам не ватага непередбачуваних студентів, бригада заробітчан чи кілька хлопців, що водитимуть дівчат та влаштовуватимуть тут паті[13]. Вона навіть згодом, коли купила машину, домовилася з господарями про можливість користуватися їхнім місцем на парковці. Конфліктів не було, зустрічалися раз на місяць, Жанна розраховувалася за оренду, господиня забирала квитанції – і по тому.

А що тут буває Віталій і сусідка не раз їх бачила, могла і доповісти господарям, – то не їхня справа. Дорослі люди. Тихо, чисто, гроші вчасно – чого ще бажати?

Жанна так-сяк облаштовувала нову оселю на свій смак, але загалом їй цього разу було до того байдуже, бо ще нерідко зринали з пам’яті картинки з минулого, коли вони обживалися з Русланом в іншій квартирі. І стискалося серце, а інколи знову накочувалися сльози.

На Восьме березня, невдовзі після тієї зустрічі однокласників, Віталій приніс їй репродукцію картини Піросмані. Чомусь Жанна вирішила повісити її на кухні. Чи то червона сорочка рибалки пасувала до тону фіранок, чи не хотіла, щоб здивований грузин був присутнім при тому, що відбувалося між нею та Віталієм у кімнаті, але картина прижилася на кухонній стіні. Жанна жартома назвала його Гіві, і зранку, заходячи поставити чайник чи заварити каву, віталася з ним, власне, єдиним її ранковим співрозмовником.

Ось і зараз після потяга вона лишила валізу в коридорі, зняла куртку, роззулася, зайшла на кухню, поклала ноутбук на стіл і кивнула рибалці:

– Ну що, не сумував тут без мене? Так дивишся, наче не сподівався, що повернуся. А я, бачиш, приїхала. Хотів спитати, як з’їздила? Ой, Гіві, не питай… І сама не знаю. Роботу виконала. Та й, крім того, наробила хтозна чого й навіщо…

Жанна пішла в кімнату, роздяглася, взяла халат і рушила до ванної, але раптом побачила на журнальному столику незібрану пачку фотокарток. Здивовано підійшла і завмерла. Це були фотки одного їхнього з Віталієм виїзду за місто. Заїхали повечеряти у стилізований фольклорний ресторан, а вона саме купила нову «цифру» і клацала все, що траплялося цікавого. Кілька разів сфотографувала Віталія, потім він її, потім попросила офіціанта зняти їх разом. Були в настрої, жартували, і Віталій сказав, що ось і готовий компромат для дружини, щоб підірвати його «обліко моралє». Жанна відповіла жартома, що коли б дружину цікавило його «обліко», вона б давно приставила за ним око і давно мала би беззаперечні докази. Он, наприклад, гуляють, веселяться та фотографуються заїжджі поляки, і Жанна з Віталієм сто відсотків будуть на тих світлинах, але на задньому плані. Може, то і є Тамарині нишпорки, які видають себе за іноземців?

Віталій розвів руками, мовляв, що вже поробиш. Але кілька разів потім озирався на веселу компанію. А Жанна подумала: є жінки, котрі для себе вирішили, що краще їм нічого не знати, не відати – і спатиметься спокійніше. Чи то Тамара така впевнена в собі і в чоловікові, чи то він такий вправний брехун, але подвійне життя, у яке знову ввійшов Віталій, здавалося, не дуже його й напружувало. Він частіше жартував на тему гіпотетичних конкурентів, які одного дня можуть його посунути з місця біля Жанни, ніж згадував уголос, що місце біля нього давно і надійно зайняте. Жанна замислювалася, чи ображає її відчуття того, що раптовий фінал їхніх стосунків не стане для цього чоловіка кінцем світу. Правила їхньої гри склалися з часом за згодою сторін. І ніхто нікому не давав ніяких обіцянок. Це був зі старту добровільний тимчасовий союз двох осіб різної статі. Тому що вона так хотіла. А він не заперечував.

Але чому ці світлини лежать урозсип на журнальному столі?! Адже давно лежали в конверті від «Кодаку» на підвіконні, біля двох її вазонів із рослинами.

– Володька! – видихнула Жанна від несподіваної здогадки. – Хто ж іще?! Це ж йому я лишила ключ і попросила хоч раз за тиждень зайти полити квіти. Стерво! Нахаба мала! Хто це тобі дозволив копатися у моїх речах?! А от я тобі зараз!

Та лише Жанна намірилася зателефонувати брату, як мелодія мобільного сама провістила його.

– Привіт! Ти вже вдома?

– Привіт-привіт! Удома, тільки-но хотіла тобі навішати, а ти й сам тут! Що за свинство?! Ми ж наче на довірі з тобою?

– Жанко, не заводься. Нічого такого не трапилося. Крім того, що я дещо второпав. Нарешті. Власне, я хотів зайти. І ключа віддати, і поговорити, а ти репетуєш зі старту…

– Зайти? Поговорити? Ти в мене в хаті влаштував обшук, а тепер ще поговорити?!

– Нічого я не влаштував. Поливав квіти і побачив пачку фоток. Ну, кожен би на моєму місці…

– Свиня!

– Ну, я-то, може, і свиня, а ти…

– Що? Хто я?!

– А ти… параноїчка… Може, тобі якогось психотерапевта завести чи ще з кимось той…

– Не твоє діло! У мене все прекрасно! ВСЕ ПРЕКРАСНО! – підвищила голос Жанна.

– Та я розумію. Тепер, як ніколи. Я думав, ти свого кента від нас ховаєш, бо, може, який крутий, чи публічна особа, чи ще чогось… Чи, може, просто ви дуже скромні. Але ж за такий час могла б хоч фотку показати, я ж питав колись, що за один. А ти дала потиличника, як у дитинстві, і виперла…

– Мало дала!

– Жанко, може, тебе лікувати треба? Мо, якийсь гіпноз? Чи до бабки? Не сердься. Ми ж із мамою за тебе переживаємо…

– Що, і мамі вже повідав? – зітхнувши і втративши решту гніву, промовила Жанна і безсило всілася в крісло.

– Ні. Вона знову спати перестане. Та я й сам, як усвідомив… Але ж, мала, це не він! Ти розумієш?! ЦЕ НЕ РУСЛАН!!! Хоча… Хоча, дійсно, дуже схожий. Я сам остовпів…

– Не ліз би в чуже життя, не остовпів би.

– Вибач. Але, може, нам про це поговорити? Може, тобі більше ні з ким? Ти хоч сама розумієш, що це не нормально – триматися решту життя за фантом?

– Починаю розуміти.

Поговоривши з Володькою, Жанна втомлено підвелася з крісла і пішла в душову кабінку, якою господарі під час ремонту замінили ванну. Вона довго і нерухомо стояла там, а розсіяна тонкими струменями вода стікала по голові, по обличчю, розчиняла собою сльози, омивала її тіло і зникала в круглому отворі з перетинкою у вигляді хреста.

Загорнувшись у великий махровий халат волошкового кольору, Жанна заварила собі каву і забралася з ноутбуком на ліжко. Вона пам’ятала, що вчора затуркалась і не перевірила пошту перед виходом із заводу. Але й сьогодні не поспішала це робити, адже факт наявності чи відсутності листа від Віталія нічогісінько не міняв у її планах на вікенд – субота-неділя їй не належали. Чи навпаки – належали тільки їй?

Листів було два. Відправлені напередодні ввечері. Перший – нічого особливого, Віталій виправдовувався, чому не писав протягом дня, а от другий, надто короткий, направду здивував. Він, який практично не читав художньої літератури, хіба що інколи чоловічі журнали чи «на сон грядущий» когось із давно визнаних класиків типу Гемінгвея (одна книжка на півроку), раптом просить добавки якихось жіночих оповідань! Маячня! Хіба не він пручався спочатку і був змушений іти проти свого бажання, прийнявши зрештою Жаннину пропозицію гри в паралельне читання?!

Чогось вона не розуміла і насторожилася. У голові промайнуло абсурдне припущення, чи сам він взагалі написав цього листа. І попереднього. І решту… Жанна тріпнула головою, хмикнула, потім перечитала передостанній лист. Одного разу в кав’ярні, де вона чекала на Віталія, за столиком неподалік дві подружки жваво обговорювали «хрінову ситуацію», коли дружина, довідавшись про пригоди чоловіка, перехопила ініціативу в його листуванні, розібралася там швиденько і вжарила конкурентці межи очі свої умови гри.

Нетипова поведінка насторожує. І це несподіване бажання Віталія читати ще висмикнуло з Жанниної пам’яті ту випадково підслухану розмову. А раптом це Тамара грає з нею від імені чоловіка? За період їхнього знайомства Жанна не так уже й багато знала про неї. По крихті, по крихті з якихось його випадкових слів чи з уривчастих відповідей на її запитання склався портрет нормальної, позитивної жінки, до якої у Віталія, власне, і претензій не було. Суперницею Жанна її не вважала, бо зовсім не збиралася вести боротьбу і віднімати в дружини чоловіка, як то нерідко буває із тими, хто розслабився чи зазівався. У неї були власні причини, щоби впустити, вірніше, запросити, взяти його у своє життя. Це був свого роду «прокат», хоча, звісно, надто вже цинічно звучить щодо живої людини. Але нікому з двох (або навіть трьох) не зносило дах від пристрастей, не існувало питання вибору, не муляв той гордіїв вузол, який іншим доводиться рубати по живому чи задихатися в ньому.

Чи могла би в цій ситуації його Тамара вдатися до таких заходів? На думку Жанни, швидше за все, вона б просто по-дружньому обговорила цю «проблему» з Віталієм за вечірнім чаєм чи ранковою кавою (а може, й у ліжку), і вони б разом (як зазвичай) вирішили, що з цим робити і як жити далі. Страшна сила – дружина-друг! Хоча кожна жінка – власниця, і навряд чи котрусь залишить байдужою факт викритого подвійного життя власного чоловіка. Хоча і тут є широкий спектр варіантів поведінки. Залежно від психотипу дружини та бажаного результату.

Про все це розмірковувала Жанна і раптом піймала себе на відчутті, що навіть коли це дійсно початок кінця, то вона його переживе і відпустить. Було – і загуло. І, мабуть, правий був Володька: не можна все життя триматися за фантом. І Андрій був правий, сказавши, що паралізований годинник – то погано. Людина теж чимось схожа на годинник, у якому час від часу сідає батарейка. А то й узагалі вилітає, випадає від несподіваного струсу і котиться кудись у сірий, запилюжений кут, а ти зависаєш, не відаючи, що далі, чи й зовсім не бажаючи більше ніяких батарейок, чи то пак, прив’язаностей, від яких може залежати твоє життя…

2

Повернувшись із Тамарою та Юрчиком із зоопарку, втомлений Віталій розвалився у кріслі біля вікна і замружив очі. Осінній день був напрочуд сонячним, і під теплими променями та біля батареї можна було уявити, що надворі сезон відпусток і що попереду не холодна сніжна зима, а довга золота осінь, бабине літо. Вони пообідали в невеличкому кафе «Бегемот» біля зоопарку, а поки доїхали додому, Юрчик притих на задньому сидінні і почав позіхати. Удома він не відмовився трохи поспати, прихопивши у ліжко плюшевого слона, з яким іще не так давно засинав Женька. Тамара прилягла біля онука. Дочекавшись, коли у спальні стало тихо, Віталій дістав ноутбук і повернувся у крісло біля вікна.

* * *

Привіт. Я вже вдома. А вдома завжди краще. Сонечко на вулиці. Схожу по машину і поїду на закупи, бо в холодильнику миша повісилася з голоду. І кава скінчилася, ледве нашкребла зварити. На тебе не чекаю. Хоча міг би й подзвонити. Аттачу останнє оповідання. Не думала, що тебе пробере. Дивись, іще почнеш читати жіночі романи!

P. S. А якщо листи мені писав не Віталій, а Тамара – то й ви читайте, розважайтеся. Непогані оповідання. Актуальні. Захочете обговорити – можемо якось випити кави.

Віталій насупив брови і не зрозумів останнього абзацу. Перечитав його ще раз. До чого тут Тамара? Що це з Жанною раптом? Може, коньяку хлюпнула в каву за приїзд? «Захочете обговорити – можемо випити кави»? Це що за цирк? Кому взагалі вона це говорить, тобто пише?!

Віталій перечитав свій лист, який відправив Жанні ввечері в п’ятницю з офісу. Потім іще один, навздогін, коротенький, з проханням вислати ще оповідань.

«Ось воно що! – подумав він. – Її збентежив мій несподіваний інтерес до літератури! Нетипова поведінка! Припустила, що це Тамара включилася в гру?! Ха! Тамара й інтриги? Ні… Вона пряма, проста і конкретна. У неї все написано на лобі. Тома не тримає в собі і не накопичує образ, щоб потім вибухнути на рівному місці. Тому і жити з нею неважко».

Після спогадів про колишнє сьогоднішній сонячний день у зоопарку з малим Юрком, з дружиною, обід не вдома – усе це видалося йому настільки відмінним і протилежним учорашньому на межі з відчаєм, ніби він пультом перемкнув телевізор з одного каналу на другий і втрапив у передачу зовсім іншої тональності. Він іще раз пробігся очима по тексту невеличкого листа від Жанни і спотикнувся об слово ОСТАННЄ.

До листа було прикріплено один додаток, всередині якого ховалося ОСТАННЄ оповідання з тієї таємничої флешки. Останнє з Лілиних оповідань. Коли вона їх писала? Де, за яких обставин і навіщо? Сама собі бавилася чи планувала десь публікувати? І як могло трапитися, що вони за іронією долі втрапили до Жанни, а потім до нього?

Віталій знову замружив очі і підставив обличчя теплим сонячним променям. Він коливався між жаданням проковтнути наступне Лілине оповідання, знову знайти там «учорашній день», який не повернути, роз’ятрити душу – та бажанням залишитися в тій рівновазі, у якій він плив цього суботнього дня, що почався з несподіваного ранкового сексу з дружиною.

Раптом він подумав, що коли Тамара і Юрчик прокинуться, йому вже буде не до читання, навряд чи вийде усамітнитися. Не йти ж із ноутбуком до туалету, як, бувало, колись із газетою? Віталій прислухався і відкрив текстовий документ.

Було боляче ковтати, а обличчя нило, ніби в нього вцілили м’ячем. Євген підняв комір пальта і кутався в кашне, притулившись у напівтемряві до стіни диліжанса та здригаючись на вибоїнах. У своєму нездоровому напівсні він намагався оживити приємні теплі образи, щоби сховатися в них від гуркоту коліс та протягів, які настирливо холодили обличчя.

«Який, до біса, диліжанс?!» – здивовано подумав Віталій, не в змозі асоціювати Лілю і часи такого старовинного транспорту. Й очі його знову заметалися по білій сторінці на моніторі, опускаючись усе нижче текстом.

Раптом серце закалатало швидше, удари його віддалися у скронях, і перед очима Віталія чітко, мов на великому екрані телевізора, поплив надто вже знайомий сюжет.

Та що це?! На кожній сходинці скраю – по каштану. Вздовж обох маршів. Аж до самих її дверей. Останній – на килимку. Він, підіймаючись, зібрав їх усі. Спочатку в жменю, потім у кишеню, тоді в другу… Навіщо? Але ж це вона! Більше нікому. Це ЇХНІ каштани. Берегла всю зиму в плетеному кошичку для цукерок на підвіконні. Непередбачувана жінка! У кращому сенсі цього слова. Навіщо вона розклала їх, як нитку Аріадни, ніби він міг заблукати?! А він навіщо зібрав, навіть не замислюючись? А навіщо взагалі все це, хто знає? А без цього як?

У спальні рипнуло ліжко. Віталій вхопив ноутбук і за мить уже замкнувся з ним у туалеті.

Дзижчить мобільний. Євген навпомацки в темряві дістає з кишені пальта слухавку, екран освітлює його обличчя та трохи коридор. Знову смска.

ЗАЙШОВ? ГРІЙСЯ. ВАННА ГОТОВА. Я ВІДІГНАЛА МАШИНУ В ГАРАЖ, ЗА ДВІ ХВИЛИНИ БУДУ ВДОМА.

Євген підвівся, ввімкнув світло, повільно недовірливо озирнувся, полегшено зітхнув. І в квартирі, і в голові разом посвітлішало. Підняв пальто, повісив його на гачок, дістав із кишень усі каштани, виклав із них коло на підлозі, знайшов під комодом подаруночок, вимкнув світло, став у коло обличчям до дверей, заплющив очі і завмер. Кіт став біля нього.

Тихо. Тільки серце калатає. Його? Кота? Обох?

Дорослий чоловік сорока семи років сидів одягнений на пластмасовій кришці унітаза в тісненькому туалеті, тримав на колінах відкритий ноутбук і дивився на екран, напружено звівши брови.

Останнє оповідання йому знову вибило землю з-під ніг, змішавши у своїй прозорій оболонці, у коктейлі звичайних і буденних слів те, що Віталій свого часу переживав, відчував, бачив, робив, і те, чого зроду не було і не могло бути.

«Яка машина?! Який гараж?!»

Ліля жодного разу за час їхніх стосунків не кермувала. Навіть коли він пропонував їй просто повчитися водіння, проїхатися прямою тихою заміською доріжкою під його наглядом. Ніколи! Хоча справляла враження цілком сучасної емансипованої жінки – знала мови, спілкувалася з іноземцями, володіла комп’ютером. Уже потім Віталій дізнався, як вона з колишнім чоловіком утрапила в аварію, де обоє ледве залишилися живими. Чоловік був за кермом, і, власне, з його вини (обгін на закритому повороті) машина, уникаючи зіткнення з автобусом на зустрічній смузі, вилетіла на узбіччя, перевернулася і вдарилася об дерево. Щастя, що були пристебнуті паски безпеки та понадималися подушки. Щастя, що водій автобуса теж відреагував і ухилився, хоч Лілі ще довго снилися ті фари, які мчали їм назустріч на передвечірній осінній трасі.

Машина не підлягала відновленню. Подружжя доправили «швидкою» до лікарні, чоловік вийшов звідти за добу, виніс із собою синці, подряпини, переляк, новий водійський досвід та почуття провини, а Ліля затрималася надовго зі струсом мозку та переломом правої руки і ключиці. Лікарі «швидкої» казали, що могло бути й гірше, бо машину занесло і стукнуло об дерево саме правим боком, де сиділа вона.

Ліля не любила про це згадувати. Як і взагалі згадувати колишнє. Але Віталій, без тями закоханий у неї, не міг зрозуміти, як, чому, з якої такої дурної причини могла вона розлучитися зі своїм чоловіком. Точніше, як той міг таке допустити? Тим більше, що одного разу Ліля таки відповіла на це коротко і з невеселою посмішкою: «Знайшов кращу».

– Хіба бувають кращі?! – спантеличено спитав тоді Віталій. Але кохана жінка повернулася до нього спиною і знизала плечима.

– Амбітні чоловіки не пробачають жінкам, якщо ті стали свідками їхньої слабкості чи поразки. Або стали втіленням їхнього почуття провини. Простіше почати з чистого аркуша. Тим більше, що «краща» незабаром завагітніла, – Ліля промовила це тихо і безпристрасно, надто безпристрасно, ніби й не про неї йшлося, і знову знизала оголеними плечима.

Віталію стало шкода її, як дитини, він узявся цілувати плече, що так беззахисно ворухнулося в напівтемряві, і волосся, і шию під ним… Говорив якісь прості й натхненні слова, мовляв, вона сама не розуміє, яка вона… І що дурень був її чоловік, але якби не це, вони б могли ніколи не зустрітися і не були б зараз такі щасливі. Віталій помалу виводив її зі спогадів про болюче і запалював своїм вогнем – це йому вдавалося. Так відбувалося не раз, коли вони зустрічалися, хоч і не одразу Ліля впустила його у своє життя, знаючи, що він не вільний. Але згодом піддалася, і мало-помалу розгорілося навзаєм і її багаття, роздмухане Віталієм. Ліля відкрилася йому назустріч у тому безумстві, коли кожен спільний момент щасливив їх обох, але вся ця історія загалом гірчила смаком краденого плоду, невизначеності, відсутності перспектив. Та за мовчазною згодою вони ніколи про це не говорили.

З Жанною було зовсім не так. Вона була геть іншою, інакшою, і зовні, і за віком, і за темпераментом, характером. З Жанною Віталієві було добре. Але йому не зносило дах, він не відчував крил за спиною і нестримної потреби любити, піклуватися, торкатися, зазирати в очі, дослухатися до дихання. Навіть у хвилини найбільшої близькості йому було просто добре. Фізично добре зливатися з молодим пристрасним тілом, хоча не раз він ловив себе на тому, що ніби бачить їхні постільні сцени збоку. А може, то було через дзеркальну шафу навпроти ліжка у Жанниній квартирі?

І ще він не розумів, чому вона інколи плаче після сексу. Уперше Віталій навіть злякався, може, завдав їй болю? Спитав, що трапилося, може, їй було погано? У відповідь із вуст, утиснутих у подушку, прозвучало: «Ні, навпаки».

Дивні ці жінки… Хто їх розбере?

Але з Лілею все було не так. Йому було страшно добре. Добре настільки, що аж страшно. Страшно її втратити. Але й не менш страшно щось міняти…

3

Жанна з годину повалялася у ліжку з ноутбуком, почитала новини в Інтернеті, відписалася у соцмережі на останні повідомлення віртуальних друзів, подивилася кілька нових кліпів і вирішила, що все ж таки треба їхати на закупи. У глибині душі вона чекала на дзвінок від Андрія. Але його не було.

«Може, на тому і все», – подумала Жанна і почала збиратися в магазин.

За тиждень вона вже скучила за своєю машинкою, яку жартома охрестила Мухою, і цього холодного, але сонячного суботнього дня їй більше хотілося їхати не в людний супермаркет по їжу, а кудись за місто, на природу. Поки вона йшла до стоянки, це бажання перемогло, і Жанна вирішила перенести закупи на вечір, а поки сонце – проїхатися подихати терпким сосновим повітрям десь у Пущі-Водиці чи вибратися на берег Київського моря, сидіти і довго дивитися на водну площину, на море-оману, протилежний берег якого все ж таки чітко видніється в хорошу погоду.

Проскочивши Київ у північному напрямку, її Муха випурхнула на Мінське шосе, і хвилин за двадцять Жанна вже сиділа на краю підмитого морем піщаного обриву, з якого щороку падають у неглибоку воду все нові й нові високі щоглові сосни.

Колись у дитинстві в Криму вона спитала у мами, що там за морем, ген-ген аж за тим кораблем, що ледве видніється вдалині. А мама сказала, що там інша країна, Туреччина. І з тих пір дівчинка Жанна, прийшовши на пляж, знаходила зручне місце, де чужі засмаглі тіла не перекривали їй лінію горизонту, і вчіплювалася очима в умовну межу між водою і небом. Вона то примружувала очі, то, навпаки, відкривала їх так, що мало не вивалювалися, вдивлялася, мріючи побачити хоч нитку тієї Туреччини, якщо справді море не безмежне і має протилежний берег.

Київське море, яке по суті являє собою штучну загату Дніпра, зроблену за періоду правління Микити Хрущова, було до Жанни прихильнішим, воно не ховало своїх секретів від її очей. Хоча… Колись, в останнє їхнє літо, приїхали сюди з Русланом купатися, повалятися на гарячому піску, відпочити. Вилізши з води, пішли вздовж берега, потім пагорбом, лісом поміж соснами і зустріли місцеву жительку з трьома козами. Розговорившись, немолода мешканка сусіднього села розповіла, як у шістдесятих горювала її бабуня, змушена покинути рідну хату та могили предків, коли примусово виселяли людей перед затопленням сіл заради появи чергового рукотворного моря.

Жанні знову пригадалися останні роки з Русланом. Вони зустрічалися недовго, доволі швидко зійшлися жити разом, не в змозі існувати окремо, хазяйнували, притиралися, будували плани… Згадала, як йому несподівано дісталася у спадок невеличка квартира від самотнього харківського дядька і вони разом вирішували, що з нею робити – чи продати, взяти кредит, додати грошей і купити щось у Києві, чи… Жанна тоді махнула рукою: «Ех, гулять так гулять! Мрії мають здійснюватися! Може, дядько теж був би не проти, щоб ти об’їхав ті твої східні країни та написав бестселер? А як станеш всесвітньо відомим письменником, розбагатіємо, купимо собі мансарду на Ярославовому Валу!»

Жанна зітхнула, ще раз подивилася на смугу протилежного берега. У голові чомусь промайнули слова «ілюзія моря»… Вона підвелася і пішла ліворуч, у напрямку порожнього осіннього пляжу. Переступаючи консервні бляшанки, кинуті літніми туристами, і не бажаючи бачити купи залишеного попід деревами сміття, дивилася вгору, на осіннє, несподівано яскраве сьогодні сонце, яке швидко котилося вниз, підфарбувавши рожевим пір’їнки-хмаринки. Останній раз озирнулася на море і рушила ліском до машини, яку залишила на узбіччі дороги, що вилася паралельно до берега.

«Ілюзія. Ілюзія моря. Ілюзія протилежного берега. Ілюзія кохання. Ілюзія живого Руслана, ілюзія можливості народити ЙОГО дитину?» – ворушилося в неї в голові.

Субота добігала кінця. Жанна дивилася з DVD новий фільм, влаштувавши собі на журнальному столику вечерю перед екраном. Андрій не подзвонив. Але нагадав про себе Віталій. П’ять хвилин розмови вмістили в собі короткий обмін новинами, його вибачення, що вихідні зайняті («Ну, ти ж розумієш…»), звіт про те, що сьогодні в них гостює онук, який потребує чоловічої уваги, а завтра всі їдуть на день народження невістки. На кінець розмови він пообіцяв «якось викрутитися» завтра ввечері і заїхати хоч на кілька хвилин, щоб вона не ображалася.

Жанна вимкнула слухавку, знову натиснула на пульті «play», долила собі в келих білого сухого вина і продовжила трапезу.

Їй пригадалося нещодавно прочитане оповідання незнайомої авторки про те, як у День святого Валентина пара до глибокої ночі працювала над сценарієм. Згадала, як зачепили її особисто і ця історія, і Віталієва реакція на неї. І шкода стало героїню, і себе стало шкода також, і всіх жінок, які часом почуваються використаними… За мандаринку чи за діаманти – байдуже.

Але в їхній історії навряд можна було в цьому звинувачувати Віталія. Вони обоє прекрасно знали, хто розпочав цю гру, а також хто її може так само раптово завершити. Але чому ж так сумно й порожньо? Руслан. Віталій. Андрій… Жанна відрізала кривим ножиком шматочок запліснявілого сиру і ще долила собі вина. Ковтнула. Зажувала. Зітхнула. Замислилася. І раптом почала розуміти, що в глибині того вузького тунелю, у який вона власноруч спрямувала потяг свого життя, останніми днями замерехтіло світло. Чи був то вихід, чи зустрічний потяг? Замерехтіло і згасло. А що далі – невідомо.

Вона підвелася, взяла в тумбочці біля ліжка фотокартку Руслана і поставила її на столик, обіперши об напівпорожню пляшку.

– Приснися мені! Приснися, будь ласка! Скажи, що робити далі…

Неділя

1

Метушлива і гамірна неділя добігала кінця. День народження невістки святкували в тісненькій за сьогоднішніми мірками квартирі, у якій Віталій жив колись із мамою. Це була звичайна хрущовка на Нивках, де він виріс, звідки ходив до школи, з якої бігав, щоб поганяти з пацанами у дворі чи в парку біля озера. Квартира, звідки його забирали в армію і куди одного зимового дня він перевіз із гуртожитку Тамару з малим Женькою.

Скільки років минуло! Як усе змінилося відтоді… Стара верба, яку він пам’ятає невисоким деревцем завтовшки з чоловічу руку, стала дебелою, розкидистою, монументальною. Коли минулої зими Київ завалило важким вологим снігом, під вагою якого поламалося чимало дерев, не витримали й дві нижні гілки верби. Комунальні служби помалу вичищали місто, більш-менш рівно обпилюючи обламані гілки і вивозячи їх тракторцем невідомо куди. Прооперували і вербу. З тих пір вона нагадувала Віталію огрядну безруку Венеру.

Він нечасто бував у молодих, не вважаючи за потрібне втручатися в їхній відокремлений світ. Тамара перший час ніяк не могла звикнути до нового укладу життя двох окремих родин і часто навідувала онука. Мабуть, то все ж таки голос крові, усі ці потаємні жіночі енергії, про які так багато пишуть сьогодні всі, кому не ліньки, але чоловіки зазвичай мають про них абсолютно умовне уявлення.

От, наприклад, нещодавно Віталій пішов у перукарню постригтися, і йому довелося хвилин десять почекати, поки звільниться майстер. Він усівся в крісло неподалік від адміністратора і побачив поруч на столику стосик різнокольорових журналів. Серед них не знайшлося жодного чоловічого, але анонс на яскравій обкладинці впав в око: «Чому жінка обирає саме цього чоловіка?» Зиркнувши по сторонах, Віталій взяв журнал і відшукав потрібну сторінку. Те, що він прочитав у невеличкій статті, крутилося потім у голові не один день.

На думку автора, який посилався на досить невизначені «дослідження американських учених», при першій зустрічі з чоловіком жінка менш ніж за хвилину підсвідомо сканує рівень його енергії та їхню генетичну сумісність. І її «бортовий комп’ютер» видає один із трьох можливих результатів: «Дуже бажано», «Можливо» чи «Ніколи!». З усіма наслідками.

І якщо при першій зустрічі з тобою у неї випало «Ніколи!», можеш хоч на пупі крутитися, а разом вам не бути. Це вирок. А як і бути, то з великими проблемами. Висновок «Дуже бажано» сприятливий настільки, що жінка сама може першою піти в атаку за щастя своє та свого потомства, і тобі не доведеться довго за неї боротися – здавайся і будь щасливий. А ось результат «Можливо» залишає тобі надію на її прихильність, навіть коли тебе спочатку не помітили, звісно, якщо при цьому ти старанно показуватимеш себе перед нею з найкращого боку, та й не один раз.

Автор статті разом із заокеанськими вченими пояснювали цей феномен загостреним, віками відшліфованим генетичним прагненням жінки до продовження роду від найбільш підходящого їй самця заради появи здорового потомства, за яке вона несе набагато вищу відповідальність, ніж чоловік.

І мимохідь, так би мовити, у постскриптумі статті наводилася ще одна версія наявності чи відсутності перспектив плідних стосунків між певними чоловіком та жінкою. Було висловлено міркування, що теорія «Всі люди – брати» частково підкріплена реальністю і деякі особи дійсно можуть мати в більш чи менш давніх гілках родового дерева спільних предків, що суттєво зменшує їхнє взаємне притягнення (знову ж таки через підсвідоме прагнення до здорового потомства). Хоча це зовсім не заважає їм товаришувати чи робити разом бізнес.

Ось так розширив свій світогляд Віталій за десять хвилин очікування в перукарні. І поки вправні руки грудастої білявки пурхали над його головою, він аналізував свої стосунки з жінками відповідно до прочитаного.

У дзеркалі він побачив, як гордовито пропливла за його спиною монументальна матрона з налакованим, старанно начесаним для об’єму волоссям із задоволеною усмішкою на стиснутих губах.

«Ніколи!» – несподівано пронеслося в голові у Віталія, він посміхнувся і подумав, що в деяких випадках чоловіки теж не зволікають із реакціями.

Застосовуючи нову методику, він відніс Жанну до категорії «Можливо», а Лілю, зітхнувши, до категорії «Дуже бажано».

Природно, що Тамара після більше ніж двадцяти років шлюбу підпадала за даних обставин під категорію «Можливо». Але, розмірковуючи про їхні рівні та останніми роками швидше товарисько-партнерські стосунки, Віталій зробив поправку ще й на постскриптум: «Ми, мабуть, брати».

Що вже думали про нього самі жінки, виходячи з цієї класифікації, Віталію залишалося тільки здогадуватися.

Ця стаття пригадалася йому за святковим столом в гостях у Женьки з Катериною, коли побачив, як поводилися їхні друзі, теж запрошені на іменини. Дійсно, цікаво було спостерігати за кількома парами і робити свої висновки.

«Невже це так помітно з боку, коли у людей є секс? – подумав Віталій, нишком кидаючи оком на одних. – Може, це тому, що вони такі молоді? Хм… Цікаво, а як ми з Тамарою виглядаємо в їхніх очах? Мабуть, як два фригідних пенсіонера. Хоча… не далі, як учора вранці…»

Віталій пригадав, що за останній тиждень пережив з ініціативи дружини кілька постільних несподіванок, із чого й сам спочатку здивувався. Хоча що тут такого дивного? Вони ж подружжя.

«У тому-то й річ, – продовжував він міркувати, приглядаючись до людей за великим розкладеним столом, – по-друж-жя! Тобто друзі».

Хід його думок перервала пропозиція сказати тост. Віталій піднявся з келихом у руці, обвів поглядом гостей, потім стіни знайомої з дитинства оселі, яка помітно змінилася після ремонту. Усміхнувся і побажав молодій невістці здоров’я та простого жіночого щастя, хоч і сам не міг би до пуття пояснити, у чому воно полягає.

Почаркувавшись з усіма, хто простягнув йому свої бокали чи чарки, Віталій відпив вина, сів і нишком поглянув на годинник. Через кілька хвилин народ почав вставати з-за столу, після перекуру намічався перехід до солодкого. Тамара заметушилася допомагати іменинниці виносити на кухню брудний посуд, а Віталій, скориставшись нагодою, спустився на вулицю до машини.

Він іще раз кинув погляд на двір свого дитинства, хоч уже й не сподівався побачити когось зі знайомих. За стільки років украй мало лишилося в будинку колишніх мешканців – неподалік від метро квартири продаються жваво, навіть у непрестижних старих п’ятиповерхівках.

Віталій сів у машину, на всяк випадок глянув на будинок, чи, бува, не дивиться з вікна Тамара, і набрав Жанну.

– Привіт! Ти як там? Не приділиш мені годинку свого вечірнього часу? Можна, я заїду?

На диво Жанна сказала, що хотіла б зустрітися не вдома, і запропонувала, «якщо такий сміливий», посидіти в «Піросмані». Віталій здивувався, він трохи не так уявляв їхню зустріч після тижня відрядження, але погодився, до того ж згадав, що кілька днів тому так і не доїхав туди випити кави на Жаннине прохання. І чого її час від часу тягне на місце першої зустрічі?

Правда, їхня традиційна кава помалу перемістилася з основного дещо помпезного приміщення з двома великими залами на обох поверхах у маленький кам’яний будиночок, що стояв у ряду собі подібних, розташованих по периметру загородженої території при ресторані. Там можна було посидіти вдалині від чужих очей, не спокушаючи долю, не ризикуючи у великій залі нарватися на когось зі знайомих. Малесенькі будиночки для пари чи невеличкої компанії стояли пліч-о-пліч, утворюючи лінію у вигляді літери «Г», і опалювалися в холодну погоду. Уздовж них кам’яною доріжкою сновигали офіціанти, а у дворі перед ними поширював неймовірні запахи великий мангал.

Тож спогади про «Піросмані» були неоднозначними: то як про пишно вбрану залу, де за трьома столами святкували свою чергову зустріч однокласники, то як про невеличкий тимчасовий спільний простір, де можна було усамітнитися, випити кави, смачно поїсти, випити грузинського вина чи коньяку, а далі за настроєм…

Не встиг він сховати мобільний у кишеню, як хтось несподівано постукав у скло дверцят. Віталій здригнувся.

Біля машини стояла Тамара, тримаючи в руках пакунок:

– Віталь, відкрий багажник, я тут дещо з нашого посуду забрала, щоб потім не возитися. Ти що такий? Щось трапилося?

– Та ні, ось на СТО телефонував, думав, на завтра запишуся, бо ж торохкотить, ти чула?

– І що? – нахилила голову набік Тамара.

– Та ось кажуть, ще й сьогодні встигну на діагностику, якщо не пізніше, як за півтори години приїду. Думаєш, ми встигнемо Катерининого «Наполеона» скуштувати? – невпевнено посміхнувся він.

Завізши Тамару і пакунки додому, Віталій зайшов до ванної, почистив зуби й уважно оглянув себе у дзеркалі над умивальником. Він уже давно не переймався своєю зовнішністю, яку змолоду вважав досить ординарною і не надто привабливою, звик до себе такого, яким є, плейбоєм не вважався.

Хіба що трохи переживав із приводу своєї пересічності в той період, коли життя звело його на Володимирській гірці з Лілею і він уже не міг не думати про неї, не уявляти, не мріяти, не добиватися взаємності. Якби все сталося з її ініціативи, думав би, що пороблено чи щось, бува, підсипано йому, але ж вона там була ні до чого. А Віталія рвало на шмаття, і хотілося бути цікавішим для неї, привабливішим, стрункішим, ефектнішим, помітнішим, уважнішим, кращим за інших, щоб завоювати право бути поруч. Бодай інколи. Він навіть схуд на п’ять кілограмів, хоч і не був гладким і мав до кого рівнятися – щочетверга у бані бачив такі тіла, проти яких виглядав стрункою тополею. Але схуднувши, став почуватися молодшим та енергійнішим. При цьому Віталій усвідомлював, що зовнішнє – то лише для першого погляду. Для жінки важить не так твій зовнішній вигляд, як ставлення до неї, те, наскільки її цінуєш. Він це зрозумів. І йому вдалося. Він тоді просто розробив стратегію завоювання її прихильності, і купа поразок на цьому шляху його не відвернули від мети. Чому? Навіщо?

Знову спогади про Лілю полонили його розум. Навіть коли збирався на зустріч із Жанною. Маячня… Він відчув, що за неможливості доторкнутися до Лілі, мати з нею хоч якийсь зв’язок хотів би принаймні читати й читати написані нею оповідання, через них чути її голос, вловлювати думки, здогадуватися, що з описаного правда, що вимисел, робити з того висновки, як їй ведеться сьогодні…

І раптом несподівана думка пронизала Віталія. Він витяг із кишені джинсів мобільний, визначився з часом і надіслав Жанні смс: «Виїжджаю. Прихопи, плз, флешку з оповіданнями!»

Напевне, це здивує її як чергова нетипова поведінка, але його раптом охопило непереборне бажання побачити ту зелену флешку, торкнутися її, потримати в руках те, що колись належало Лілі, маленький пристрій, який вона наповнила своїми історіями. Їхніми спільними історіями…

2

Вони сиділи за столиком кам’яного будиночка з двома вузькими гостроверхими віконцями праворуч та ліворуч від дверей. На підлозі стояв електричний масляний обігрівач, тепла від якого цілком вистачало на таке невеличке приміщення. Офіціантка взяла замовлення на каву і спитала, чи не бажають гості якихось десертів. Віталій подивився на Жанну, та відмовилася, хоч і полюбляла тутешні млинці з вишнями та чорницями. А сам він був щойно від іменинного столу, де таки встиг перед виходом відвідати невістчиного «Наполеона». Офіціантка прикрила за собою двері і розчинилася у вечірньому дворі ресторану, освітленому по периметру низенькими ліхтариками.

– Ти наче не в гуморі? – придивляючись до Жанни, спитав Віталій. – Нездорова чи просто здичавіла в провінції за тиждень?

Він намагався жартувати, але направду і сам трохи напружився, помітивши якусь неврівноваженість у погляді жінки. Менше за все йому зараз хотілося розмов на особисті теми та з’ясовування стосунків із будь-якими наслідками.

Віталій не перший день жив на світі і знав, що в жінок бувають гойдалки настрою, тож, якщо не піддаватися на їхні провокації, не нариватися та не провокувати, воно й саме доволі швидко минає. І не він один це второпав. Навіть Синявський тихо пригинав голову, коли його бойова дружина починала влаштовувати, як він казав, «вырванные годы». Та ще й наводив як приклад філософське ставлення Сократа до його сварливої дружини Ксантипи. Великих сімейних випробувань, як у Сократа та Синявського, Віталієві послано не було, а поміж дрібних хвиль жіночих настроїв він навчився маневрувати.

«Мабуть, у Жанни «ці дні», – подумав він, – ось і додому не запросила, витягла знову сюди. Треба знайти нейтральну тему. І ще якось би спитати про флешку…»

– Здорова, – після довгої паузи відповіла вона, – так чогось… Думається багато. Може, то осінь, а може, ті оповідання…

Віталій напружився. Жанна поставила собі на коліна сумочку і почала копатися в ній, щось шукаючи. Віталію перехопило подих, коли вона витягла з косметички невеличкий світло-зелений прямокутник флешки.

Офіціантка постукала у двері, занесла каву і виставила її з таці на стіл.

Жанна задумливо слідкувала за її рухами, а Віталій не відривав очей від пальців Жанни, які тримали флешку. Він боявся виказати своє хвилювання надто швидкою реакцією, не хотів зайвих запитань, розмов узагалі та розмов про ті Лілині оповідання, волів би взагалі не торкатися цієї теми. Та лишень закрилися двері за офіціанткою, Жанна сама почала розмову:

– Не знаю, чи потрібні чоловікам причини і пояснення, може, досить і констатації факту? Тож… Тут усе почалося, тут, я подумала, має і закінчитися. Ми більше не побачимось.

Віталій відірвав погляд від маленького зеленого предмета і розгублено подивився Жанні у вічі. Він чекав чого завгодно, але не цього. Звісно, рано чи пізно це все одно б трапилося, їхній союз ніколи не здавався йому вічним, але сьогодні така заява в лоба прозвучала надто несподівано. Він навіть не знайшов, що відповісти. Може, треба було встати і на цьому попрощатися? Подібне він пережив чотири роки тому, коли Ліля витягла з рукава свою Крапку. Але то було інше.

«Як так?! Так не робиться. Чому раптом?!» – заторохкотіли в голові уривки фраз.

Він не був готовий до такого повороту подій, до несподіваного і нелогічного розриву. Власне, як майже два роки тому був не готовий до того поцілунку в темряві великої зали. Навряд чи він чимось завинив за останній тиждень, адже вони не бачилися. Листувалися щодня. Хіба що в п’ятницю його знову вибило з колії тим оповіданням про кав’ярню, оформлену в стилі сімдесятих, і він не відписав вчасно листа. Але це привід хіба що поковерзувати, а не рубати з плеча.

– Що сталося? – тільки й спромігся напружено спитати Віталій.

Жанна помовчала і продовжила:

– Виходить, потрібні пояснення. Власне, все одно. Це справи не міняє. Ми ставимо крапку, тому що я кохаю іншого.

Від несподіванки Віталій випростався на стільці, ніби йому хлюпнули в обличчя гарячої кави.

– Швидко. Хто ж цей щасливець? – видавивши із себе криву посмішку, спитав Віталій. – Претендентів за тиждень було чимало.

– Це не має значення.

– Але ж цікаво. І чому ж? Там більше перспектив? Я зараз уперше подумав, кого ж ти два роки тому так само рішуче помножила на нуль, поцілувавши мене?

На хвилину зависла пауза. Здавалося, Жанна вагається. Але потім вона лишила флешку на столі та знову запустила руку в сумку. Через кілька секунд поклала перед Віталієм фотокартку.

– Його!

Віталій здивовано кинув оком на стрункого хлопця. Нечистий поплутав таке питати! Навіщо? Повівся, як ображена дитина, не по-чоловічому. Але ж хіба він був готовий до такого повороту справ?! Ще позавчора, коли знову ворушився в грудях старий біль за Лілею, він не думав, що розрив із Жанною стане таким несподіваним хуком під дих.

– Оригінально! Ти збираєш в архів усіх своїх чоловіків?! То, може, маєш уже зображення того, якого «вже кохаєш»?

Жанна мовчки витягла із сумочки ще одну фотокартку і поклала перед Віталієм. Він навіть оторопів від такого цинізму після майже двох років приємних стосунків. Та коли придивився, нічого не зрозумів – хлопці на фотокартках були однакові, але перший знятий на повен зріст, а другий зблизька. Віталій відкрив рота щось сказати, і раптом його немов хитнуло на зручному широкому стільці, і він, звівши брови до перенісся, нахилився придивитися до зображень. З фотокарток дивився на Віталія він сам. Тільки молодший. І в чужому одязі. Чоло вмить спітніло. Він витер його рукою і мовчки втупився Жанні у вічі.

– Так ось чому… Ось у чому справа?! – тихо і повільно промовив він, ніби вперше побачивши її.

– Так. Я й досі його кохаю. Але ти – не він. Вибач. Зависла пауза. У Віталія застукотіло в скронях, кров ударила в голову, і раптом його мов зірвало:

– Вибачити?! Пограли в паралельне читання, а сьогодні граємо в чесність?! Та ти збоченка! Таке цинічне юзерство[14]! Хіба можна так з людьми?! Це ж якийсь садомазохізм! Так ось чому ти плакала після сексу?! Він тебе кинув, а ти вподобала мене? Шоу двійників?! Замінник цукру для діабетиків?! На голову не налазить… Та тобі до психіатра треба! А чого це тебе раптом понесло каятися? Зустріла його у відрядженні і помирилися?

Жанна уважно і здивовано дивилася на Віталія – уперше за весь час знайомства вона бачила його в гніві. Навіть уявити не могла його таким. Вона встала, мовчки зібрала фотокартки, твердо подивилася йому в очі та промовила:

– А якби я нічого не пояснювала, а просто поставила крапку, то ти згадував би місяці свого адюльтеру в моєму ліжку з теплим сумом?

Віталій захлинувся гнівом і не знайшовся з відповіддю. Адже дійсно його роль у цій історії була не такою вже й однозначною.

– То я не почув, що такого трапилося на тому сільському цементному заводі, що тобі мене розхотілося?!

– Нічого особливого, – відповіла Жанна, вдягла куртку, повісила сумку на плече і простягла руку до флешки. Віталій напружився.

– Нічого особливого. Зіграла в одну корисну гру – «паралельне читання» називається. Сили небесні підкинули мені цю штуку, щоб зрозуміла, хто я, що і навіщо. І хто ти. Хотіла попрощатися миром. Навіть вибачитися. Бачу, не вийшло. – Вона вказівним пальцем торкнулася флешки, і та ковзнула по гладкому столу до Віталія. – Тримай на пам’ять. Читатимеш довгими зимовими вечорами. Може, краще зрозумієш жінок. І дружині дай почитати!

Жанна повернулася і зробила крок до дверей.

Гнів, на який він і сам не сподівався, підкотив до горла, а потім вдарив Віталію в голову:

– Ну, раз у нас така відверта вечірка сьогодні, то й я дещо скажу.

Жанна зупинилася.

– Я знаю авторку цих оповідань. Дуже близько знаю. Навіть надто близько! І більша частина написаного – то пазли нашої з нею спільної історії. І менше за все мені хотілося обговорювати її з тобою!

Жінка, яка намірилася поставити крапку і вийти, не змогла приховати неабиякого здивування на обличчі. Вир думок і співставлень пролетів у її голові, і вкрай не вірилося, що ось він, цей самий Віталій, так фатально схожий на її загиблого Руслана, і є героєм тих чужих оповідань.

Жанна зробила крок до столу. І раптом Віталій миттєво накрив флешку долонею. Здивована такою реакцією, Жанна завмерла, всміхнулася самими губами, а потім розвела руками:

– Ну, то ти не пропадеш, раз такий вправний. Ще й в історію ввійдеш! – вона знову рушила до дверей і вже взялася за ручку. – Хоча… Хоча, судячи з усього прочитаного… Ти і тут в прольоті.

Двері за нею зачинилися. Віталій сидів за столом, тримаючи на ньому два кулаки, в одному з яких була флешка. Раптом він підняв їх і грюкнув обома по столу. Не так, зовсім не так уявляв він сьогоднішній вечір…

3

Коли Віталій повернувся, Тамара помітила, що чоловік не в гуморі. А він помітив, що вона помітила. Зазирнувши в холодильник, він нерухомо і задумливо дивився на пакунки та пластикові коробочки на полицях, аж поки не заграла противна мелодія.

– Зголоднів? – у дверях виникла Тамара в шовковій нічній сорочці вишневого кольору з оголеними плечима.

– Не знаю… Наче пізно вже, але з’їв би щось. А ще б випив коньяку! – рішуче сказав Віталій, підвівши погляд до шафки, де за напівпрозорими дверцятами виструнчилися різні пляшки.

– Нервуєш? – спитала Тамара, обіпершись одним плечем об стіну і переплівши руки під грудьми.

Віталій уважно глянув на дружину і вирішив не заперечувати. За стільки років вона пречудово вловлювала його настрої.

– Так. Зробили діагностику, познаходили купу проблем, кажуть, доведеться залишати машину на ремонт. Може, цілий тиждень буду без коня.

– Ааа… Та хіба ж це привід нервувати? Завтра вже виходить Синявський, його водій теж своє відгуляв, розберетеся, – вона поправила волосся і продовжила: – Знаю, що не любиш із водієм, але інколи можна. Он наш партнер, Шульц, літати боїться. Уперто їздить потягом, і не вмовляй! Завтра знову на Берлін проводжаємо. Теліпатиметься мало не добу. А міг би за кілька годин бути вдома. А на роботу і я тебе можу підвозити, тож не напружуйся. Чи щось серйозне?

Віталій дістав із холодильника почату палку салямі, а з шафки пляшку коньяку і знов уважно глянув на дружину, чи немає підтексту в її словах. Але Тамара так само стояла, підперши стіну, проста, прямолінійна, знайома, як власні нігті. Він пригадав сплески подружнього інтиму за останні кілька днів і подумав, що це для нього вона така звична, а чужий чоловік за бажання може відшукати в ній купу принад.

– Що так дивишся, нічний п’яничка? – не витримала його погляду й усміхнулася Тамара.

– Та ось усвідомив, що ти в мене ще ого-го, хоч і бабуся! «Вері сексі», як то кажуть! – промовив Віталій і підняв угору руки з ковбасою і пляшкою. – І ніякий я не п’яничка. Ви ж усі пили на іменинах, а я утримувався, бо за кермом. Келих вина за всі посиденьки. Маю право!

– Ну, пий-пий, – махнула рукою Тамара, підійшла, притулилася до чоловіка гарячими грудьми і коротко, але смачно поцілувала його в губи, – пий, жуй і приходь швиденько!

– Томо, ти мене лякаєш! – театрально промовив Віталій і взявся нарізати ковбасу.

Коли кроки дружини прошурхотіли коридором і затихли в спальні, він налив третину келиха коньяку і стоячи рвучко випив один раз, потім налив і випив знову, і лише після цього сів і кинув до рота пару кружалець ковбаси.

Коньяк швидко розлився по тілу теплою хвилею і зняв спазм його мозку, де все ще не вкладалася гра, учасником якої він опинився. Гра, де його використали із зав’язаними очима, а він, як пацан, повівся на «молоде тіло», подумав, що обрали саме його, бо він був чимось кращим за інших… Може, Жанна просто хотіла таким чином помститися тому кенту? Але ж як так можна з живою людиною?! І годі б один раз переспати задля помсти чи пару разів, але так довго?!

Спазм знявся, і думки, які колотили десятком молоточків у голові всю дорогу від ресторану, поки він кружляв містом, щоб заспокоїтися, попливли більш розмірено. Гнів перетворився на відразу, коли усвідомлюєш обман і бридко згадувати ситуації, в яких ти був щирим, а тебе, виявляється, юзали[15]. Адже він думав, у них стосунки… Проте в глибині душі Віталій знав, чому тоді піддався. Якщо Жанна обрала подібного, то він у ній побачив діаметрально протилежне до Лілі. Виходить, у кожного з них майже два роки була власна причина залишатися разом? І кожен смакував своє: один – щоб забути, друга – щоб не забувати?

Віталій зробив іще один ковток пекучої рідини, залишив на столі відкриту пляшку, нарізану на дощечці ковбасу та брудний бокал, роздягнувся прямо на кухні, покидавши одяг на стілець, а шкарпетки додолу, переступив їх і рішуче рушив до спальні.

Понеділок

1

Направду ніяких проблем із машиною, звісно, не було. Віталій тихо встав о шостій, а о сьомій вже виїхав із парковки, щоб зранку підготувати звіт за час відсутності шефа.

У кишені лежала зелененька флешка, але ні вчора ввечері, ні сьогодні зранку йому ніколи було нею скористатися, та й нічого нового там не знайдеш – оповідання вичерпані. Хай поки лежить у кишені як сувенір. Віталій після вчорашнього праведного гніву на несподіване одкровення Жанни почувався ніби розбалансованим, ніяк не міг віднайти рівновагу, і навіть відчайдушний та якийсь жорсткий після коньяку секс із Тамарою не допоміг. Він виснажився і швидко заснув, немов провалився у прірву.

Зранку думати ні про що не хотілося. Підсвідомо він прагнув швидше поринути з головою в роботу, щоб знову не копатися ні в Жанниних мотивах, ні у спогадах про Лілю та здогадках про те, як тій ведеться сьогодні. Чоловіки лікуються роботою. Або алкоголем. Або сексом. Можна ще фізичними навантаженнями, але тренажерні зали Віталія не вабили, купальний сезон завершився, а гірськолижний іще не почався.

Перед тим, як увійти в контору, чомусь подумав: «Чи не поновити відвідання басейну?» Раптом задзвонив мобільний. Тамара цікавилася, чому він вилетів на роботу перед світанням, і питала, як він почувається.

Далі закрутився понеділок, який не марно вважається важким днем. Навалилися справи, розмови, папери, партнери, засмаглий директор із південними враженнями та північними претензіями, метушлива секретарка, телефонні дзвінки, запах кави, робочі е-мейли, таблиці в Excel, пожежники, які хотіли хабара, а слідом за ними – зеленбудівці, яким раптом не сподобалася «фасадна група», тобто вхід із вулиці до офісу страхової компанії… День почався іще той. Думати про жінок, які то прикрашають, то псують твоє життя, було ніколи.

Але десь після п’ятнадцятої все розклалося по поличках і затихло, ніби план на день чи навіть на тиждень виконано і нарешті можна розслабитися. Віталій глянув у вікно і побачив, як повільно згасає яскраво-синє небо прохолодного, але світлого дня. І йому нестримно захотілося вийти на вулицю, просто пройти кілька кварталів пішки і продихатися. Синявський на місці, процес під контролем, чом би й ні, тим більше, що він навіть не виходив на обід.

Пройшовши кілька кварталів, Віталій наблизився до межі парку на Володимирській гірці, до фунікулера. Він раптом усвідомив, що більше року не їздив у цих смішних трудяжках-трамвайчиках, які так давно і терпляче зшивають із ранку до ночі верхнє місто з Подолом.

Свідомо стримуючись, щоб за звичкою не зиркнути праворуч, у бік оглядового майданчика з ротондою, де вперше побачив Лілю, він швидко ввійшов до вестибюля фунікулера. Купив жетон, вкинув його в турнікет і ступив у вагончик, який саме збирався рушати схилом униз.

Рука стиснула в кишені плаща флешку. Із самого ранку йому вдавалося не підпускати до себе думки про обох жінок. І ось на тобі…

Осінній день швидко згасає, блакитний вагончик повільно повзе рейками вниз, посередині чемно роз’їжджається з близнюком, який суне знизу, голі дерева не заважають Віталію дивитися на Поділ, на річковий порт, на Дніпро… Він відчуває те нездорове дежавю, яке, ніби зсув свідомості, змушує переживати вдесяте і всоте все те, що було, і чого, попри ілюзію повтору, все одно не повернути.

На додачу до всього біля виходу на Поштову площу він натикається на групу туристів, яким молода дівчина розповідає англійською мовою історію київського фунікулера. Невдовзі він звертає з великої прямої вулиці Сагайдачного і крокує навмання маленькими вуличками Подолу, які здебільшого перетинаються під прямим кутом. Раптом Віталій здивовано зупиняється, розуміючи, що стоїть перед дверима Тамариної аудиторської контори. Якусь мить вагається і відчиняє скляні двері.

У великому просторі сучасного офісу, організованого як «опен спейс»[16], кожен співробітник має своє місце, але при цьому залишається на видноті. Кабінет директора вдалині, окремий із вікном на вулицю і непрозорими стінами, а кабінет Тамари ось поруч, за скляною перегородкою. Віталій бачить уже з порогу, що дружини на місці немає. До нього підходить усміхнена секретарка:

– Віталію Петровичу! Здрастуйте! Як давно вас не бачила! А Тамари Іванівни немає, вона поїхала на вокзал проводжати Шульца, ви ж, мабуть, у курсі, він у нас не літає. Ви щось хотіли? Уже скоро мають повернутися.

– Так-так, Таню, я знаю про Шульца, – всміхається Віталій, – дружина розповідала. Я, власне, нічого такого… Я почекаю в кабінеті.

– Можу вам запропонувати каву.

– Буду вдячний, – ще раз усміхається він, така вже ця дівчинка усміхнена, що неможливо її не віддзеркалювати.

Віталій проходить у прозорий Тамарин кабінет, знімає плащ і всідається за дружинин стіл. Дивиться на годинник і думає про те, що ніколи не знаєш зранку, як може піти далі день, плануй його чи ні. Ось він збирався цілий день розгрібати справи на роботі, аж бачиш – вийшов прогулятися під іще синім небом, а тепер навіщось ноги принесли його в Тамарин кабінет. І чого він тут чекає? А вчора?

Вчора теж вийшло бозна-що – такого фіналу з Жанною він аж ніяк не планував.

Віталій тріпає головою, щоб знову відігнати дурні думки, і береться розглядати предмети на столі. Великого порядку там немає, і дорогий канцелярський набір із червоного дерева та шкіри терпить сусідство з пошкрябаним радянським металевим діркопробивачем та дешевою китайською лінійкою з кольорової прозорої пластмаси.

Між монітором і клавіатурою стоїть дерев’яна статуетка: на невеличкій овальній підставці – такса, яка напружено вдивляється вдалину, корпус її витягнутий вперед. Статуетка явно не нова, затерта, відполірована численними торканнями рук.

Віталій машинально бере песика, розглядає, крутить і раптом помічає на споді підставки напис. Віддаляє предмет від очей і напружує зір: «Рівень свободи визначається довжиною повідка».

Здивований і цією сентенцією, і самою наявністю собаки на робочому столі Тамари, Віталій крутить статуетку в руках. Дружина завжди була байдужа до домашніх тварин, вони ніколи не тримали вдома ніякої живності, хіба що в Женьки колись була пара папужок, і то недовго. Може, це чийсь подарунок чи взагалі не Тамарина річ? Віталій ставить таксу на місце і продовжує розглядати робоче місце жінки, з якою він прожив більше двадцяти років і, здавалося, знав про неї все. Але вдома – то одне, а на роботі вона чимало років на керівній посаді – виважена, відповідальна, організована…

Праворуч від монітора, на стосику брошур і паперів, лежить невеличка за розміром, але грубенька книжка в цупкій палітурці. Поміж її сторінок стирчить добрий десяток тоненьких білих закладочок. Віталій механічно тягнеться до неї, бере в руки, відкидається на кріслі і крутить книжку, роздивляючись обкладинку.

«Розсипані пазли. Збірка оповідань». Ім’я автора видається йому знайомим – «Лія Данапріс». Щось заворушилося в пам’яті, але відповідь не з’явилася. Він починає гортати сторінки. Книжка, мабуть, була кимось не раз читана, легко розкривається, особливо на тих сторінках, де рясніють закладки.

Очі Віталія машинально біжать по рядках, і раптом кров ударяє у скроні, йому ніби щось стискає груди, а в горлі перекриває доступ повітря.

Бювет

Стрімка, безповоротна весна. У мера міста в цей день багато клопоту – на носі вибори! Серед запланованих заходів – відкриття трьох бюветів у різних районах міста, зустрічі з вдячними городянами, потенційними виборцями, журналістами, інтерв’ю для новин…

– Що це?! Як це можливо?! – задихається Віталій і знову дивиться на обкладинку. На першу її сторінку, потім на останню, сподіваючись побачити там фото автора. Але на палітурці самі літери, і ті чомусь пливуть в очах.

Він відкриває книжку на сторінці, з якої виглядає білий хвостик наступної закладки.

Колеги

Середнього віку струнка Фея в джинсах і смугастому светрику згрібала на газоні листя.

Тому що осінь.

Вона пробувала спалювати його на краю дачної ділянки, але насичене нічною вологою листя горіло погано. Чаклуючи біля неслухняного вогнища, Фея раптом помітила біля паркану брудну пляшку, заткнуту корком.

Наступна закладка.

Багато років я навчаю людей французької. І дітей, і дорослих. Учні бувають різні – ліниві й старанні, неслухи та слухняні, обдаровані й не дуже, бувають теперішні та дорогі колишні. Але був у моєму житті одного разу потенційний учень.

Наступна.

Зустріч

Було боляче ковтати, а обличчя нило, ніби в нього вцілили м’ячем. Євген підняв комір пальта і кутався в кашне, притулившись у напівтемряві до стінки диліжанса та здригаючись на вибоїнах.

– Але… Але як же це?! Книжка?! – Віталій знов ошелешено крутить у руках грубий томик. – А до чого тут Тамара?!

І раптом страшна здогадка ніби обпікає його окропом. Чоловік виструнчується в кріслі і надто повільно і глибоко вдихає, закриває очі і на хвилину завмирає, зіставляючи в голові події та факти.

– Не може бути… Не може бути, щоб Тамара…

Скляні двері відкриваються, заходить секретарка з чашкою кави на маленькій таці. Але Віталій повільно підводиться, бере зі стільця плащ, вибачається і залишає офіс ходою сомнамбули. Уже на вулиці він зупиняється, ще не усвідомлюючи, що саме відбулося, що робити і куди йти далі. Він шукає очима на вузькій вуличці свою машину серед щільно припаркованих чужих, потім згадує, що спустився на Поділ фунікулером. Робить крок уперед, але раптом рвучко розвертається і знову проходить у скляні двері. Він крокує до кабінету повз секретарку, котра вже п’є його каву, бере з Тамариного стола книжку і намагається запхнути її в кишеню, але та не влазить. Тоді Віталій, стоячи спиною до дверей, кладе її за пазуху, притискає однією рукою до грудей і так само швидко виходить на вулицю.

2

Київський залізничний вокзал. Провівши на потяг пана Шульца, Тамара задумливо йде вздовж перону, ковзає поглядом по вікнах зеленого потяга, який ще не зібрав усіх своїх пасажирів. Раптом гучний життєрадісний голос змушує її здригнутися.

– О! Знайома фея! Ви знову до мене, дамочко? І знову з доленосною зелененькою штучкою?! Я все виконав, як ви просили. Вона забрала із собою. І хай їй буде щастя, як ви й хотіли! А ще я їй такого сусіда підсадив – во! – невисокий міцний провідник задоволено показує кулак із виставленим вгору великим пальцем. – Сьогодні зранку, до речі, привіз його назад у Київ.

– Вдячна вам, – здивована несподіваною зустріччю, відповідає Тамара і стримано озирається по сторонах. – Ви добра людина! Але я тут в інших справах.

Провідник притишує голос і каже:

– А чого ж не бути добрим за такі гроші?! Тим більше, що й по вас видно, що не розбійниця, а швидше, як у тому кіно про Попелюшку, – добра Хрещена… Ну, коли що – то я завсігда. Звертайтеся!

– Дякую! У добру путь! – неголосно промовляє Тамара і рушає до підземного виходу в місто, де на привокзальній парковці на неї чекає службова машина.

Епілог

До відділення банку входить струнка темноволоса жінка років ледь за сорок. За її руку тримається миловидий трирічний хлопчик у джинсах та курточці. Він крокує поруч і зацікавлено роззирається по сторонах. Клієнтка всміхається дівчині-менеджеру:

– Доброго дня, Катю, а я знову до вас по гроші. Видавці кажуть, щось перерахували.

– Ой, пані Лілю! Невже ще одна книжка?! – радісно реагує дівчина. – Дякую, та збірка оповідань мені дуже сподобалася! Навіть свекруха забрала, теж читає, не хоче віддавати. Як ваш хлопчик? Вони ж, здається, ровесники з нашим? А Юрчик уже в дитсадку, бойовий такий став.

– А ми поки що вдома, справляємося. Нова книжка буде через кілька місяців, я вам подарую! Це ми по аванс прийшли.

– Класно! Чекатиму. А підпишете? Бо минулого разу не схотіли. І хто ж повірить, що це сама письменниця мені подарувала? – розводить руками менеджер.

– Підпишу, якщо це так важливо. Правда, я думала, що в книжці головне – її зміст, – усміхається відвідувачка.

Вона переходить до віконця касира, отримує гроші, прощається, підхоплює хлопчика на руки і рушає до скляних дверей. Дитина махає всім рукою.

Катя проводжає їх поглядом і тихо промовляє до своєї колеги, яка сидить поруч:

– Смілива жінка! У такому віці взяти і народити собі сина! Без чоловіка, просто так… Покинула роботу, сидить удома, книжки пише, якісь переклади робить, хто знає, з чого ще живе.

– Ну, що ти хочеш, Катюхо, – богема! Вони всі трохи божевільні. А хлопчик у неї дуже славний.

Післямова

У кожного автора своя манера письма і поводження з текстом. Дехто не показує, не ділиться, не оприлюднює власне дітище, аж поки не вийде книжка. У мене склався інакший підхід – мені завжди цікава реакція читача. Маю кілька близьких людей, які згоджуються читати навіть під час написання. До того ж вони потім вимагають нових порцій, тому я не смію розслаблятися. Інколи їхні зауваження навіть впливають на сюжет. Декому зі знайомих дістається вже завершений текст, але все ж таки не у вигляді книжки. І це теж має сенс, адже щось іще можна змінити. Якщо, звісно, переконають, адже збити мене з курсу, коли я не згодна, дуже непросто.

З романом «Гра в паралельне читання» вийшло так, що до появи книжки у мене вже накопичилося чимало відгуків його найперших читачів. Я збирала їх, копіюючи з приватних листів та складаючи в один файл, обдумувала зауваження, замислювалася над реакцією читачів на написане. Мені було цікаво, чи вірять вони героям роману, чи співпереживають, чи «читається» текст, які думки породжують окремі події та весь роман загалом. І от тепер, переглянувши їх, я зрозуміла, що маю цілу читацьку конференцію, дискусію з приводу не тільки персонажів, але й життєвих реалій, роздуми про дрібне та велике, багато такого, про що я й сама не замислювалася, коли писала цей дивний роман, ідея якого несподівано звалилася мені на голову і не відпускала, поки я не виписала сюжет, відклавши всі інші справи.

Щиро вдячна всім, хто прочитав, перейнявся і відгукнувся зі своїми враженнями! Це дуже важливо для мене, хоча думки нерідко висловлювалися протилежні. Але ж усі люди різні, і кожен сприймає твір, пропустивши через себе, через свій життєвий досвід, світогляд та принципи. Вдячна також усім за дозвіл оприлюднити ці відгуки, використавши їх у книжці. Тут зібрано думки та емоції не тільки моїх знайомих, але й «знайомих знайомих», які, не знаючи мене особисто і навіть не читавши перед тим моїх творів, щиро перейнялися проблемами героїв «Гри в паралельне читання». Хтось дозволив мені вказати своє справжнє ім’я, хтось накинув вуаль і має на те право. Але хіба ж справа в імені? Ще раз дякую за небайдужість до прочитаного, до порушеної в романі теми та за бажання висловитися!

Щиро, Міла Іванцова.

P. S. А ще в цих відгуках ставилося багато смайликів, усміхнених і навпаки, але було вирішено не перевантажувати ними читачів, адже емоції респондентів і так зрозумілі.

Лариса Іліч, 60 років

Читання захопило від самого початку, і цей інтерес протримався до кінця. По ходу дуже багато симпатичних дрібниць: і «диліжанс», і «протигази», і кавова ліліпутка (так я спочатку уявила після згадки про те, як героїня теліпала ногами), і всі інші закінчення в оповіданнях: у мініатюрах отакі фантасмагоричні образи цілком можуть повернути або навіть перевернути стале образне сприйняття, тобто однією фразою оповіданнячко робиться цілком закінченим і оригінальним.

Коли прочитала до кінця, не змогла відразу зметикувати, що до чого. Для мене останній пазл не скріпив усе, а розсипав. Цей чорт із табакерки на ім’я Тамара вискочив на дуже короткий час і, не переконавши, зачинився там же, поступившись місцем Лілі…

У те, що головний «ляльковод» – Тамара, що вона, така розумна-хитромудра, для порятунку своєї родини розрахувала цілу комбінацію, яка успішно була розіграна учасниками, котрі нічого не підозрюють, мені віриться насилу. А якщо вона настільки розумна й обачлива, то чому і навіщо стільки часу боролася за таку банальну людину, як Віталій? Хоча, може бути, я щось пропустила по ходу, якісь психологічні деталі.

Вдалого самостійного життя Вашій книжці!

Анна Богородіченко, 23 роки

Поки не дочитала, не заспокоїлася. Я не могла полишити роман і піти мити посуд чи прибирати… Я не критик, навіть рецензії не пишу, бо думки скачуть з одного континенту на другий, а то й на іншу планету. Так що все буде дуже сумбурно, Ви вже вибачайте.

Дуже милі, добрі оповідання про потенційного учня (життєве таке, правдиве) та Фею (геть не банальне), про Антона та Марину – взагалі бомба.

А Віталій Ваш – сомнамбула, амеба зелена! Не вистачає йому рис від чоловіка! Це, звісно, круто, що він Тамару до себе забрав, забезпечив сім’ю, така-сяка кар’єра… Але він не живе, жодного вчинку. Щось схоже на характер проявилося, коли з Жанною розійшовся. Хоч він і овоч, не можу сказати, що персонаж нереальний, на жаль, таких «чоловіків» достобіса. Чому Жанна відкладає життя, зрозуміло – в неї трагедія. Але все одно вона жива. А Тамара – молоток! Оце я розумію – жіноча мудрість, хитрість! І свою «сім’ю» зберегла, і Жанні помогла.

Добре, що з Жанною відкритий фінал. Додумуй, що хочеш. Я не хотіла би прочитати, що вони з Андрієм жили довго і щасливо та померли в один день.

Мені сподобалось! Читається легко. Кінець несподіваний, не розчаровує. Спонукає думати-думати-думати.

Тетяна Тверденко, 48 років

…Не можу не сказати про ту жахливу несправедливість до жінки, до її почуттів, надій, коли чоловік може жити в таких «пунктирних» стосунках без обіцянок, зобов’язань і перспектив… І не важливо, спить він із нею чи пише сценарій і т. д. Він п’є її кров, її життя… Своєю рукою виводить свою ціну, і вона незначна, незалежно від того, чи мандаринку він простягнув перед розставанням, чи жменю діамантів…

Багато років спостерігаю це явище в житті моїх подруг і знайомих. Сама також була в стані, який називаю «синдром Снігуроньки». Пам’ятаєш, у казці Островського «Снігуронька» героїня іде в ліс і просить у мами-Весни дати їй можливість любити? Любов – ось для жінки справжнє щастя!

Снігуронька, сповнена живих почуттів, пристрасного бажання дарувати свою любов без залишку, зустрічає Мізгиря і закохується в першого зустрічного! Вона любить його НАОСЛІП! Тільки тому, що вона тепер готова і може любити. Та кохання в її душі поступово зникає. З’являється хвороблива залежність від людини, яку зустріла в стані «синдрому Снігуроньки». Душа розривається між бажанням любити й бути бажаною і болем образ, нездатна відмовитися від ілюзії та надії.

Пам’ятаєш кінець казки? Мізгирь виводить Снігуроньку з лісу на сонце. Він ЗНАЄ, що це може її вбити. Але його бажання похизуватися перед народом своєю перемогою, своєю красунею-нареченою, його бажання ОТРИМАТИ ЗАДОВОЛЕННЯ – понад усе на світі. А найвищу ціну платить Снігуронька. Мізгирь, зрозуміло, ридає…

Ось про що я згадала, коли прочитала. Як струмом мене вдарило – це ж Снігуроньки!

Знаєш, навіть побачила обличчя Жанни, коли вона відписала Віталію: «Щось настрій кидає у крайнощі, прощаюся, поки не наговорила зайвого». Як же їй боляче… Посміхатися йому і «стискати в руці мандаринку»… Думаю, вона тихенько поплакала в подушку… Слабка сильна жінка.

Тамара обрала хитромудрий шлях боротьби за чоловіка. При цьому шкода її. Стільки зусиль для того, щоб бути поряд із тим, хто ніколи її не любив і не полюбить… І начебто вона виграла, а в підсумку, навіть якби чоловік не виявив книгу, до чого прийшла? На початок того ж кола. Так і буде, як циркова конячка, бігати, і всі її перемоги (чоловік-бо не зміниться!) будуть помножені на нуль із невеличким плюсом. Але багатьох влаштовує такий варіант. Значить, для когось це найменше лихо. І навіть якийсь із видів «жіночого щастя».

І ще. Тема чоловіка. Начебто і не злодій, та жодну зі своїх жінок не зробив щасливою. Тільки дарував надію та яскраві спалахи почуттів. Але ось що цікаво: запропонуй всім його жінкам натомість тихе, несмачне і бліде життя без цих спалахів, вони все одно б обрали хоч і примарну, але надію. За це, власне, і платимо…

Павло К., 47 років

У мене своє суб’єктивне сприйняття, але це ж не означає, що воно правильне… Цікаве спостереження про характеристику людей за набором харчів у кошиках. Просто супер! Тепер кожен мій похід у супермаркет буде мати дослідницько-пізнавальний характер, буду вивчати людей… Аби тільки ніхто пику не набив за те, що зазиратиму прискіпливо в чужі кошики.

Я не можу бути критиком. Може, я якийсь збоченець? Бо майже всі мої друзяки вже по кілька разів поодружувалися, а мені вистачило одного шлюбу. А скільки вони розповідають про свої походееееньки…

Ось ти Віталія доводиш до якогось глибокого депресу… Він у тебе весь у задумах глибоких… Та й я вчора ввечері після прочитання просто відбувся кількома примітивними фразами для тебе… Насправді мене просто рве не менше, ніж Віталія… Думаю, у кожного з нас є купа скелетів у шафі… Це якісь таємні історії з особистого життя, про які ніхто не має довідатися… Здебільшого це історії стосунків… Табуйованих стосунків…

Завжди вважав себе нонконформістом, нехтував правилами та базисами, протестував, а виявилося, що я звичайний конформіст. Пристосуванець. Слабак. Бо не можу випустити почуття на волю. Бо мене влаштовує та довбана синиця в руці, і навіть не мрію вже про журавля десь там у небі… Спокійно списую це на вік, щоб переконати самого себе в правильності того, як себе поводжу і як дію. Ця сьогоднішня малосонна ніч остаточно вкине мене в осінній депрес. Зараз навіть не знаю, чим зможу погасити смуток…

Євгенія П., 32 роки

Прочитала ваш роман. Вчора о першій ночі почала, сьогодні завершила… У мене бачення здебільшого консервативне, тому я реагую на все це ось так.

Одне слово – лише Тамара мені і сподобалася. Тим, що не просто мудра, а й хитра. Що все знала, а мовчала і тихо робила свою справу. Справу щасливої дружини, сімейної жінки.

Я не полюбила інших героїв, не переймалася долями. Бо якщо згодом і дізнаюся про їхні непрості пережитки, жахливі втрати, то своїми вчинками на початку роману вони викликали в мене неповагу, а подекуди навіть осуд. Розумію, що треба вчитися всіх розуміти, але то, мабуть, приходить із віком. Або коли ті огріхи кояться у великому відчаї, розпачі, бо насправді я вмію співчувати… А тут якось не так усе душевно було. І нічого із собою вдіяти не можу. Ви вже мені пробачте.

Вельми вже для мене важливі сімейні цінності. Сімейні зради, розлучення, коханки, необдуманий секс – усе це, гадаю, великі життєві прикрощі. Я їх остерігаюся і нікому не бажаю… Ви так просто про це пишете… Чи не звинуватять вас, що не пропагуєте сімейних цінностей? Не знаю, що почерпнуть із роману молоді, хоча задуматися, звісно, є над чим…

Щодо композиції написання, то ідея чудова. Мені лише бракувало зв’язку між оповіданнями і реальними людьми. І обговорення були не вельми активними, як на мене, хоча… Ідея, певно, була в тому, до чого те читання привело…

Але якби та Жанна ну хоч трохи якось подумала перед тим, як зважуватися і просинатися вже з Андрієм! До речі, добре, що він таки приїхав до Києва, є надія, що в них із Жанною вийде справжня любов, запанує високість почуттів.

Тетяна Р., 47 років

Згадала і свої безперспективні та «безобов’язкові» відносини з жонатим чоловіком, який і досі залишився біля свого корита… Згадала всі марні надії, що, може, щось зміниться і він побачить у мені ту саму єдину, на все життя… Зараз розумію, що проживала свій урок: не можна вигадувати бажані події, а коли вони не справджуються, винити всіх, окрім себе.

Сьогодні згадую свого «вчителя» з великою подякою. Дякую Богу, що дає мені все це зараз бачити…

Юлія Л., 45 років

Нічого не коментую, але загалом це дуже зрілий твір – і сюжет, і динаміка, і герої. Знову жінки – господарі життя! Цей роман – тістечко тірамісу: смачно, легко, вишукано, просто й дуже закручено водночас, засвоюється організмом навіть після швидкого з’їдання!

Але кінець мені не сподобався, хочу позитиву, надії, мені шкода цього Віталія, як же йому далі жити, з ким?!

Петро Домаха, 58 років

«Рівень свободи визначається довжиною повідка» – ключова теза.

Віталій не виростає, не зцілюється. Скільки часу й грошей потратила «добра Хрещена» на навернення душевного євнуха до себе? Навіщо? Щоб помститися?

Нащо такий короткий поводок самцю такси? Виводити його на люди і тішити власне ego чи карму? А може, наступаючи на хвіст, радіти від скавуління… Мені сумно.

Паралельне читання не допомогло Жанні перекусити пересохлу пуповину стосунків із Віталієм.

Дещо перебільшеною виглядає екстраполяція Руслан-Віталій. Як на мене, пуповина розлетілася на друзки від нетипової поведінки Андрія й зародження справжніх почуттів.

А образ Лілі не виписався. Він схематичний і залишився в тіні.

Олена Жиглевич, 49 років

Відчуття від читання цього роману я порівняла б із в’язанням. Коли береш нитку, яка має перехід кольорів, і плетеш, і не знаєш, який візерунок отримаєш, а таки плетеш і не можеш зупинитися, настільки це цікаво, і солодко, і млосно, і гірко. Гірко, бо в кінці таки заплакала, що Віталій такий козел, як він не розуміє, що вся книжка про нього, все Життя про нього, а він собі там щось «логічно» мислить, і тупо рефлексує, і ніколи не втямить, що «ДВЕРІ НЕ ЗАМКНЕНІ, ЗАХОДЬ»…

На цю книгу можна ловити співзвучного мужчину! Ооо, але ж яка це рідкісна риба! Ооо, це ж яка вдала книга для такої цілі!

Страшенно хотілося дізнатися типологію за Скарабеєвим. Спостереження за вмістом кошика – супер, супертема, просто хіт! Можна за дисертацію сідати.

Несподіваний фінал першого оповідання. Після нього я зрозуміла, що вже не відірвуся, поки не прочитаю. Іще промайнула думка про короткометражні фільми – яке якісне кіно! А коли прочитала наступне і наступне оповідання – ціла стрічка з короткометражних вималювалася дуже чітко. Маю надію, ти даси комусь із режів почитати.

Різонув «Бювет». Тут, думаю, чоловікам дах знесе. Чіпляє так, що не замилиш нічим. «Дванадцять корів» – купа роздумів. Дуже просто, яскраво по-острівному і так ілюстративно.

А загалом класно вийшло. Ти ніби створила всі умови операційної, причому для всіх видів операцій. Народ сам лягає на стіл чи сідає, сам бере тільки йому потрібні інструменти і робить операцію там, де треба саме йому.

Книга не брага, а чудове, дороге, витримане, рідкісне за своїм кольором і букетом вино. Вдячна за запрошення скуштувати!

Не втрималася, дала почитати своїм знайомим, тож маєш іще дві реакції.

Відгук № 1 від моєї знайомої з трьома дітьми, яких вона ростить самотужки вже років десять.

Читається без перерви, не хотілося навіть іти по чай.

Сколихнуло стільки всього, купа асоціацій, навіть кіт із цинічним зауваженням. Кожен герой нагадує когось, був і один такий, який ходив по супермаркету і задивлявся в чужі кошики, а потім зі мною обговорював. І тоді я зрозуміла, що йому цікаве життя чуже, а своє якось не так і важить.

Відгук № 2 від приятеля.

Роман суто жіночий. І нереальний. Не буде дружина писати історії, потім ходити і все логічно обчислювати і підлаштовувати, щоб він почитав це через Жанну.

А навіщо Ліля перервала стосунки?

Так і не зрозумів, хто ця жінка в кінці з дитиною.

А взагалі зачепило, стільки всього в душі, що мене всього колотить. Я не пам’ятаю, коли ще мене так хвилювала книга.

Ганна Р., 47 років

Роман викликав у мене, як і в героїв, із глибин пам’яті спомини і колишні емоції. Несподівані повороти в оповіданнях та ще більш неочікувана розв’язка, яка залишила роздумів та здогадок більше, ніж три крапки.

Радо ділюся з друзями хорошими книжками, і цей роман, «Гра в паралельне читання», – саме такий! Дякую від усього серця!

Ангеліна К., 47 років

Книга залишила мене в роздумах…

Головний герой виписаний у «кращих» традиціях чоловічої поведінки. Він одружений, веде подвійне життя, розуміє, що коли-небудь коханка (Жанна) поставить крапку в стосунках, і навіть думає, що це його не засмутить. Але коли крапка ставиться, він у гніві! Чого це раптом?! Що ти можеш дати цій жінці, крім короткочасних зустрічей без перспективи на майбутнє? Але якраз про жінку в цей момент він і не думає. Яка йому різниця, що відчуває жінка і які в неї причини так діяти? Він гнівається тому, що зачепили його самолюбство. А це серйозно.

Але на кожного розумного і хитрого знайдеться ще більш розумний і хитрий, про якого навіть не підозрюєш. Згодна, Тамарочка – ще та штучка. Віталій їй брехав, вона плела інтриги, будучи при цьому спокійною, патологічно неконфліктною, всерозуміючою…

Боляче за Лілю – відкриту, чесну у своїх почуттях, закохану і горду, за те, що залишилася сама з дитиною. Відразу починаєш замислюватися, а чи варто бути чесною, гордою і порядною? Може, краще, як Тамара?.. Тоді і чоловік буде при тобі, і підставлятиме плече в складну хвилину, і виростить чужу дитину як свою…

Тетяна Т., 26 років

Роман, мабуть, буде ближчий тим жінкам, яких називають мудрими і сповненими життєвого досвіду. Власне, як мені здалося, головна у цій книжці – Тамара. Жінка, яка може закрити очі на зраду заради спокою і цілісності своєї родини. Я знаю такі випадки, мені про них теж часто переповідають дорослі мудрі жінки, але я трохи феміністка і поки що зрозуміти це не можу.

Спочатку я подумала, що така структура – оповідання в романі – зашкодить оповіді. Але ні, все обґрунтовано. Інша річ – чи обґрунтовані всі оповідання.

Кінцівку я би трохи послабила, зробила не настільки закрученою. Але цей хід – коли сіра конячка, другорядна особа Тамара виявляється не такою і другорядною в цій історії, – спрацьовує.

І що цікаво: навіть така складна структура тексту кінематографічна, всі ці оповідання можна обіграти за допомогою засобів кіно…

Віталій Л., 42 роки (не-автору, по ходу читання) Це рекурсія. Ти мені запропонувала почитати і висловити свої думки про книгу, в якій Жанна запропонувала Віталію почитати і поділитися міркуваннями… Я читаю про думки Віталія, про те, які спогади виникають у нього від прочитаного; це накладається на мої спогади… Це фантастика, і мені дуже подобається!

«Не скажу за всю Одесу», тільки за себе:

– Повертати частину покупок біля каси в супермаркеті – риса жіноча. Та сама риса тягне жінку назад у крамницю повертати куплену напередодні кофточку, яку придбала теж не відразу, а попросила відкласти на пару днів.

– Батько сімейства, який вибирає те, що йому подобається, і якого дружина запопадливо просить дозволити купити ще журнальчик, – теж якось неприродно. Якщо дружина викликає хоч якісь емоції самця у свого благовірного, він схильний перед нею попетушитися, а це значить, він скоріше сам наполягатиме на покупці для неї чогось непотрібного, якщо воно їй сподобалося. Мовляв, ось як я всіх нас забезпечую!

– Чоловікові хочеться мати дитину кров від крові своєї, це інстинкт. То швидше жіночий погляд, що жінка прив’язана до своєї кровинки, а чоловікові пофіг, аби секс був хороший. Не уявляю, як би я прожив, виховуючи чужу дитину, народжену жінкою, хай і другом, від когось. У нас би з’явилася пара своїх неодмінно.

– Найкраща сім’я – та, де відносини будуються на дружбі. Кумедно, я місяць тому схожою думкою ділився з однією людиною.

– Те, що жінка здатна зрозуміти вихід чоловіка з родини, якщо він пов’язаний із дитиною «на стороні», – можливо, але чоловікові таке і на думку не спаде. Швидше він розцінює дитину як обтяжливу обставину адюльтеру і видасть цю таємницю своїй дружині, тільки якщо та прищемить йому дещо чутливе.

– Жінка завжди вибирає собі чоловіка, навіть якщо їй хочеться вважати себе завойованою або якщо чоловікові здається, що вибрав він. Це інстинкт: чоловік прагне насадити свої гени як можна більшій кількості потомства, він хоче всіх жінок. Жінка прагне роздобути гени найкрутішого самця, і вона його обирає. Читаю, захлинаючись, далі. Хочеться поговорити про книгу і про життя. А ще… Вивалилося у мене пару скелетів із шафи…

Ірися Ликович, 28 років

Взялася за роман учора зранку. Думала, трохи почитаю, потім піду в місто. Але знову пішла роздруковувати ще 20 сторінок, а потім іще. Засмоктало. Проковтнула роман і досі думаю над ним. Останні сторінки якось вибили із загальної колії. І навіть не те що не сподобалися, а якось не вірю такій метаморфозі: добра і розуміюча Тамара враз робиться підступно-маніпулятивною. І відразу постає в негативному світлі. Хоч така поведінка і властива людям, котрі є керманичами не тільки власного життя, все одно не сподівалася я! Браво!

Мабуть, як примітивне кліше звучатиме характеристика Віталія. Так, він типовий представник сильної статі. І, звичайно, терпіти його могла тільки людина травмована. Але недовго. Та і що в такому цинічному, простуватому, що тільки й знай – говорить про злягання, можна знайти?

Розумію, останнім розділом Ви хотіли все переграти. Воно Вам вдалося. І не один читач в кінці роззявить від несподіванки рота і скаже промовисте: «ГА???!!!»

Бажаю Вам успіху з романом. Він того вартує!

Костянтин К., 38 років

…Мені здається, йому не варто повертатися. Все тепер позаду. Кого ж любив цей чоловік? І чи кохав він? Коли кохають, не можуть бути з іншим. Це неможливо. Кохання – щемке почуття, воно руйнує всі прагнення, крім одного. Можна повернутися до затишку. Можна піти до пристрасті. Тільки піти до кохання не вийде. Його не було.

Дякую за те, що Ваш роман спонукає думати, порівнювати, розбиратися.

Мирослава Замойська (Дара Корній), 41 рік

Прочитала. Тобто навіть не так – ковтнула, бо стиль написання легкий та зрозумілий. Не зашпортуєшся на незнайомих словах чи надуманих висловах. Дещо виписувала, тому що дуже сподобалося.

Якби я писала рецензію до твого роману, то назвала б її «Безкрилий чоловік». Уявляю, скільки негативних відгуків ти отримаєш від сильної статі після прочитання роману. А знаєш чому? Бо кожен стане приміряти на себе шати головного героя, бачачи, знаходячи із собою коханим спільні риси. А якщо і не риси, то схожі життєві ситуації – це точно. А це так нервує, коли тебе, мов відкриту книгу, читає жінка!

Ота твоя сакраментальна фраза «світ тримається на…» і тут у дії. Посміхнуло, коли дочитала розв’язку. Режисер-постановник гарно розподілив ролі, кожен актор отримав ту, яку заслужив. Але чомусь Тамари мені найбільше й шкода. Отого режисера… О, Тамара! Таких багато і серед моїх знайомих. І більшість із них не відають, чи насправді люблять своїх чоловіків, але знають напевне: він – її власність, і вона швидше вдавиться, аніж відпустить той поводок, що міцно тримає його за горлянку. Друг, але некохана, непогана коханка, але некохана, чудова мама, але некохана, ніжна бабуся, але некохана… На чому тримаються ось такі міцні шлюбні стосунки? На дружбі чи на силі звички? Видерти равлика силою з власної хатки – це жорстоко? А коли він самостійно з неї йде – це як?

Роман не про сімейні цінності. Він про інше. Він про нас – про людей, про те, що кожен потребує тепла, прихистку, розуміння. Роман про те, що увімкнена лампочка в кімнаті – то зовсім не сонце. Лампочки перегорають і гаснуть, тепла вони не дають. На відміну від «стрімкої, безповоротної весни»…

Олександр Д., 38 років

Надчуттєвий твір.

Спогади, бажання, порожнеча, надії, цинізм…

Прийнято вважати всіх чоловіків бабіями. Але якщо подивитися на велику кількість прикладів, то дуже часто провокують чоловіків саме жінки – вловлювачки тимчасової чоловічої уваги в надії на «і жили вони довго і щасливо», або в надії помститись, або в надії самоствердитись, або, або, або…

Моя думка щодо перспектив Віталія – звісно ж, він залишився з Тамарою. Коли побачив, на що вона заради нього йде, як вона його любить, наскільки вона мудра, він зробив свій вибір. Чоловіки таку відданість дуже цінують.

Я в захваті від тонкості зображення, відтворення почуттів героїв, а місцями – відображення самого себе. І не завжди в якості Дон Кіхота…

Головне – це повернення віри в ту мить, коли вже сил та сподівань не залишається.

Дякую.

Анничка Королишин, 43 роки

Читаю. Дуже інтригуючий текст! Чим далі заглиблююсь, тим більше смакує!

Пісню «Не плачь, девчонка» я виспівувала у бабусі в хаті, нарізаючи кола по чистій дерев’яній підлозі… Дідусь сидів коло печі, курив «Ватру» або «Гуцульські», посміхався, а йому промінчики навколо очей… А мій майбутній чоловік в цей саме час служив в армії. Там дуже багато вгаданого. Дякую вам!

Оте Віталієве думання трохи для чоловіка невластиве, вірніше, забагато його думанню виділено часу, як на мене…

Дочитала. Виглядає, що історія завершилася, а насправді – лише зав’язка… Характер і мотивація Жанни прописані добре, читається легко і сприйняття логічне. А от із Віталієм… Людина без стрижня… Тамара… Щось змушує думати, що і вона, і Віталій зрештою програють, бо відсутність щирості в почуттях нічим не компенсувати.

У книжці включено імпульси різних людських характерів, настільки різних, що не встигаєш одразу осягнути кожного, треба розглядатися довше. Але однозначним для всіх героїв є висновок про те, що важлива, правдива і найголовніша для людини в житті є любов – щира, чесна, вірна… Такі книжки зараз потрібні. Люди занадто егоїстичні, дуже переймаються матеріальним, дбають про дрібниці, обкрадають самі себе, бо любити просто бояться.

Тримаємось життя… За нього у цім світі відповідальність несе таки жінка, хоч захищати й спрямовувати долю має чоловік. Дякую вам за глибоко пережиті хвилини роздумів і самооцінок. Сподіваюсь побачити продовження. Дякую, щиро й тепло! Саме за те, що зачепили! Ви вже вибачте оце дитяче – але дійсно хочу ще!

Примітки

1

Комп’ютерна програма для обробки зображень. (Тут і далі – примітки редактора.)

2

Аттачити (з англ.) – приєднувати файл до електронного листа.

3

Фрагмент із пісні Юрія Богатікова.

4

На війні, як на війні! (франц.)

5

Ласкаво просимо! (з англ.)

6

Привіт! Мені потрібна твоя допомога (англ.).

7

Тоді ти вільний (англ.).

8

Усе включене (англ.), тобто повний сервіс у готелях.

9

Данапріс – антична назва річки Дніпро.

10

Речовина природного походження, що стимулює статевий потяг. Назва походить від імені давньогрецької богині Афродіти.

11

Ірен Роздобудько, цитата з роману «Якби».

12

Таке життя (франц.).

13

Вечірка (з англ.).

14

Використання (з англ.).

15

Використовували (з англ.).

16

OpenSpace (англ.) – спосіб організації офісного інтер’єру, коли робочий простір умовно розділяється на необхідні функціональні зони.

Content

Міла Іванцова
Гра в паралельне читання

Понеділок

1

2

3

Вівторок

1

2

3

4

5

Середа

1

2

3

4

Четвер

1

2

3

4

П’ятниця

1

2

3

4

5

6

7

8

Субота

1

2

3

Неділя

1

2

3

Понеділок

1

2

Епілог

Післямова

Примітки