Галина Вдовиченко

Інші пів’яблука

Передмова

Шановні читачі, ви тримаєте в руках продовження дебютного роману Галини Вдовиченко «Пів’яблука». Я прочитала першу книжку пані Галини майже п’ять років тому, але досі пам’ятаю те приємне відчуття. Це була хороша казка про пригоди чотирьох подруг Магди, Галини, Луїзи та Ірини, до рук яких потрапило яблуко. Яблуко було не просте, а…

Але закінчуються пригоди, карети перетворюються на гарбузи, а магічні атрибути втрачають силу. Що відбувається з героями казок далі? Добре, якщо вони живуть в фантастичних королівствах і цукрових вежах, де магія не закінчиться ніколи. А що, коли це чотири звичайні жінки, ви таких зустрічаєте в житті, вони ходять тими самими вулицями, п’ють каву в тих самих кав’ярнях і переймаються тими самими речами, що й більшість людей на світі: родина, робота, кохання, дружба?

Галина Вдовиченко вирішила розкрити нам цю таємницю і написала про життя, мрії й переймання героїнь у часи, коли чарівне яблуко втратило силу й заснуло на полиці зі слоїками. Яблуко заспокоїлось, виконавши по бажанню, – заспокоїлась і врівноважилась кожна з героїнь. У когось здійснена мрія пустила коріння в життя, хтось попрощався з тим, що дісталось від яблука, а хтось щасливий отриманим, але життєвий ковчег підтікає з іншого боку. Усе так, як буває в житті, хай навіть вам не потрапляло до рук яблуко.

Мене тішила як завжди смачна та багата мова письменниці, чудове поєднання колоритних діалектних слів із вкрапленнями сучасного сленгу. Авторка чудово володіє мистецтвом опису місць, ситуацій, людей – так легко уявити світ, у якому живуть чотири подруги, їхній вигляд, одяг, побут.

У романі є ще один важливий персонаж – це скульптор Пінзель. У побутове тло тексту вплетена містичність, якою віє від його постаті. Місця, де майстер народився, жив, кохав, творив, храми, де стояли його скульптури, образи, що він їх створював… Пінзель постає не просто історичною особистістю, він надихає Галину й Ірину на творчість, переплітає долі персонажів. Його присутність у творі відчувається повсюдно. Як на мене, це неабиякий козир. Він піднімає текст над жанром жіночого роману кудись у позажанровий простір. Важливий етап розвитку української культури – обростання історичних постатей легендами, міфами, літературою. Дивовижне явище, коли суха небагата біографія скульптора наповнюється життям на сторінках книжок його співвітчизників.

Мене зачарувала географія, в якій перебувають персонажі: здавалося б, ну що тут такого, живуть собі жінки у Львові, ходять інколи в Карпати, навідуються часом до навколишніх міст – так живе дуже багато людей. Але крізь призму авторського сприйняття бачиш цей звичний світ з особливого ракурсу. Це замилованість рідним Львовом, його історією, колоритом. Це очарівнення Карпат, овіювання їх легендами, старовинною магією і прадавніми віруваннями. Це маленькі містечка, що струшують із себе провінційний присмак і постають гордими, з глибокою історією, з легендами й таємницями навколо своїх вулиць, ратуш і підземель.

Роман читається легко, на одному диханні, і залишає приємне відчуття, як від хорошої розмови з близькими друзями, як від мандрів маленькими гордими містами, як від доторку до таємниць старовинних майстрів.

Марися Рудська,

художниця

1. Галя. Землетрус у Рукомиші[1]

…і ніколи не вимовляти цих слів: «Я не маю часу». Бо з кожним разом, з кожним повтором час шагреневою шкірою слухняно тане, маліє, всихається. Табу на цей безглуздий вислів! Він ковтає хвилини з годинами, наче потворна, ненажерлива рибина; чотири слова – і прощавайте, плани, мрії, надії і наміри! Перевірено безліч разів: усе піде не так, як хотілося.

Ось у чому секрет. Занадто часто вона вдається до цієї буденної фрази, наче сумирно й безнадійно виправдовується перед собою. І саме тому не встигає, саме від того застрягає в хащах необов’язкових дрібниць. У цих словах – розгадка браку часу, вони в усьому винні.

Янемаючасу – янемаючасу – янемаючасу…

Звучить, як мантра. Наче заклинання. Програмуєш свій день на постійний цейтнот, на даремну біганину та безглузду шарпанину. Бо ж слова означають не просто багато – вони означають усе.

Ми є, і наш час разом з нами, природно й нерозривно, вірною тінню в сонячний день – він у нас є; обов’язковий, як дихання та рух, бо ми живемо, існуємо – час у нас є.

Аромат квітучої липи та нічного дощу ввірвався у розчахнуте вікно. Золотосяйний ранок заповідає світлу, гармонійну днину. І вона починається з думок про час і з кумедної ранкової гімнастики.

Помах вовняним килимком – і він слухняно лягає під ноги.

«Ці вправи не для стороннього ока», – зауважив якось Віктор-молодший. Та й не для стороннього вуха, як на те пішло. Але що вдієш – у квартирах, збудованих наприкінці вісімдесятих років минулого століття, навіть обруча-хулахупа нема де крутити, повсякчас ризикуєш або екран телевізора зачепити, або у скло книжкової шафи вгатити. У блокових бетонних мурашниках людина тулиться до стін і меблів, товчеться об кути, набиваючи синці. Тому вікно навстіж – і все, що за ним, із повітрям, обсипаною цвітом липою, вологими кущами й калюжами на асфальті – твоя територія.

Глибокий вдих, повітря холодить у носі, у потоці свіжості – нові нотки: підгорілі тости й сигаретний дим. Унизу готуються до ранкової кави, у горішньому вікні хтось курить.

Енергійний видих: «п-пах!». Сусід струшує попіл, губиться, мабуть, у здогадках, що там, поверхом нижче, діється такої ранньої пори з такими дивними звуками.

Легені порожніють, здуваються. Живіт утягнутий – голодний мультиковий вовк випинає груди. Кумедна вправа для усамітненого практикування, випадковий спостерігач не втримався б від сміху. Галі й самій смішно.

Отже… Отже, фразу «я не маю часу» викреслюємо зі щоденного вжитку грубим чорним маркером. П-пахх! Нескладне завдання для тих, хто вміє припнути язика за мить до вимовленого слова. Вона вміла. Хоч, відверто кажучи, не завжди.

Сіла на килимок, відкинулася назад – вдих… Зігнулася вперед, схилившись аж до підлоги, – видих! У розчиненому вікні – вертикальний сірий штрих. Грудка попелу пролетіла. Простір за вікном належить не лише тобі.

Нехай собі прислухається, якщо цікаво. Їй ніщо не завадить зробити ранкову гімнастику. І свій день вона захистить від чужих випадкових втручань.

Гаразд. Чим замінити заборонену фразу? «Я не маю коли» – значно кращий варіант. Ні, має бути не заперечення, а твердження. Наприклад, таке: «Маю дуже багато роботи». І це означатиме, що на інше немає ч-ч… Зрештою, зрозуміло, що воно означатиме. Сьогодні вона не дозволить нікому впливати на свої наміри, вона житиме за власним графіком і не дасть безглуздо зжерти ані десятка своїх хвилин. Нічого не відкладатиме на завтра, не казатиме собі: від початку серпня починаю нове життя. Ні, негайно, тут і тепер, останньої днини липня – нова рішуча спроба відшукати гармонію з часом.

Увімкнула телеканал із новинами – і кімнату наповнила енергійно-безупинна скоромовка диктора на позбавленому емоцій обличчі:

– …і почули надзвичайний гуркіт. Над долиною, де стоїть церква Святого Онуфрія, знялися стовпи густого пилу. Якоїсь миті стало зрозуміло, що травертинова скеля обвалилася. Величезні брили каміння відірвалися і впали на храм, проломивши двері центрального входу та покрівлю. На той час у храмі й коло нього людей не було, а тому обійшлося без жертв.

Фото церковці на екрані: вхід завалений камінням.

Рукомиш! Цієї миті зрозуміла, про яку церкву йдеться.

Минув лише тиждень, як Галя була там, на тому самому місці, роздивлялася на скульптуру святого Онуфрія. Безцінна робота з місцевого каменю, майстер Пінзель[2] створив її понад двісті п’ятдесят років тому. Вона стоїть усередині, праворуч від входу. Стояла.

– Рукомиш відомий не тільки на Тернопіллі, а й в усій Україні та далеко за її межами… – І ані слова про скульптуру Пінзеля.

«Скоріше в Рукомиші станеться землетрус, ніж село віддасть свій оберіг».

Це незнайома жінка їй сказала там, у Рукомиші, тиждень тому. Впевнено так мовила, без тіні сумніву. Жителька села, не надто й схожа на місцеву, а може, до батьків приїхала. Запитала Галю біля джерела:

– Знову «Святого Онуфрія» до Парижа просили?

Галя хитнула головою.

– Я журналістка, ви помилились. – А тоді й сама від запитання не втрималася: – Чому рукомишці не хочуть, щоб «Святий Онуфрій» побував на виставці у Луврі?

Жінка напилася води зі складених човником долонь, обтерлася навхрест:

– А чого ми маємо вірити, що його повернуть?… Не віддадуть його люди. Побачите. Навіть на кілька днів не віддадуть, скоріше землетрус у Рукомиші станеться, ніж «Святий Онуфрій» звідси зрушиться…

От і стався. Слова, слова… Часом вони біжать перед подіями, нагадуючи нам: думай, що кажеш.

Кинулася шукати телефонний номер настоятеля храму. Де ж той телефон? Де блокнот?…

– Ма… – бадьорий голос за спиною. – Ти що сьогодні, за три хвилини впоралася?

Вікторові-молодшому тільки б поіронізувати, спостерігаючи за нею з-за дверей.

– Що сталося? – усмішка зійшла з обличчя.

– На церкву в Рукомиші скеля впала. А там Пінзель, уяви! «Святий Онуфрій».

– Завалило?

– Не знаю.

– Що ти шукаєш?

– Телефон священика. Де я його записала?…

Син мовчки пішов до «дитячої», вже навіть не «студентської» (повиростали хлопці), ввімкнув комп’ютер під братове бубоніння: «Що ви ганяєте по хаті від самого ранку?…» Сергій перекинувся на другий бік, глибше зарився в подушку: «Спати не даєте…»

– Ну от… – Віктор-молодший надибав, що треба. – Ма, чуєш? У новинах повідомляють, що церква напівзруйнована, а скульптура Пінзеля вціліла. Не хвилюйся. Нічого твоєму «Онуфрієві» не сталося.

Були плани на день, та розвіялися. В одну мить перемінилися. Дорогою до Тернополя взялася обдзвонювати всіх. Іван мовчки тримався за кермо, лише вкрутив звук до мінімуму, щоб музика не заважала.

У редакції довго не озивалися. Де ходять? Що за манера ігнорувати дзвінки…

– Нарешті, – дорікнула Славі, заступниці. – Мій репортаж із Рукомиша наразі не ставте, не верстайте. Привезу новий. Чула новину? Отож… Звісно, встигнемо. Тримайте розворот.

Далі Віктор…

– Вікторе, сьогодні до тебе Сергій прийде. Принесе їжу і… ті таблетки, що вчора їх виписали. Покажи лікарю, він усе пояснить. Та добре. Це вже добре… Припини. Що на тебе найшло? Завтра заїду Сьогодні я не маю ча… Сьогодні не зможу. Їду до Рукомиша. Та знову ж, знову. Потім розповім.

Тепер Ірина…

– Слухай, ми ж мали збиратися?… Доведеться без мене… А-а-а… якщо так… то, може, на день перенесемо?… Як ти на це?… Та от маю бути в Рукомиші. Чула? Ну от. Підходить, звісно. Треба навік призначити тебе відповідальною за збір. Тоді до завтра.

Так. Магда…

– Магдо, алло, чуєш? Тут така пропозиція, тільки не відмовляйся. Піди замість мене до Валі сьогодні… Ти ж казала, що хотіла підстригтися. Підеш? А дітей куди?… Чудово. Та, звісно, пам’ятаю… Зараз вона тобі телефонуватиме, я попросила перенести зустріч. От і добре. Тоді й оцінимо твою нову зачіску.

Тепер перукарка…

– Валю, це я, тільки не ображайся, я знову не можу. Але замість мене буде Магда… Не знаю поки що. На тому тижні, мабуть. Треба подивитись, у які дні я зможу. А цього тижня я зовсім не маю… Нема коли, дуже багато справ. Зідзвонимося, дякую.

Телефон нагрівся, вухо горить – денну норму розмов по мобілці виконано. Погляд перебіг униз: на ногах – хатні капці, зручні, розчовгані.

– Іване! – з докором, наче він у чомусь винен. – Чого ж не сказав?

Водій глипнув на неї, скоса подивився на її недоречне взуття:

– Я думав, так треба. Дорога ж неблизька.

– І що тепер?

– Ви ж маєте туфлі в багажнику. Чи вернемося по інші?

Галя згадала про ділові «човники», що їх колись сама залишила в редакційному «пежо» про всяк випадок, ось він і стався. Знову глянула на свої капці Шахразади, махнула рукою: вперед.

– Тоді вже й олівець витягніть із зачіски…

Хапнулася за вузлик, скручений з волосся, – вона так часто вдома робить, коли читає чи пише: підхопить олівцем чи ручкою довгого чубчика, крутить, крутить, а тоді й застромить над правим вухом. Іноді забуває витягти.

– Все, Іване, – хмикнула, усміхнувшись, іще й глянула в його обличчя – серйозний (невже не смішно?). – Гаразд, замовкаю.

Обличчя незворушне. «Ви мені не заважаєте» – написано на ньому.

– Сама собі заважаю, – трошки відкинула спинку крісла, вмощуючись зручніше. – Помовчу, відпочину від себе.

Водій хитнув головою, він розумів: шефиня хоче їхати в тиші. Іванові двічі повторювати не варто. Ледь чутна музика – усе, що їй тепер треба. Головний редактор журналу, вона зазвичай була стримана у виявах емоцій і не вирізнялася балакучістю. Іноді за довгу дорогу до сусідньої області вони могли перемовитися лише кількома словами. Цю рису він уважав за одну з найголовніших чеснот начальниці. Небалакуча жінка – рідкісна вдача, незаперечний джек-пот у життєвій лотереї такого чоловіка, як він, бо вдома усі його жінки, увесь сімейний жіночий батальйон – дружина, теща, доньки – усі без винятку дуже охочі говорити. Голосно й одночасно. Його вуха кайфували на роботі. Шефиня навіть не здогадувалася, що саме за це він найбільше цінує свою роботу. Її телефонний ступінчастий монолог (він не чув відповідей) був єдиною промовою за всю дорогу, якщо не рахувати запитання «ми мінералку маємо?».

На задньому сидінні біля пляшки з водою лежало дерев’яне яблуко – у коробці з-під подарункового набору, що складався з двох горняток із малюнком розрізаних навпіл яблук. Тепер ця коробка правила за футляр для творіння Майстра. Галя майже не сумнівалася, що його ім’я – Пінзель. З нею майже ніхто не погоджувався, але це не заважало їй триматися своєї думки.

Минулого тижня, перш ніж їхати до Рукомиша, Галя попросила в Магди – вона так і сказала – яблуко Пінзеля. Хотіла показати його настоятелеві рукомиської церкви, де зберігали скульптуру святого Онуфрія. Магда замислилася: «Де ж те яблуко?» А тоді підхопилася, рушила до комори, до полиць, заставлених слоїками з варенням нового врожаю, витягла з кутка коробку: «Ось, бери». Але того разу Галя забула яблуко вдома. Тепер узяла, про всяк випадок прихопила, хоч не знала, чи зацікавить воно отця Михайла такої особливої днини.

З настоятелем церковці вони познайомилися кілька років тому: вона – авторка роману про Пінзеля, він – головний хоронитель «Святого Онуфрія», фігури з місцевого каменю – травертину, визнаної за шедевр. Скульптура та ніколи не полишала Рукомиша й церкви Святого Онуфрія. Галя тоді поверталася з Бучача, міста Пінзеля, – це зовсім близько, можна й пішки дійти.

Розповіла тоді священикові, як її з товаришками взяли на кпини з тим яблуком: який то, мовляв, Пінзель? Геній на такі дрібнички не розмінювався, він мислив масштабними категоріями, він такі скульптури різав, що в двері не проходили. «А “Святий Онуфрій” як же? Його масштабним не назвеш». – «А що “Онуфрій”? Були й такі роботи, звісно, нижчі за людський зріст, але бучацький сницар[3] творив переважно для вівтарів і фронтонів будівель. Боцеті[4] – інша річ, де вже без них. Для скульптора ті моделі, ті пробні зразки – як для маляра ескізи, невід’ємний етап роботи. Що ще? Голови ангелів Пінзеля? Було й таке, але ж як компоненти композицій… Будь-що – тільки не яблуко! Бо що може бути простішим від яблука?…»

Галя закинула пляшку з мінералкою на заднє сидіння, підтягла до себе коробку, відгорнула паперові серветки й, неначе зі сповитку, звільнила дерев’яне яблуко з натуральний ранет завбільшки, із затертим уламком на чубку – там був колись листочок на ніжці. Знайома шерехатість під рукою нагадала про той день, коли увесь квартет – Галя, Магда, Ірина, Луїза – надибали цю іграшку в павільйоні секонд-хенду Магда, щоправда, чекала на них у машині, гортаючи книжку, шкодувала, що не залишилася вдома, готувала б книдлі, а не нудилась у задушливому салоні. Яблуко стало для неї «призом за терплячість». Із появою цієї забавки жінки пов’язали ті зміни, що сталися згодом у житті кожної з них. Яблуко покотилося з рук у руки: то в однієї затримається, то в другої погостює. І всіх на своєму шляху обдарувало сюрпризом казкової щедрості. У таку неймовірну картину склалися тоді причинно-наслідкові зв’язки.

Давно його Галя в руках не тримала. Вже й не пригадає, коли востаннє бавились у гру «Замов бажання». Хто бачив яблуко вперше, не одразу й добирав хисту, щоб знайти місце, де з’єднано дві половинки. Не з першої спроби зазвичай вдавалося розкрити кулясту форму, подивуватися тонкій роботі майстра – насінинам із чарунками, хробакові у тонелі-сховку, а тоді обережно скласти частини докупи і загубити лінію поміж шкарубких борозенок.

Із бажаннями і мріями проблем не виникало – тільки от диво-яблуко не виправдало надміру сподівань: утомилося від шарпанини та й заснуло в коморі куричівської «Зубрівки», над слоїками з квасними огірками. На торсання не реагувало, остаточно втративши свої реальні чи вигадані чесноти, й ні на що більше не впливало. І навіть ніби потьмяніло. Звичайна дерев’яна іграшка, забавка на короткий час.

Очі відзвичаїлися від яблука, призабули добре знані колись (п’ять років минуло відтоді!) вигини на поверхні дерева. Ті лінії проступали витертими реберцями крізь обдерту тьмяність позолоти, що вкривала колись сферу, і через цю живу порепаність воно ще більше скидалося на стиглий осінній ранет.

Отець Михайло, почувши історію про яблуко Пінзеля, торкнувся бороди широкою долонею: «Чому ви вважаєте, що це, власне, Пінзель?…» – «Біля вашого “Онуфрія” трусить, – сказала Галя, – так ото, коли міцної кави забагато хильнеш. Неначе фонить від нього…» Священик хитнув головою: «Розумію». «І з яблуком так само», – додала вона. Відповідь видалася йому переконливою.

Але ж чи буде нині час для тих оглядин?

«Як спитає, – постановила собі, – то покажу, а як ні – тоді й не діставатиму».

Дороговказ – «Рукомиш». Із траси нічого особливого не побачиш, на швидкості пролетиш і не знатимеш, яку красу затуляє звичайний придорожній пагорб за поворотом на сільську дорогу. Однак коли вихопиш поглядом маленьку маківку з хрестом (вона ховається в траві віддалік), зупинишся, вийдеш із машини, дивуючись, що ж там таке, то вже не повернеш. Підеш собі далі. Туди, де поміж пагорбів, уздовж петлястої стежки, виростають на очах каплички, одна за одною, а тоді з-під самої гори вилущується золотим горішком зі шкаралупи скель церковця, вибирається з-під крутих, навислих берегів, за якими – широкий краєвид на красуню річку Стрипу, на її сріблясті мерехтливі вигини.

Нині той ландшафт – як кадр із фільму катастроф: вхід до понівеченої згорбатілої церковці завалено камінням, а тої скелі, що височіла над долиною, тої скелі, на якій Галя стояла під повівами свіжого вітру, розкинувши руки, немає… Тепер вітер недобрий, він змушує зіщулитися, стулити на грудях кофтинку, дарма що кілька днів тому він дув так само – той вітер зі Стрипи. Не було тоді місця гарнішого та безпечнішого, як цей мальовничий Рукомиш.

Минулого разу отець Михайло показував Галі (вона не випускала фотоапарата з рук) тріщини в церковній стіні. Вони утворилися, казав, коли неподалік прокладали нову трасу, коли вибухи гриміли нагорі… Не минуло й тижня, як серед білого дня скеля зрушила з місця. Це сталося – Галя зіставила дати – саме напередодні приїзду музейників, коли вони мали забрати фігуру святого Онуфрія на реставрацію, бо саме цій роботі заповідалося стати окрасою колекції Пінзеля в Луврі. Французи неодмінно хотіли бачити її в експозиції, яку планували показати в Парижі.

Навколо скаліченої споруди, біля кам’яного завалу зруйнованого бабинця, – людський мурашник. Сільська громада і приїжджі, судячи з вигляду та розмов – музейники. Сперечаються, але без особливого запалу, дехто й підкреслено спокійно, а тоді раптом у когось емоції вихлюпуються через край – і пішло-поїхало… Наче естафетну паличку одне одному передають.

«Не віддамо “Святого Онуфрія”!» – «І пошкодуєте згодом, – це вже хтось із зайд доволі різко. – От де він тепер, у яких умовах? То так ви бережете свою святиню?» – «Най вас це не обходить! Він у надійному сховку!» – спалахує жінка. Кров бухає їй в обличчя. Солідний дядько з місцевих стримує її жестом і провадить розмірено, впевнено: «Шановні, хто дає гарантії на те, що його повернуть? Хто конкретно?… Сказати вам, як буде?… Нам повернуть копію! Чого дурниці? Які дурниці? А… тоді вже буде пізно… Громада не віддасть. І край!..»

Зненацька дитячим, пискливим голосом у суперечку встряє маленька войовнича бабуся:

– «Святий Онуфрій» – то оберіг нашого села, ви це знаєте? Гоноруємося[5] ним. Сказали нє – то нє!

Шелест паперів, зосереджені погляди, канцелярська лексика. «Угода – прошу уваги! – ви ж самі хотіли, пункт п’ятий… особа, що відповідає… пункт дев’ятий… тепер щодо страхування…»

Плин розмови розточується на дрібні струмочки, і всі говорять одночасно.

«…І щоб ви не мали сумнівів, у судовому порядку, саме так…» – «Добре-добре… у юридичному полі…» – «Шановні! Маємо унікальну можливість реставрувати…» – «Дивіться, яка ситуація…» – «А як Пінзеля палили, то де ви були?… Отож-бо…» – «Та не ми ж палили!..» – «Ви не маєте рації…» – «Забрали на реставрацію – і не повернули, то звідки узятись тій довірі?… Кому варто вірити? Хто правду говорить?…» – «Не гнівайтеся на нас, ми вас шануємо…» – «Дайте документ, яким ви гарантуєте, що повернете його!..» – «Не треба документів!..» – «Дайте документ!..» – «Яке там юридичне поле…» – «Облиште сперечатися: не віддамо!»

Вигуки, бубоніння, шамрання, крики, шепіт, уривки галасливих фраз… Скелі над Рукомишем незворушні й байдужі. Коли б не безладний огром каміння, яке підперло напівзруйновану церкву, то здавалося б, що з цими горами й через століття нічого не станеться. Ніяких змін.

– Як гримнуло!.. як загуркотіло!.. – гуде голос солідного дядька. – Дивом затримався, ось тут мав бути, на цьому самому місці, вірите? То знак нам був – не віддавати…

Його перекриває високий голос любительки сенсацій, яка завжди все знає:

– Десять мільйонів долярів, чулисте? Як нє? Кажу вам, ото стільки він коштує, абисте знали. То хто нам його поверне, смішні ви люди…

Іван заслухався і загубив шефиню. Попрямував до бічного входу в церкву. Може, вона там? А назустріч – знайомець, димчастий вгодований кіт, бігає за сухими листочками, з вітерцем наввипередки. Бавиться, як і того разу. «Сармат!» – згадав Іван.

– Сармате, Сармате! – покликав.

Той навіть вухом не повів.

Каміння зі скелі розтрощило будівлю, похилило дах, затулило собою проломину, страшно й ступити всередину. Стіни бабинця, вхідної частини давньої споруди, зруйновано, кілька великих каменюк – глянув далі, за арку – зсунулися аж під вівтар. Кам’яна лавина зупинилася за сантиметр від тумби у правому куті. Тут, під розп’яттям, прикрашеним вишитим рушником, на синьому атласі, гаптованому золотом, кілька днів тому стояв «Святий Онуфрій» – руки в молитві, очі в небо, пасма бороди та смуги довгого волосся заплели схимника до п’ят. Іван на нього тоді як слід не роздивився, не второпав, від чого шефиню пробирало, чого вона в такому захваті поверталася з Рукомиша. А тепер «Онуфрій» зник зі свого кута. Кажуть, неушкоджений.

Під ногами хрускотіло, протяг холодив потилицю. Іван глянув угору і вийшов із понівеченої церкви. Ще походив між людьми, спинився послухати. Одна говірка бабуся в натовпі захоплено розповідала комусь із приїжджих, як щороку перед Великоднем білили скульптуру над церковною брамою. Скульптура тоді була геть інша, такий собі бовван. Хто ж знав, що під грубим шаром вапна ховається фігура святого Онуфрія…

В усі часи, за будь-якої влади, жіночі руки сповивали його вапном і врешті змінили до невпізнання, врятувавши скульптуру від вандалів та мисливців за антикваріатом. «Роби, що маєш робити, – і нехай буде, що буде» – просте життєве правило спрацювало й тут, аж поки науковці видобули «Святого Онуфрія» з його надійного сховку. Він вилупився на світ Божий, наче з яйця, – і мистецька спільнота не повірила очам: знайшли одну з найкращих робіт Пінзеля!

Ніякі аргументи не могли переконати рукомишан – люди ще міцніше згуртувалися, ствердившись у думці: «“Святий Онуфрій” залишиться в громаді: він село береже від негараздів».

Заслухався Іван. Тоді й священик прикінцеве слово мовив:

– Зрозумійте нас, добродії, «Святого Онуфрія» не віддамо.

…Шефиня розмовляла біля машини з якоюсь жінкою, а тоді озирнулася, шукаючи його. Вони зустрілись очима. «Нарешті! Де ти ходиш?» – зрозумів він цей погляд. Їй щось потрібно в салоні. Сигналізація слухняно писнула. Іван сховав ключі на брелоку в кишеню й поспішив до редакційного «пежо».

– …Тепер багатьом увижається Пінзель. – Жінка з короткою хлопчачою стрижкою вже уважно роздивлялася на дерев’яне яблуко. – Везуть якісь порепані частини скульптур із горищ і підвалів, старі фрагменти меблів із приватних колекцій… «Це Пінзель?» – питаються. Та який там Пінзель! А ще ж завважте, що він мав послідовників, його наслідували, копіювали, хто як міг, кожен у міру свого таланту…

– А як ви визначаєте – він чи не він? – Галю ніби й не дуже розчарувала та відповідь.

«Хлопчача стрижка» («Мистецтвознавець», – припустив Іван) не почула – вона крутила яблуко в руках.

– Як фахівці роблять висновки? Як визначають? – повторила шефиня.

– На основі архівних документів, роблять стилістичні порівняння… Є своя методика. Я, власне, зі скульптурою вісімнадцятого століття працюю побічно, в мене інший напрямок.

– Його можна розняти, – підказала Галя.

– Розняти? – Жінчині пальці намацали місце з’єднання, повернули у протилежні боки – яблуко розтулилося.

– Нема сумніву, що це липа, – констатувала «хлопчача стрижка».

Галя вперше бачила людину, яку цей момент не вразив. «Ну розкрилося – і що?» – було написано на жінчиному обличчі.

– Тільки це можу стверджувати, – спокійно повідомила жінка.

– Липа?

– Дерево – липа. Якісна робота, але підробка. Талановита містифікація. Штучно зістарена новоробка.

Вона стулила половинки яблука, а тоді знову їх розняла. Цього разу щось змусило жінку пильніше придивитися до його нутрощів, вона віддала одну половинку Галі, а другу мало не нюшила, наблизивши до короткозорих очей.

– Цікаво, – сказала нарешті. – Те, що я бачу, – або дивний збіг, або жарт, а найімовірніше – відверта провокація… Хтось намагався повторити печатку Пінзеля, доволі невдала спроба…

Вона провела пальцем по нерівній опуклості на внутрішньому боці яблука, поруч із тим місцем, де насінини ховаються в чарунках.

– Приблизно така сама мітка є на плечі… – Вона підвела очі. – Якщо ви більш-менш обізнані з творчістю Пінзеля…

Галя ствердно хитнула головою.

– … на плечі «Алегорії Мужності».

Галя знову хапливо кивнула: мовляв, знаю про таку скульптуру і про малюнок на її плечі. І миттю відчула роздратування від того, що намагається сподобатися співрозмовниці. Чи що означає її запопадливість?

– Та скульптура… – лагідно провадила тим часом жінка, якій, одначе, здалося, що її співрозмовниця лише вдає з себе обізнану в цьому питанні, – та фігура юнака викликає щире захоплення, бо напрочуд досконала. Але насправді вона має помітний ґандж – опуклий малюнок на плечі. Наче потворний знак від опіку.

– Подібний до колоїдного шраму, – додала Галя.

– Саме так, – здивовано підтвердила «хлопчача стрижка» (лише тепер жінка повірила в обізнаність своєї співрозмовниці). – Тоді ви знаєте, про що йдеться. Обличчя чоловіка – ось що чітко прозирає на плечі скульптури. Це міг бути автопортрет скульптора, єдине зображення Пінзеля. До таких автографів удавалися майстри у вісімнадцятому столітті. Хоча… це тільки гіпотеза, до якої я ставлюся з неабияким сумнівом. А щодо вашого яблука, то хтось, знаючи про «Алегорію Мужності», міг просто так пожартувати.

І тут Галя зрозуміла: жінка ж на неї натякає, мовляв, майстерно виготовили підробку, тепер намагаються продати.

– Але це яблуко… – Галя спробувала захистити його. – Воно має певні властивості… Коли воно потрапило до нас із товаришками, то якимсь чином – не знаю, як саме, – вплинуло на наше життя. На певні важливі речі, розумієте? Воно – звучить дивно, а все ж… – ніби притягає сприятливі умови й обставини, розумієте?… Творить удачу і підтримку… Відтак те, чого прагнеш, справджується. Без власних зусиль нічого б, звісно, не вийшло, – поспішила додати вона, – але, з іншого боку, і без нього б не вдалося, розумієте? Відчувався певний взаємозв’язок, такий собі ланцюжок: думка – бажання – певні маніпуляції з яблуком – зусилля – результат.

Із виразу жінчиного обличчя було зрозуміло, що вона лише з увічливості слухає, силкуючись приховати іронію в погляді. Вона озирнулася на групку людей, що збиралися біля машини неподалік, стулила половинки яблука, старанно припасувала одну до одної. Галя стежила за її акуратними рухами, розуміючи, що даремно спробувала ще раз перевірити свою версію про автора яблука.

– Принаймні тоді, коли це яблуко до нас потрапило, воно діяло як своєрідна чарівна паличка… – Її слова пролунали геть непереконливо.

– А потім? – усміхнулася жінка.

– А потім щось сталося, воно ніби вичерпало свої чудодійні можливості.

– А ви не ховайте його по коробках, – уже відверто сміялася «хлопчача стрижка». – Дайте йому подихати вітром, сонцем, відчути погляди людей, випустіть його на волю, може, воно, наче батарейка, мусить заряджатися.

Жінку гукнули – вона рішуче озирнулася. На неї вже чекали біля машини. Дехто з приїжджих помітно пожвавішав, із полегкістю залишаючи непривітне місце.

– Зрештою, можна показати вашу знахідку ще комусь…

– Дякую, не варто.

«Хлопчача стрижка» махнула рукою колегам: іду! І подала Галі яблуко.

– Нам іще до Бучача їхати… А це ваше яблуко – не помічали? – схоже на айву.

Чомусь ця жартівлива заувага зачепила Галю. Ще й підбори туфель, не менш недоречних тут, ніж домашні капці, повсякчас угрузали в землю. Вона переступала з ноги на ногу, як учениця біля дошки. Яка айва?

– На вашому місці… я принаймні спробувала б це перевірити. – У Галиному голосі прозвучали нотки такої переконливої впевненості, несподіваної навіть для неї самої, що жінка зупинилася. – Новачкам щастить. Ви все зробили як слід, ритуал відбувся, вам залишилося подумати про якесь бажання.

Галя дивилася вслід своїй співрозмовниці. Та видалася їй зарозумілою й занадто категоричною. Досить. Припинити будь-які спроби консультацій, щоб не викликати очевидних чи прихованих глузів. Пінзель то чи не Пінзель – правду кажучи, авторство нічого не важило. Яблуко наділене надзвичайними властивостями, воно таїть у собі не менше загадок і запитань без відповідей, ніж його гіпотетичний автор. Невідоме авторство не змінювало суті цього предмета, без сумніву надзвичайного.

Вона залишила яблуко на задньому сидінні в салоні й пішла з фотоапаратом до церкви привітати отця Михайла, до якого вже можна було доступитися.

… Галя так і не довідається, що її випадкова знайома за кілька днів буде вкрай здивована несподіваним збігом обставин. Бучачани, які зустрінуть музейників вороже й навідріз відмовляться від усяких спроб порозумітися, які нізащо не захочуть віддавати на виставку до Парижа дияконські врата з церкви Святої Покрови, за кілька днів змінять свою думку й погодяться віддати реліквію на якийсь час, дарма що попередній досвід свідчив: усе, що беруть тимчасово, ніколи вже не повертають. Отож, серед сорока семи робіт Майстра, що їх відібрали фахівці для виставки у Франції, будуть і різьблені врата з Покровської церкви, а кам’яна скульптура Пінзеля залишиться в селі, у надійному сховку, накрита веретою. Певні логічні пояснення ці два факти, без сумніву, мали. Але жінка, яка в Рукомиші назвала яблуко айвою, навіть не наважилася ні з ким поділитися дивним спогадом і, зміркувавшись, визнала його за один із випадкових збігів, якими рясніє життя. Того дня, в Рукомиші, йдучи від жінки з яблуком до своїх колег, вона подумала: «Гаразд, зі “Святим Онуфрієм” не склалося – нехай би вдалося переконати бучачан…»

Поки Галя говорила з людьми, поки обходила церкву з фотоапаратом у руках, Іван, відкинувшись на сидінні, спав. Він умів засинати будь-де і відновлювати сили за півгодини. Коли розплющив очі, внизу, біля церкви, отець Михайло говорив щось у камеру: невідь-звідки взялися телевізійники, вони кивали головами, приступивши до нього зі своїми мікрофонами.

Священикові було не до яблука, Галя його так і не показала.

…За вікном – змазаний строкатий малюнок придорожніх дерев і кущів, миготлива імпресіоністична смуга. У машині затишно, наче в хатці. Босі ноги – на капцях, яблуко – на колінах, сонце бавиться з ним, пестить теплими полисками, торкається пальців рук.

– Справді роботи Пінзеля їдуть до Лувру?

Запитання вириває Галю з млосної задуми. Іван пояснює: його найбільше здивувало, що до Парижа поїдуть навіть старі пошкоджені скульптури – без рук чи навіть без лиця…

– Звісно, поїдуть. У листопаді відкриють виставку.

– А що означають ті малюнки?

– Які саме?

– На плечі і той, що в яблуці. Вони що, однакові?

Галя лише кивнула, озвалася сонним голосом:

– Ніби автограф. Авторський знак.

Їй не хотілося більше про це говорити, принаймні сьогодні.

Свого часу яблуко вже побувало в руках експертів, вона вже чула: «Це не Пінзель». Тому й головному знавцю й рятівникові багатьох робіт скульптора – Борисові Григоровичу Возницькому – його не показала. Не склалося. А далі питання зникло само собою, бо яблуко втратило колишню силу, обдарувавши кожного за принципом «одна мрія в одні руки», струмок його щедрот усох, можливості вичерпалися – і яблуко сховали в Магдиній коморі на віллі «Зубрівка».

Розчарування від слів співрозмовниці не було. Навпаки. Як вона розгледіла те, чого ніхто не помічав дотепер? Ті всі нерівності й опуклості, що склалися в автопортрет майстра? Для цього треба було впіймати сонячне світло під певним кутом і чи не в певному місці, рознявши половинки яблука під самим Бучачем, де скульптор жив від середини сорокових до початку шістдесятих років вісімнадцятого століття…

Це відкриття таке ж невідворотне, як обіцяний землетрус у Рукомиші.

2. Ірина. Хто не вміє тримати язика за зубами?

Перевірила своє спостереження, наче дослід провела. От, мовляв, іду тепер на зустріч із дівчатами. Тою самою дорогою, що й до музею, на якій переважно все й трапляється. Тими ж вулицями. Щоправда, не до самої Митної площі,[6] де музей Пінзеля. Перед Бернардинським костелом повертаю ліворуч. І що я бачу? А нічого. Нічого не відбувається. Звичайні перехожі довкола.

Де ж ті пінзелівські типажі? Де ті химерні подорожани?… Немає. Заклопотані сучасники поспішають хто куди. Хаотичний мурашник великого міста. Емоції ховаються за масками байдужості; лише коли-не-коли зблисне живий погляд – усміхом або глибинним смутком. Але ніщо не викликає ошелешення, як тоді, коли нетутешній подорожній трапляється назустріч, заблукавши у часі.

Пінзель розставляє своїх посланців тільки на шляху до себе. Ірина в цьому переконувалася не раз.

Глянула на годинник – іще є час. І пішла-таки на Митну. В музеї Пінзеля її вже впізнавали, вона переступала поріг і опинялася у вісімнадцятому столітті. Біля Самсона й Авраама, біля ангелів та Богоматері зі сльозою на щоці; на неї чекали музейні скульптури, застиглі у своїх гіпертрофованих позах, у пристрасному, екзальтованому пориві, а також добре знайомі постаті святих і грішників. Тепер основну частину робіт уже забрали на реставрацію й поспіхом готували до показу в Луврі. Газети писали про унікальність дерев’яних скульптур основоположника нової барокової експресивної пластики, про те, що нічого подібного до неї в Європі нема…

То чи спрацює нині теорія невипадкових зустрічей?

Ірина завжди іронічно ставилася до можливостей «яблука Пінзеля» і не надто цікавилася роботами майстра, який творив понад два з половиною століття тому, а тут саме від нього запалилася новою ідеєю і працювала тепер над новою колекцією одягу з робочою назвою – хто б сказав їй про це ще рік тому! – «Пінзель».

Майже всіх учасників майбутнього показу, тих, хто згодом виходитиме на подіум, Ірина побачила на вулиці. Дорогою до Пінзеля. Не раз ішла вона до музею барокової скульптури, навмисно подовжуючи й заплутуючи маршрут, бо вже знала: зараз почнеться… Шукала можливості затриматися, підгледіти і підслухати. Міські барви проступали чіткіше, форми робилися опукліші, обличчя наближалися так, що можна було розгледіти кожну рисочку.

Високе й низьке, виняткове й буденне поєднувалися в живі, рухливі форми. Царський, сповнений погорди, поворот голови звичайної жінки, що вибирає помідори на Галицькому базарі. Занурений у себе погляд чорнявого молодика з рельєфними засмальцьованими кучерями: він стоїть замислившись на зупинці, пропускає трамвай за трамваєм… Патриціанська горбинка носа – ах, яка лінія! – крикливий пияк завзято свариться з крамаркою в прочинених дверях, задирає до неба профіль із гострим кадиком.

Такі типажі траплялися лише дорогою до Пінзеля, а в інші дні його посланці ховалися в нетрях великого галасливого міста.

Одного разу Ірина пішла назирці за чоловіком екстравагантної зовнішності, наважилась, обганяючи, торкнутися його рукава…

– Не дивуйтеся, прошу вас… – почала була.

– Sorry? – усміхнувся він, показавши великі білі зуби.

Норвезького професора до свого майбутнього показу мало не залучила. Він натомість виявив неабияку зацікавленість, навіть запросив львівську дизайнерку, старанно розтягаючи голосні й приголосні звуки та демонструючи обізнаність із місцевими звичками, на-а кавву. Якби залишився у Львові до жовтня, охоче вдався б до new experience. Двозначно прозвучало. Продовжувати коротке знайомство – Йоган мав у Львові ще кілька днів – Ірина делікатно відмовилася.

Вона тепер слухала музику навіть на вулиці, хоч сама колись попереджала доньку: «Будь уважна, Сонько, я тебе прошу! Ходиш, вуха заткавши. Напруж увагу хоча б тоді, коли переходиш дорогу…» Зустрічі з Пінзелем лягали на музику його сучасників, Ірина накачала її з Інтернету – Бортнянського, Березовського, Веделя…

Обходила скульптури, наближалася до них упритул – вони вловлювали звуки в її навушниках і починали свій містичний танець. Часом, здавалося, вони ззиралися між собою за її спиною, надто пустотливі малі ангелятка.

Згодом вона зауважила, що Пінзелеві ще більше пасує новітня музика, особливо джаз: він обігнав свій час, разом зі своїми янголами, дорослими м’язистими хлопцями з гарними тілами та пухкенькими малятами-херувимчиками. Вона вдивлялась у фактуру понищеного дерева зі збереженим де-не-де шаром левкасу, заглядала в тріщинки. Її цікавила кожна складка на одязі, ці всі драперії, кожна випнута жила на шиї. Ніде вона раніше не бачила, щоб скульптор обдаровував ангелів такими людськими обличчями. Вони наче шкірилися до глядача й переморгувалися, щойно він відводив погляд.

Костел кларисок нищили дощі, сніг із дірявого даху рік у рік залишав на стінах, просто на розписах, брудні патьоки, у кутках було сиро і цвів грибок. А французи тим часом уже готували для дорогоцінних скульптур спеціальні ящики із клімат-контролем для бережного транспортування.

У прохолоді колишнього костелу лунали тільки її кроки. Ірина обійшла триметрового ангела, спробувала повторити позу скульптури: голову нахилила, руки склала перед грудьми… Неусвідомлений рух, потреба повторити досконалість.

Збоку за нею стежив, усміхаючись, чоловік. Спіткнулася на його погляді, зашпорталася, наче наступила на камінь. Звідки він тут узявся, цей відвідувач? Як вона його не помітила?

Повільно опустила руку, ледве стрималася, щоб і самій не всміхнутися. Надала обличчю виразу доскіпливого екскурсанта, що вивчає експонат, указівним пальцем торкнулася верхньої губи й перейшла до іншої скульптури. Глухий звук її підборів бився луною в стіни й віддавався під склепінням старого костелу.

– Що тут було за радянських часів? – почула позад себе. – Склад?

Озирнулася – це не до неї.

– Склад, – охоче відповіла музейниця, вийшовши зі свого закутка, – і наприкінці вісімнадцятого століття – теж склад. Тут, при костелі кларисок, був свого часу й жіночий монастир, а коли монастир закрили, то костел пристосували під склад.

– І що тут тримали? Каву? Дрова? Свічки? – допитувався відвідувач.

– Тютюн… Сто років – від кінця вісімнадцятого до кінця дев’ятнадцятого століття тут тримали тютюн. – Музейниця переводила погляд із чоловіка на жінку, розповідала їм обом. Більше нікого в музеї, крім цих двох, не було.

Ірина слухала одним вухом, нишком позираючи на чоловіка. Важко було визначити на око, скільки йому років. Геть сивий, коротке волосся їжачком. Обличчя, раз побачивши, вже не забудеш – через своєрідний, навіть унікальний малюнок глибоких зморшок на щоках. Від зовнішніх кутиків очей до підборіддя тяглися дві вигнуті борозни, два рівчаки, вони майже сходилися на підборідді, наче поздовжні заглибини на альті. Що ж, майстер Пінзель не порушив свого правила: він і сьогодні відрядив до неї посланця – тільки цього разу аж до самісіньких скульптур.

Вони вийшли з музею майже одночасно. Ірина стишила ходу, почекала, поки незнайомець порівняється з нею, а тоді без зайвих слів та обхідних маневрів, коротко пояснивши, хто вона така, запропонувала йому взяти участь у показі мод за мотивами творчості Іоана-Георга Пінзеля. Чоловік не здивувався, тільки лінія зморшок ворухнулася.

– Моделлю, – усміхнувся, – бути ще не доводилося.

Ірина залишила йому свою візитку. Він відповів, що забув свої вдома, вона записала його телефонний номер та ім’я в мобілку – Ян Кумпа.

Дивний видався вечір. Мабуть, вона загралася в ті подібності, бо дорогою до ресторанчика зустрівся їй ще й батяр,[7] схожий на Андрія, її чоловіка, вже знову колишнього. Вона миттю зреагувала на цю випадковість: відсахнувшись від зустрічного, затримала на ньому погляд – він це помітив, була впевнена, навіть озирнувся їй услід. Вона теж за деякий час не стрималася й зирнула через плече: чоловік і на відстані статурою та ходою скидався на Андрія.

Той шлюб був приречений на фіаско. Після того як вони так несподівано й блискавично зійшлися вдруге – на щиру втіху доньці і друзям, – Ірина недовго відчувала себе двадцятирічною. Відновлений зв’язок протримався недовго. Чого так сталося? Їхнє повторне об’єднання було наче той сяк-так загоєний перелом кісток. Якось воно стулилося і якось трималося купи, але нило й сіпало раз у раз, віщуючи новий напад болю. Невдало зрослося. Довелося вдруге зламати, ризикуючи залишитися на все життя калікою. Андрій на це зважився перший: утнув у своєму дусі – знайшов собі роботу в Лівії (сказав, що запропонували), там, мовляв, сухий закон, от я й житиму за законом. Наче річ була тільки в тому, що він почав випивати. «Кругом сама брехня, – сказав якось він їй. – І ми всі ділимо між собою відповідальність за цю брехню». «Живи своїм приватним життям, – сказала вона тоді, – іншого в нас не буде». Він тільки глянув на неї й нічого не відповів.

Тепер Андрій пильнував здоров’я жінок десь у Лівії. Шоколадні немовлята приходили в білий світ через білі руки львівського лікаря, який начебто без ніяких емоцій покинув своє відділення в пологовому будинку хоч здавалося: ніколи звідти не піде. Роками вкладав у цей заклад усю свою енергію, весь свій час, а тут зняв з полиці щербате керамічне горня, зібрав валізу – тільки його й бачили. Ніби на іншу планету перебрався. Говорить тепер арабською мовою, повертатися не збирається і справді, як каже Сонька, не п’є. Вона з батьком скайпом спілкується.

Вечір не приніс полегшення: серпнева спека лише відступила, але розпечений асфальт і далі випромінював тепло. Ірина відповіла на привітання двох незнайомих жінок, таке траплялося не раз: вони її знали, вона їх – ні. З кожною публікацією в журналах мод, із кожним її новим інтерв’ю такі випадки частішали. Усміхнулася їм, ніби знайомим. Глянула на годинник: до зустрічі було ще кілька хвилин. Переступила поріг кав’ярні – і наче у прохолодну воду зайшла. Кондиціонер, зручні крісла, приємний запах. Коли б не розмова, заради якої вона подруг покликала, все було б чудово.

Про Андрія вона з дівчатами не говорила. Вони не надто й розпитували, а вона не давала приводу цікавитися. Коли він від’їхав, вона з гарячковим піднесенням узялася вдосконалювати свою майстерню-ательє і, зробивши кілька випадкових кроків, раптом заспокоїлася й зосередилася на основних напрямках. Люди потребували капелюшків, шапок, кепі та інших жіночих і чоловічих головних уборів. Безліч потенційних клієнтів у холодні місяці ходили вулицями простоволосі, бо вважали, що їм шапки не пасують. Ірина поставила собі за мету переконати скептиків у протилежному. Вона вигадувала фасони, трансформуючи основу давнього народного строю в сучасні варіанти, черпала натхнення в минувшині, зміцнювала свої ідеї можливостями новітніх технологій. Дівчата-майстрині втілювали її задуми, а покупці не обминали маленької крамнички «Крапка над і», яка містилася в бічному крилі Ірининої майстерні й мала окремий вхід і вигадливо оформлену вітрину. Не тільки головні убори продавали там, а й авторські торби – «шалено привабливі», як висловилась одна захоплена клієнтка. Ті полотняні торби на двох ручках прикрашали аплікаціями, вишивками, принтами, використовували різноманітну техніку. І ціни на них були цілком прийнятні. Часто траплялося й таке: хтось приходив по недорогу торбу, а йшов додому ще й із шапкою, яку давно шукав; вона наче навмисно саме для нього була зшита, і її ціна вже нічого не важила.

Так чи так, але Ірина і далі влаштовувала покази своїх нових авторських колекцій – з подиву гідною затятістю, двічі на рік. Задля цього доводилося додержувати суворої дисципліни, дивуючи оточення своєю організованістю. Вона жила за своїм власним календарем: нова колекція на осінь-зиму, нова – на весну-літо. Рік у рік. Якоїсь бізнесової користі й фінансового зиску з тих показів майстерня не мала. Надто останніми роками, коли малий бізнес потерпав від загальної скрути. Але Ірина повторювала улюблену фразу тітки Уляни: «Все так не буде», – і разом зі своїми закрійницями та майстринями знов і знов бралася до чергової колекції, а заробляли вони на торбах, шапках і капелюшках.

Вона й сама носила те, що виготовляли в її майстерні, була мов наочна реклама своєї фірми. На неї скрізь усі роздивлялися, вивертаючи голови. Останньою її фішкою – вона запевняла, що це потреба часу, – стали дві сумки. Водночас. Носила їх парами, їй було так зручно. Одна на плечі, на широкому довгому ремінці, друга – на короткій ручці завширшки з долоню. Або одна – на папери й документи, друга – на косметику та всякий дріб’язок, на мелену каву в паперовій торбинці і на сушену м’яту в бавовняному мішечку стягнутому тасьмою. Був іще такий варіант: обидві сумки – майже однакові, одна менша, друга більша, пласкі і зручні саме в парі, та ще й в одній руці. Одна – з айпадом, друга – з тим, що жінки зазвичай носять із собою.

У тому, щоб розкласти свої речі в дві сумки, був певний сенс, не кожному зрозумілий. Ірина цю потребу в своєрідному комфорті обертала на повсякденну моду, вигадуючи безліч варіантів і комбінацій. Тут головне було не збитися на банальність – не сумка та продукти в целофановому пакеті (такі поєднання для жінок були надто буденними), а саме дві різні жіночі сумки. В одній з них можна було ховати хліб, помідори й кефір, але про це ніхто б не здогадався. Ірина любила і чоловічі сумки, особливо лаконічні несесери без жодної прикраси, з безліччю кишеньок. У чоловічому гардеробі є сила-силенна зручних, практичних і гарних речей. «Не варто відмовляти собі в тому, щоб мати їх», – пояснювала вона свою схильність запозичувати чуже.

У новій кав’ярні, куди вона покликала дівчат, іще ніхто з них не був. Вони взагалі зустрічалися тепер нечасто. Бажання та потреба залишилися, а можливості зникли. Соромно сказати, ганьба визнати: це колись були «фіалки щосереди» і зустрічі щотижня. А тепер їхня четвірка геть вибилася з ритму – то одна не може, то в другої не виходить, то третя десь їде, а четверта пропонує іншу дату.

Тиждень тому дівчата влаштували Ірині сюрприз. Зателефонували: «Ти вдома? То став чайник! Ми зараз будемо, скільки можна відкладати зустріч». Вона миттю зметикувала: є риба, є листкове тісто з супермаркету. «Привезіть білого сухого», – попередила. І коли вони приїхали, в духовці вже рум’янився пиріг із нототенією…

Готує вона не так часто, але, якщо вже береться, оплески вдячних їдців гарантовані.

Кількох днів не минуло відтоді, а Ірина вже не раз відганяла від себе думку: краще б вони тоді не приїздили. Вона не стрималася того вечора й розпатякала завчасу свій секрет, а хтось із найближчих подруг передав його далі. Дійшла цього висновку безсонної ночі, коли все розклала по поличках і зрозуміла: ніхто не міг того знати, що знають її товаришки. Тому і збирала їх, зосереджена й діловита, неначе прес-аташе перед відповідальною прес-конференцією. Тому і вийшла раніше, щоб заспокоїтися й не наламати дров.

Офіціантка в синій сукні з білим комірцем упізнала Ірину:

– Ах!.. Не може бути, я щойно про вас у журналі читала! Як мені ваші торби подобаються! Особливо ті, з ромбами! Я таку маю, мені товаришки подарували. Ви моя улюблена дизайнерка!

Дівчина стояла, притискаючи до грудей записника. Ірина знітилася, уявивши, яке набурмосене обличчя в неї щойно було. Замовила різні страви, щоб можна було скуштувати всього, вибрала десерт – груші в карамелі, а з вином постановила зачекати: хтозна, чого дівчата забажають.

Офіціантка повернулася, накрила стіл на чотирьох і витягла з кишені листівку: підпишіть мені, будь ласка! Ірина спитала ім’я і, майже не відриваючи олівця від паперу, однією лінією намалювала дівчину з таким самим косим чубком, у форменій темній сукні з білим комірцем і з торбою-тайстрою в ромби на плечі. Як іноді легко зробити людину на мить щасливою! Офіціантка сяяла.

Дівчата прийшли одна за одною. Ніхто не спізнився. Галя перша. Поставила біля себе велику сумку, схожу більше на дорожню, сіла спиною до дверей, роззирнулася по невеличкій затишній залі: гарно! А тоді почала розповідати про Рукомиш, але зупинилася, простеживши за поглядом Ірини, повернулася – на порозі стояла Луїза… У новій сукні баклажанового кольору з ниткою перлів на шиї. Привітання, поцілунки, усмішки… Повела знову: «Так от, кажу, у Рукомиші…» Але Луїза навіть не встигла второпати, про що йдеться. З’явилася Магда з новою зачіскою. Попелястого відтінку русяве волосся ніколи не знало фарби, тепер, пострижене коротше, ніж зазвичай, воно ще більше підкреслювало морську засмагу на обличчі товаришки. Магда ще тиждень тому зібрала щедрий урожай компліментів на Ірининій кухні, під рибний пиріг із білим вином. Куричі кілька днів тому повернулися з Созополя, куди їздили з дітьми. Вони залишалися вірними Болгарії. Стрижка і щоденні пірнання по рапани й мідії зробили Магду на кілька років молодшою.

– Знаєш, що твоя перукарка мені сказала? – Магда всміхнулася до Галі. – Чого не зможе психотерапевт, те легко вдасться перукарці першої категорії, не кажучи вже про вищу… А що? Давно такого настрою не було, а секрет полягає у вдалому поході до перукарні.

Подруги жваво й піднесено обговорювали ефект перевтілення. Тільки Ірина поводилася стримано, усміхалася, мовчки похитуючи головою. Розмова – під вино та наїдки – не зосереджувалася на чомусь одному: то котилася, перестрибуючи й повертаючись до початого, а то раптом заглиблювалася в якусь дрібницю чи уривок випадкової фрази, аж нарешті, проковтнувши поспіхом кілька важливих новин (потім, мовляв, до них вернемося!), усі загрузли на темі Пінзеля. Принаймні двом із чотирьох цієї миті вона була найближча. Проте активність демонструвала лише Галя. Ірина сиділа напружена й замислена. Галя готувала для свого журналу спеціальний репортаж про скульптуру святого Онуфрія, яку восени мали повезти до Лувру, а тепер уже ніхто й не знає, чи повезуть. Фігуру перенесли з напівзруйнованої церкви і сховали десь у селі, найпевніше у священиковій хаті.

На товаришок чекав сюрприз. Галя витягла з великої сумки коробку, дістала яблуко. Давно не бачили? Справді, давно. Відтоді як переконалися, що колишнє диво втратило свої властивості: загадуй чи не загадуй бажання, хоч жартома, хоч серйозно – не допоможе нічим. Виконало по одному, нехай і найважливішому, – і досить. Але якщо добре розміркувати, то самі собі усе й зробили. А яблуко відіграло роль додаткового стимулятора, пришвидшувача подій.

– Чого ти раптом про нього згадала? – Луїза торкнулася губами краю фужера.

Вона смакувала вино, не звертаючи уваги на сир, бо додержувалася тепер суворої дієти, з якої викреслила все біле. Сири теж потрапили під загальне правило, хоч дівчата запевняли Луїзу, що молочних продуктів воно не стосується.

– Хочу вам дещо показати… – Галя обережно розгорнула яблуко, поставила в центрі стола одну половинку. – Дивіться! Бачите? Ось тут, трохи праворуч, під таким кутом… щоб світло звідси падало… та ви що! Куди ви дивитеся?

Першою озвалася Луїза:

– На обличчя ніби схоже…

– Обличчя і є, – підтримала Магда. – Ці опуклості – то ж ніс, брови, губи…

Галя чекала, що дівчат візьме шок, а вони тільки визнали, що раніше не помічали тих нерівностей на внутрішній поверхні.

При певному освітленні рельєф усередині яблука перетворювався на лице – саме на лице людини, і ця людина стогнала, кричала або відчайдушно намагалася щось сказати.

– Схожий портрет є на плечі скульптури… – Ірина наморщила чоло. – Як її?… «Алегорія Мужності»!

Вона вже знала про Пінзеля та його роботи не менше за Галю.

– Мистецтвознавці вважають, що це автопортрет Пінзеля, – пояснила дівчатам Галя.

– На деяких моїх моделях у новій колекції будуть принти з цим портретом, – знехотя докинула Ірина. – Але про це – попереджаю! – не варто нікому розповідати.

Дівчата забули про яблуко. Ірина наче довго стримувала себе і от нарешті дала волю язику, її голос задзвенів чужими напруженими нотами.

– Чого ти? – не зрозуміла Магда.

– Якщо я вас… усіх разом… чи кожну окремо… прошу… – Ірина чітко вимовляла слова, роблячи між ними помітні паузи, – прошу про щось не розповідати… то я сподіваюся на ваше мовчання. На те, що так воно і буде.

Подруги спробували всміхнутися.

– Ой-ой, скільки пафосу навколо чергової таємниці, звісно, мовчатимемо як рибки. Кажи.

Галя підняла долоню:

– Обіцяю!

Луїза кивнула головою. Магда чи то вдавано, чи то здивовано розвела руками:

– Та не тягни вже, кажи. Звісно, нікому нічого не розповімо.

Але Ірина не мала наміру підтримувати жартівливий тон. Настрій, що його вона так старанно тамувала, вмить вирвався на волю. Тепер його вже було важко приховати. Вираз її обличчя був такий, що стало зрозуміло: їй не до жартів.

Подруги припинили дзеленчати ложками в горнятках із кавою та шарудіти серветками.

– Що сталося? Нікому ми про ті принти не розкажемо, чого так хвилюватися?

– Які, до дідька, принти? – Ірина стягла з колін яскраву серветку і ляснула нею по столу. – Через ваші довгі язики до мене тепер не приїде… – Вона зупинилася на мить і закінчила: – Вів’єн Вествуд. Доведеться обходитися на показі без неї. Зрозуміло?

Ніхто нічого не зрозумів.

– Як не приїде?

– А ми тут до чого?

– Наші довгі язики???

На них почали озиратися ті, хто сидів за сусідніми столиками. Подруги стишилися, зсунули голови до центру стола і зажадали від Ірини, чиє обличчя пішло червоними плямами, пояснень.

З’ясувалося, що сталася катастрофа: котрась із трьох – Галя, Луїза або Магда – розповіла, бовкнула, розпатякала, одне слово – зрадила. І тепер те, що було під категоричною забороною, – інформація про приїзд Вів’єн Вествуд до Львова – вже не таємниця. А саме на цій жорсткій умові, власне, наполягала британська дизайнерка: ніякої попередньої інформації, аж поки з’явиться остаточне підтвердження. Ірина, цілком зрозуміло, не стрималася, розповіла. Але ж своїм найближчим подругам! І просила тиждень тому на кухні: «Дівчата, благаю, нікому».

І що вийшло?

Дівчата не зводили з неї очей: що вийшло?

Приходить вона на прямий ефір, а дівчина-телевізійниця, яка їй надзвонювала, випалює перед камерою: «З абсолютно достовірних джерел нам стало відомо, що до Львова приїздить зірка світового дизайнерського мистецтва Вів’єн Вествуд! Вона вийде на подіум як звичайна модель, щоб підтримати свою українську подругу! Вітаємо!»

Ірині мало не відібрало мову ледве виплуталася, сказала: мовляв, про це ще зарано говорити, і яка там подруга, щось намолола, виправдовуючись із дурнуватим виглядом.

А далі – який жах! – новина розлетілася Інтернетом: до нас їде незрівнянна Вествуд!

– Скажіть ще, що ви вчора Інтернету не бачили, не читали нічого. В Україну, до своєї подруги, їде сама Вествуд! Кожен прибрехав, що зміг. Один сайт навіть написав, що це буде спільна колекція, яку незабаром покажуть у Європі. Ви що, не чули, не бачили?

– А ти думаєш, світ лише навколо тебе крутиться? Уяви, не бачили! Яке це має значення?

– Тепер уже ніякого! – махнула Ірина рукою.

Збіг чи не збіг, але з офісу Вествуд надійшло вибачення: доведеться відкласти візит до іншого разу, Вів’єн не зможе приїхати з поважних причин. З яких саме, не уточнено, лише натякнули на стан здоров’я. Хіба можуть такі збіги бути випадковими?

– Що ж ти одразу нам не подзвонила? – Галя отямилася першою.

Її найбільше здивувало не саме розголошення таємниці, а те, що Ірина витримала кількаденну паузу, знаючи про витік інформації, запідозрила їх у надмірній (та що там надмірній – злочинній) балакучості або, кажучи просто, у зраді інтересів товаришки, однак телефоном розмовляла з ними нормальним тоном, готуючи отакий розбір польотів.

– А я хотіла на вас подивитися! – підтвердила підозри Ірина. – В очі ваші хотіла глянути!

– У брехливі очі зрадниць! – ядуче додала Луїза.

– Дівки, – Магда зупинила сварку, підвівши долоні вгору, – що взагалі відбувається?

– Це я вас запитую, що відбувається, – на Ірину як найшло.

Вона не дала себе збити на манівці, ставила одне запитання за одним, із притиском, наче слідчий. Подруги слухняно відповідали, піддавшись її енергії, дозволивши втягти себе в небезпечні і принизливі розбірки; вони плуталися у відповідях, червоніли й затиналися. «А може, ти Соньці своїй сказала?» – «Сонька нікому не розповіла б!» – «А може, комусь на роботі?» – «Та яке на роботі?… Я лише вам сказала».

– А я навіть Куричеві нічого не сказала, – виправдовувалася Магда. – Запитай у нього. Ти ж знаєш: він ніколи не бреше, навіть коли варто збрехати.

Двічі дзвонила Сонька, і двічі схвильована Ірина збивала доньчині виклики, випадково торкаючись не там де треба на своєму новому сенсорному телефоні, до якого вона ніяк не могла звикнути. Він її дратував, вона вже поклала собі поміняти його на звичний.

Розходилися з неприємним осадом на душі. Навіть груші в карамелі не поліпшили настрою. Жодна їхня зустріч не мала такого сумного фіналу. Траплялися, звичайно, якісь непорозуміння, але щоб прощатися, ховаючи очі, – такого ще не було. І кожна подумала, що всяке може бути. Може, і справді хтось проговорився… Ненавмисно, певна річ, а просто не подумавши про можливі наслідки. З певністю можна сказати хіба що про себе: я й словом ніде не прохопилася, не видала таємниці. А інші – хтозна. Може, десь і обмовилися…

Хробак сумніву ворухнувся в душі кожної і спричинив те, чого між ними теж ніколи не було, – плітки позаочі. Луїза, ледве переступила поріг свого помешкання, зателефонувала до Галі:

– Я розгубилася, чогось бекала, як та вівця. А слід було сказати Ірині, що вона з глузду з’їхала. Що виробляє! Ви як собі хочете, а я зараз їй подзвоню і дещо скажу. Зовсім зазіркувалася. Як не скажу – не засну.

І вони несподівано зійшлися на тому, що популярність відомої дизайнерки, їхньої близької подруги, відчутно зіпсувала її вдачу. Ірина тепер не знаходила й годинки на товаришок, натомість марнувала вечори у «Фейсбуці», відписуючи незнайомим людям. А ще вона ґуґлила інформацію про себе і болісно реагувала на гризню колег, про яку навряд чи здогадувався хтось не з дизайнерського кола. Але їй здавалося, що це і є одна з найважливіших проблем світу.

– А ми що, кращі? – розвинула тему Галя. – Теж одна на одну часу шкодуємо. З кимось другорядним іноді більше буваємо, ніж із близькими людьми. Щось важливе минає повз нас, і от ми вже дожили до того, що з’ясовуємо, хто кому і що сказав.

З кімнати, де перед телевізором сидів Віктор-старший, пролунав дзвінок. Стаціонарний телефон озвався. Це була Магда. Вона не могла пробитися до мобілок – ні до одної, ні до другої. Так і розмовляли втрьох – дві по мобілках, третя – по стаціонарному, чуючи розмову. Трохи градус напруги збили, але розради не досягли. «Ми її втрачаємо! – зміцніли на думці. – Треба щось робити».

А Ірина тим часом чистила ванну. Шурувала щосили, захистивши руки високими гумовими рукавичками. І так, і так прокручувала в голові всі запитання й відповіді, всі репліки. І не могла дійти жодного висновку. Кожна могла бути винною, так, принаймні, здавалося. Магда помітно розгубилася й затято виправдовувалася – це могло означати, що саме з її язика злетіла заборонена інформація. Але де це сталося? Кому вона могла сказати?… Коли?… Луїза була незвично агресивна, що теж могло свідчити про її провину. Галя очі ховала… Хтось із них бовкнув не подумавши, а в Ірини тепер – величезна неприємність. Та що там неприємність – катастрофа і кінець усіх сподівань. Бо відмова Вів’єн Вествуд – це подія з категорії «гірше не буває».

Пояснення прийшло, звідки не чекала.

– Ніхто мені не радий, я бачу!

Сонька в дверях. Руда голова – наче помаранчева кулька: знову експериментує з зовнішністю.

– Але ж і вираз обличчя! Чого така червона, мамук?

Ірина відкинула пасмо волосся з чола, намагаючись не торкатися обличчя рукавичкою.

– Прибираю, тому й червона. – І знову схилилася над ванною.

– А з дівчатами чого сваришся?

Ірина підвела голову:

– Звідки знаєш?

– Чула, як ви сперечались, поки мобілка не вимкнулася. – Сонька відповіла з гардеробної (третя кімната у них і далі правила за гардеробну), чіпляючи на манекен свою сумочку. – Коли ти вже навчишся нею користуватись?

– А ти коли навчишся не чіпляти сумок на манекен? Он поличка.

Сонька мовчки перекинула сумку куди треба.

– Нічого ж складного, мамук! – провадила далі. – Дивись, що купила до чаю…

Ірина глянула на паперовий пакет, який апетитно пах свіжим печивом із корицею.

– Ми при тобі не сварилися, – обережно зауважила.

– Ти телефон одразу не вимкнула – я й почула, як ти казала: «Розпатякали, а признатися боїтеся, кози…»

– Не казала «кози».

– Я близько до тексту передаю. Ще казала, що нема більшої підстави, як від своїх. А Луїза тобі: «А може, ти малій розповіла?» А ти: «Мала нікому не скаже…» Мамук, ну сама ж капці розкидаєш, де другий?… Клади на місце.

Ірина – за Сонькою шнурком на кухню, а та, виклада ючи продукти, не замовкає:

– Тоді Луїза до тебе: «А на роботі?» А ти: «Ні-ні, яке на роботі! Коліться, дівки, хто підлянку вчинив?» Понюхай!

– Не хочу. І що?

– Нічого. Далі я вимкнулася – ще почую щось не те… І, ставлячи чайник на вогонь:

– Дивись, мамо, вскочиш у халепу.

Ірина дивилася на доньку, тримаючи руки в рукавичках, наче хірург перед операцією. Тяжка підозра, що пуп’янком завмерла у думках, почала розгортати небезпечні пелюстки. Сонька замовкла, посмикуючи себе за кульчики у вусі. Пе-резирнулися, без слів обмінявшись думкою-передчуттям, що блимнула в обох одночасно. Червоний вогник на переїзді попередив: увага!

– Коли ти з ними на кухні розмовляла? – першою порушила тишу Сонька. – Який це був день?

Ірині не треба було пояснювати, з ким – з ними. З дівчатами, звісно.

– Минулої середи вони були тут.

– Дай мо білку.

Сонька пробіглася пальцями по екрану – немов по ковзанці: шурх-шурх. Ірині б так навчитися пурхати по клавіатурі. Два тижні минуло відтоді, як мобілка з кишені випала у воду і вона змушена була купити нову і то під доньчиним тиском – останню модель. Уже можна було б і навчитися користуватися сенсорним телефоном, але не з її теперішніми нервами. Невимовно дратувала ця мобілка, Ірина звикла до звичайної, кнопкової.

Присвиснувши, Сонька простягла матері список вхідних дзвінків. Дівчина з телебачення двічі телефонувала їй саме того вечора, коли вони на кухні говорили про Вів’єн Вествуд.

Вона тоді ще не навчилася як слід поводитися з сенсорним екраном. Розмова не розз’єдналася, на тому кінці зв’язку впіймали клаптик цікавої інформації й уже не змогли відмовити собі в задоволенні підслухати сенсацію. З надійного джерела! Найнадійнішого! Від самої Ірини все й дізналися.

Ірина застогнала. Вона сама в усьому винна. Стягла гумові рукавички, пожбурила у ванну. Який жах! Мої дівчата… Як вимолити у вас пробачення?…

Вона таки прорвала телефонну блокаду – в усіх трьох спочатку було зайнято, а тоді їй відповіли – і одна, і друга, і третя. Її, звичайно, пробачили, але щось гірке так і не розтануло між ними. Застрягла якась скалка, відразу й не висмикнеш.

– Тобі треба як слід відпочити, – сказала Луїза, – якийсь позитивний струс собі влаштувати, ти зовсім загнала себе, чуєш, Ірино? Ти втомилася, на тобі ця вся надмірна увага, інтерв’ю, робота, колекція… Ти не можеш отямитися після Андрієвого від’їзду, дарма що вже стільки часу минуло! – Останнє вголос не сказала, лише подумала. – Ти занадто зосереджуєшся на собі, розумієш? Егоїсткою робишся! Егоцентричною істеричкою. Що таке, зрештою, приїзд Вествуд? Ну, не змогла. Може, це на краще. А ми в тебе одні. Нас у тебе інших не буде, не ображай нас.

Ірина наревлася перед сном, було страшно усвідомити: якби вона випадково не зрозуміла, що сталося насправді, то так і тягала б у собі цю кригу чорної підозри. Знала ж: дівчата ніколи їй поганого не зроблять – а от далася на свою ж провокацію. Вона кожній про це щиро сказала. Дівчата їй відповіли, що вже обговорили тему «Що з нашою Іркою?». Вона була лиха на себе. Щось не розтануло там, де серце, і в очах холодний пісок поколював: неначе засіли і там, і там крижані скалки.

А назавтра всіх обдзвонила Луїза.

– Все, – сказала, – досить відкладати свої плани. Нам усім негайно треба перекинути увагу на щось інше. Ми геть засмикані. Їдьмо до моїх у Верховину,[8] замовляю будиночок: у бабці нема де розміститися. Тих будиночків тепер на всякий смак. А до баби до моєї навідаємося в гості. Познайомлю вас зі своєю гуцулкою Ксенею. Програма така: будемо там два дні. Котрогось із них, аби погода була добра, зійдемо на гору Піп Іван. Усе, ніяких відмовок.

Ніхто не міг собі дозволити такої розкоші – все зненацька відкласти й зірватися в Карпати. Що вони – дівчата безтурботні, не обтяжені обов’язками?

В Ірини кожен день тепер на вагу золота – показ насувається, наче поїзд, уже й стукіт коліс чути, роботи – вагони і вагони.

Галя мусить здати свій репортаж до журналу, ще й вичитувати усі матеріали наступного номера. І Віктор-старший щойно вийшов із лікарні… Нема часу на себе!

У Магди теж усе непросто: Алла, помічниця в господарстві й нянька її дітей, має якісь сімейні проблеми, тому нема з ким Соньку та Кузьму залишити. Мама з татом от-от мають приїхати погостювати.

Та й сама організаторка подорожі чекає на чоловіка – за кілька днів Кінь повертається з відрядження.

Ніхто не міг їхати, усі мали невідкладні справи. Але всі поїхали. Щоправда, вже у вересні.

3. Луїза. Піп Іван і вода з дев’яти головиць[9]

– Готуйтеся до зустрічі з Верховиною та Дзембронею,[10] перегляньте «Тіні забутих предків». – Луїза потяглася до панелі з магнітолою й увімкнула відеозапис.

Однаково розмова не складалася, відчутне напруження у салоні не зникало, нехай хоч згадають фільм Параджанова.

Волошковий «Шевроле Лачетті» щойно проминув Бібрку. Подорож тільки починалася, Луїза легко вела свого «Шеву». З безвідмовним автомобілем-розумничком коли й виникали проблеми, то лише коло брами Луїзиного будинку або поблизу станцій технічного обслуговування. Вона всім казала, що має справу з живою істотою – з другом! «Шева» неначе чув її похвалу й намагався не розчаровувати.

Фільм Параджанова пам’ятали фрагментами, а повість Коцюбинського читали всі, крім Ірини. Вона пообіцяла виправитися.

– Тільки нікому не розказуйте, – незграбно пожартувала. Що їм тепер, вічно пам’ятати про те непорозуміння з приїздом Вів’єн?…

Не надто вдалою була ідея поєднувати краєвиди за вікном із подіями на екрані. Ще й телефони дзвонили – то в одної, то в другої. Давали інструктажі, обговорювали якісь робочі й побутові питання. Омріяному спокоєві заважали обов’язки, покинуті в місті, – тримали на міцному повідці, а той лише розкручувався на довшу відстань, проте не відпускав.

Зупинитися надумали вже за Франківськом, у якомусь придорожньому кафе.

– А ми що, через Надвірну їдемо? – Ірина щойно сховала мобілку до кишені, відповівши на ще один дзвінок, і доведеним до автоматизму рухом перевірила, чи вимкнула з’єднання.

На узбіччі промайнув дороговказ із назвою районного міста.

– Через Надвірну, – озвалася Луїза. – А тоді на Яремче… Повертатимемося іншим шляхом – через Коломию, хочу, щоб ви більше побачили дорогою.

На довгій вулиці, що вела до центру міста, Ірина припала до вікна й вигукнула:

– Стій! Це ж… моя школа. Стій!

І Луїза припаркувалася навпроти маленького наріжного магазинчика «Хліб».

– А це, – Ірина вийшла з машини й роззирнулася, – а це, дівчата, хлібний, де ми після школи купували сайки. Пам’ятаєте сайки?…

У хлібному сайок не було, дівчина-продавець навіть не зрозуміла, про що йдеться. Он рогалики, булки для гамбургерів, булки для хот-догів, усе свіже; є калачі, є з маком, із родзинками – які хочете. Ромові баби щойно привезли, в роті тануть. Які такі сайки, які на вигляд?…

Дівчина, без сумніву, вміла пропонувати товар. Незчулися, як уже тримали в руках просочені ромовим сиропом апетитні пасочки і просто тут-таки, у порожній крихітній крамничці, наминали ті ромові баби, политі білою помадкою, розпитуючи, де поблизу є кав’ярня. Навіть Луїза, що так довго трималася, забула про свою білу дієту. Лише Ірина не піддалася загальному настрою, вона і сайок не хотіла, лише згадала про них. Вона так розхвилювалася, що тримала долоню на потилиці, певно, тиск підскочив, бо тут, за рогом, мало бути подвір’я її старого дому – дому її дитинства.

Умить згадала, як спускалася сходами – вони були зовсім не схожі на ті, що в новобудовах, – ішла з альбомами й олівцями до міцного дерев’яного столу під високим горіхом. Сідала малювати ляльок собі та подругам, усім, хто хотів. А тоді тих ляльок обережно вирізували ножицями, зважаючи на найуразливіше місце – шию. Голова часто відривалася, її повертали на плечі за допомогою клею і смужки картону, рятували як могли – не викидати ж ляльку на смітник лише через те, що вона мала необережність утратити голову. Спіднички, сукні, кофтинки, пальтечка, чобітки, капелюшки, берети – усе в гардеробі тих картонних Оль, Сніжан, Марин, Ганнусь було паперовим, а найпершою у дворі кравчинею для них була маленька Ірина. По контуру з боків вона залишала по кілька клапанів. Важливо було пам’ятати про них, вирізуючи намальований одяг. За допомогою тих загнутих клапанів одяг тримався на ляльках. Згодом у книгарнях і крамничках канцтоварів почали продавати готові набори: картонну ляльку з паперовим гардеробом. Але через цю заздалегідь укомплектовану передбачуваність, що позбавляла можливості творити самій, цікавість до гри поступово минула. А може, дівчата постаршали.

Ірина жила тут із батьками лише два роки, у перших класах школи, а згодом сім’я переїхала до Львова. Той двір дитинства – за кілька хвилин ходу звідси.

Троє ласунок піднесено вмолотили ромові баби, витерли вологими серветками сліди на пальцях і губах, замовили ще і рушили з коробкою солодкого за Іриною. Вони шукали кав’ярню: їм закортіло кави. Але Ірина не хотіла кави, не прагнула розмов, вони їй тепер тільки заважали, вона б радо залишила подруг за якимсь столиком під парасолькою й побігла на своє подвір’я, сама, без нікого, піднялася б сходами до своїх дверей. Щоб тільки глянути. Дівчата ж ішли за нею назирці, теревенили й реготали, їм було цікаво подивитися, де малювала Ірина свої перші моделі, під яким горіхом.

На повороті був колись майданчик, викладений бетонними плитами, тут стояла гігантська дошка пошани з фотографіями передовиків виробництва, і батько – він працював тоді на нафтопереробному заводі – дивився з портрета незвично суворо, ніби чужий. Від дошки пошани не лишилося й сліду, від майданчика теж, тут постали незнайомі будинки. Паркан затуляв незакінчену новобудову, але це, безперечно, було саме те місце, саме тут мав бути вхід на подвір’я її дитинства. Він ховався між старими будинками з похилими дахами та цегляними димарями. Стежку в минуле заступала висотка. Половину вулиці Ірина пам’ятала, а друга неначе опинилася тут випадково, ніби стулили докупи дві частини різних картинок. Якщо рухатися далі правим тротуаром, можна дістатися мікрорайону, колись нового. Там стояв пам’ятник нафтовикові, його називали Фантомасом, бо був схожий на героя популярного в той час фільму. А лівий бік вулиці був наче не звідси, тут усе змінилося до невпізнання.

Пам’ять реагувала на картинки, висмикувала з забутих поличок вражень давні спогади. Отут, на цій вулиці, де тепер повіває теплий вітер із близьких уже гір, проходили першотравневі демонстрації, діти несли паперові квіти на патичках, за які їм поставили п’ятірки на уроках праці. Отим провулком бігали влітку до Бистриці, засмагали на її кам’янистому березі, плюскалися в її неглибокій воді. А за тими он вікнами жила однокласниця. Зайшли до неї колись після школи, і ця дівчинка – тепер уже без імені й прізвища, з розмитою туманною зовнішністю – попросила Ірину зачекати хвилинку; не припиняючи жвавої розповіді, витягла буханець із хлібнички, пачку масла з холодильника, відкраяла собі кусень житнього хліба, відколупнула тим самим великим ножем замерзлого масла й заходилася готувати бутерброд. Масло погано намащувалося, дівчинка сяк-так розтовкла його грудками на поверхні свіжого хліба… І кинула канапку у відро на сміття, накривши згори зіжмаканою газетою. Приголомшеній Ірині пояснила: мама сваритиме, як побачить, що нічого не їла, а тепер їжі поменшало – значить, їла. В Ірининому розумінні це був страшний вчинок – викинути хліб на смітник. Краще б, думала вона, той хліб пташкам віддати або собаці коло брами. Брехня, на яку так легко і, звичайно ж, не вперше йшла однокласниця, рано чи пізно мала розкритися, але дівчинка цим не журилася. Та й логіки в її діях не було аніякої. Нащо так старанно намазувати масло на хліб, коли бутерброд однаково викинеш? І чи могла газета сховати сліди злочину? І як після того дивитися мамі у вічі? Ірина згадала все до дрібниць, навіть те, як ковтнула тоді голодну слину, почувши запах хліба з маслом… Їй було дев’ять років, той випадок засів у пам’яті надовго. Як щойно з’ясувалося, назавжди.

Свій балкон вона впізнала не відразу, але це був він. І бильця ті самі. З будинків навпроти вцілів тільки один, у ньому була колись молочна крамниця. Огрядна жінка в білому халаті й білих нарукавниках наливала молоко з великих алюмінієвих бідонів, вправно орудуючи літровим ополоником із довгою ручкою. Сметану вона набирала меншим і з меншого бідона, а густі патьоки її витирала зі скляних слоїків чистою марлею. Ополоник клала в глибоку тарілку, в густу сметанову калюжу. Стискаючи в долоні три карбованці, маленька Ірина ходила сюди по молоко з полив’яним бідончиком зеленого кольору, він мав дерев’яну ручку й оббиту кришку. Смачний молочний дух стояв у крамниці, такого вона більше ніде й ніколи не чула. Цей згаданий запах висмикнув із минулого картинку: мальовані фігурні рамки на стінах, у кожній – двовірш російською мовою:

Я уважаю каждый дом, где угощают молоком…

Не откажусь и от кефира ни за какие блага мира…

Інші настінні написи на пам’ять не спадали. Вона не раз перечитувала ці рядочки, коли стояла в черзі, подумки повторюючи, щоб не збитися: «Молоко, півлітра сметани, двісті грамів масла…»

Від рук продавчині годі було відвести погляду. Великим ножем вона збирала рясні сліди жовтого масла, яке щойно закінчилося на прямокутній таці. На вільному місці розпаковувала нову пачку, обережно витрусивши її з картонної коробки, наче пісочну пасочку, а тоді розгортала вощений папір. За цим дійством не набридало стежити ніколи, Ірина знала наперед, що буде далі. Напіврозталі залишки (не пропадати ж маслу) ощадлива господиня молочного королівства розмазувала ножем по боках нового гігантського шматка завбільшки з телевізор «Весна». А тоді кількома вправними рухами вирізувала з нього перший жовтуватий брусок і вихоплювала його на клаптик хрусткого паперу. Того пергаменту вистачало тільки кільком покупцям, а далі масло загортали в сірий цупкий папір, що швидко всотував жир і брався плямами. Спекотного дня треба було поспішати додому, ніде не затримуючись… Оце так відкриття: маленька Ірина мріяла продавати масло, сметану і молоко, ось ким вона хотіла стати, але забула про це.

Будинок її дитинства мав два виходи – на подвір’я і на цю вулицю. Там, де була, як казали дорослі, «парадна брама», тепер улаштували крамницю. Ірина навіть не завважила, яку саме. Зайшла в сусідню браму – там панувала занедбаність і пахло старим деревом, – пройшла коридором і опинилася у дворику.

На незнайомій території.

Два великі особняки за високими парканами – звідки вони могли тут узятися? Де гігантський горіх? Його пахуче листя мама залишала в шафі, щоб молі не було… Де стара яблуня з низьким розлогим віттям? Он там був горіх, а там – яблуня, а там – де ж воно? – має бути їхнє вікно… Праворуч, де виступ будинку. Нема там вікна, і підходу до брами нема.

Дівчата мало не наштовхнулися на неї, коли вона стала як укопана. Це зовсім інший двір. Вона ніколи тут не жила. Все чуже й незнайоме до сліз.

Під потрійне «ну що?» мовчки повернула назад, через браму, на вулицю. «Це не тут?… Ти помилилася?…» – дівчата дріботіли за нею, повертали за її поглядом голови. Он їхній балкон, усе правильно, вона щойно вийшла з сусідньої брами, з того місця, де був її двір. З-за того балконного поруччя одного дощового дня вона стежила, як прибуває вода між будинками, як сіра річка заповнює вулиці, зупиняє машини, хлюпоче під вікнами молочної крамниці і як чоловік, скинувши взуття й засукавши холоші вище колін, намагається зрушити свого «запорожця» з місця. Це був рік повені: Надвірну накрила велика вода, і будинок плив містом, наче корабель у розбурханому океані. Балконе, ти ж не забув тої дівчинки з паперовими ляльками? Якщо ти є, то є й помешкання, і сходи ведуть до нього, і вхідна брама мусить бути. Як до них дістатися?

Ірина вперто не бажала примиритися з поразкою. Є інший шлях. Туди! Вздовж будинків, за ріг. Там є вхід на подвір’я з іншої вулиці. Вона пам’ятає його, вона все згадала: і запах кущів, обсипаних білими кульками, і тіні від дерев під ногами. Вхід є. Але це вхід до готелю, він виріс тут хитрою відногою, саме на тому місці, де стояла присадиста яблуня, на неї вискакували одне за одним її друзі, там кожен мав свою гілляку-хатку Її будинок криється від неї за новим готелем, він бавиться з нею в хованки. Чи, може, не хоче її бачити? Оманлива споруда з балконом на вулицю, фата-моргана дитинства посеред рухливого міського повітря. Вітер погойдує гілки незнайомих дерев. Будинок є – і його нема.

«Час їхати, Ірино, може… іншим разом?…»

Ішли до покинутого «Шеви» мовчки, зробивши повне коло, всередину якого їй потрапити не вдалося. Ще зупинилася на мить, упізнавши місце, де під великою шовковицею (нема вже й шовковиці) літніми днями асфальт укривався чорнильними плямами. Увесь двір напихався тими морвами, показував сині язики, усміхався синіми губами. Ірина шовковиці не любила. Їй здавалося, що це чорна гусінь перетворилася на ягоди. Вони були наче живі створіння, їх годі було їсти. От і помстилася їй шовковиця. Через сорок років. Ніколи ще Ірина не відчувала плину часу так гостро, як цієї миті в Надвірній.

Везли її в гори мовчазну. Дитинство не пустило її на свою територію, не пізнало в ній дівчинки з високими хвостиками. Змінилася аж так, що навіть ходу їй туди нема?

Коли б то більше часу! Вона б неодмінно знайшла той початок заплутаного лабіринту пройшла його весь, натиснула кнопку на дверях: господарі пустили б її на хвилинку вона б, неначе пароль, сказала їм, що там і де. А може, до неї навіть не озвалися б і дверей їй не відчинили.

У машині вона не встрявала в теревені – дивилася собі у вікно, сидячи за Луїзиною спиною, заледве слухала розповіді про те, у що бавилися на своєму подвір’ї маленькі Галя та Луїза; одна жила там від народження, друга – відтоді як пішла до школи, аж поки життя розкидало їх у різні райони Львова. Про штандер, про бутерброди на долонях (за ними бігали додому у перервах між ловами та козаками-розбійниками), про сховані в землю дівчачі секретики під склом. Хотіла запитати, що саме мало бути на розгладженій позлітці від цукерки: чи тільки квіти, а чи ще щось… Але Магда підхопила: в Ужгороді теж робили секретики, і гралися у вибивайла чи штандера, і мали хатки на деревах.

Гори насувалися щораз ближче, обступали щільніше, затягали у свої володіння, аж поки нарешті в сірих сутінках машина в’їхала в селище Верховину.

– Жєб’є, – оголосила Луїза.

– Як?

– Жаб’є – стара назва, по-місцевому – Жєб’є.

Луїзина бабця сиділа на ослінчику біля хати й пахкала файкою.[11] Незворушна, як гора за її плечима. Обличчя коричневе, глибоко пооране зморшками, наче старе дерево.

– Бабуню, то я! – гукнула Луїза від воріт. – Пізнаєте?

Баба дочекалася, поки машина заїде на подвір’я, тоді витягла файку з рота, пахнула вбік:

– Ти так приїздиш, що вже-м забула, як ся виглядаєш.

«Шева» лишився під плотом, а Луїза рушила до бабці й, розкинувши руки, сховала її в обіймах.

– Слава Йсу! – нагадала бабця, вивільнившись.

– Слава навіки! – підхопила Луїза. – Ой, бабо моя, бабо, ви ніц не змінилися.

Кицька рухнулася коло бабиних ніг, підвелася, потягшись усім тілом. Флокси під тином, далекий гавкіт собак, блідий місяць у високому світлому небі, гори і зовсім уже не вересневе повітря… Луїза підхопила свою бабу, та поважно загасила файку, сперлася на ціпок і на онуччину руку, показавши жилаві пальці, наче пташину лапку. Ходіть, гості, до хати! Суха як тріска, зігнута коцюбою, з уважними насмішкуватими очима. Взута в старі шкіряні постоли, у вовняних шкарпетках, в овечому кептарі. А гості, вбрані всі по-літньому, наче забули, що в горах так ведеться: літо-літо, а як сонце сховалося, вдягайся у тепле, щоб не застудитися.

Баба чекала на Луїзу з товаришками, знала, що їдуть. Власниця садиби (замовлений будиночок стояв неподалік, від бабусиного квітника було видно його краєчок) виконала прохання – попередила, що нині гості будуть.

– Могли б у мене лишитися, – дорікнула баба Ксеня. – А втім, робіть як знаєте, аби вам добре. – Баба почекала, поки зайде киця, тоді загачила двері.

– Ми до тебе приходитимемо. Тут нема де лягти. Сідайте, дівчата, на лаву чи на бамбетель.[12]

Кожну товаришку назвала, про кожну кілька слів сказала, а тоді – до баби:

– Дивися, що тобі привезла.

Повикладала подарунки на стіл.

– Нащо мені стільки?!.. – каже баба, а сама глипає з цікавістю на яскраві пакунки, наче дитина.

Хатинка тісненька: лише кухня й кімнатка. З образами, піччю, металевим ліжком із гігантськими подушками, пофарбованим набіло креденсом[13] і давнім бамбетлем, поточеним шашелем. Запах старого дерева, старечої самотності та нотки м’яти, розвішаної при братрурі[14] на шворці.

– Дитинством пахне! – Луїза торкається пахучої трави, розтирає листочок між пальців. Вона все сприймає насамперед на запах, бо знає: ніс не зрадить, це очі та вуха можуть помилитися.

– Коли їдете?

– За два дні.

– Е-е-е. Хіба так можна? Тільки-но вступили…

– Ай, бабо, два чудові дні попереду… Роботи маємо в місті, мусимо вертатися…

Баба вмощується на бамбетлі, розправляє свої спідниці: їх щонайменше дві – під верхньою промайнув край спідньої, смугастої. Показує кривим пальцем:

– Он там-о, дитино, візьми гуслянку.[15] А в братрурі – теплий бануш,[16] такий, як любиш.

– Самі варили?

– Та де, дитино, я вже ніц не годна. То Маруська приходила.

– Дивися, мала-мала, а готувати вміє.

– Яка мала? Вона видаєси за місяць… Добра ґаздиня з неї буде. Беріть бануш із бринзов. Хазяйнуйте самі…

Баба керувала навсидячки: тарілки – там-о, виделки – он там. Не звертала уваги на клацання фотоапарата – Галя, спитавши дозволу, крутилася з об’єктивом навколо неї та по всій хаті.

Їла бабця як той горобчик – дві ложки банушу, дрібка бринзи, ковток гуслянки. Натомість ромова баба припала їй до смаку: половину подужала, а половину лишила собі на ранок. Смачна паска, сказала, м’якенька й солодка. І накрила її рушником. Ще й цукерку одну розвинула, за щоку сховала…

Розповіли бабі Ксені про те, що завтра йтимуть на гору Піп Іван. Завтра не варто, попередила баба. Завтра на горі буде вітер, нема чого завтра пхатися.

– А позавтра? – запитала Луїза.

– Тоді можна, – сказала баба. – То буде інший день.

– То підемо в суботу, – поклали собі. – А завтра тут усе обходимо-об’їздимо. А тепер – час спати. Добраніч, бабо.

Такий склався день, що й тижня вартує. Того вечора довго-довго сиділи перед каміном. Будиночок із грубого білого брусся, двоповерховий, із чотирма невеличкими спальнями нагорі й однією великою вітальнею-кухнею внизу. Він тримав іще запах свіжого дерева й нових меблів. Таких садиб тепер у Верховині чимало. А цю – чомусь без назви – Галя, обійшовши всі закутки, найменувала «Дві лисички». Бо у вітальні біля канапи шкірилися чучела двох молодих лисичок-сестричок, викликаючи щемкий неспокій байдужим поглядом пластмасових очей.

Уже й не згадати, коли отак сиділи й гомоніли, нікуди не поспішаючи. Зателефонували рідним, упевнилися, що вдома все гаразд. Дивились у вогонь, усе глибше поринаючи у спокій та розмову.

– …Вона тільки раз виїздила. До Києва. Коли озвучували фільм «Тіні забутих предків». Давно це було! Знімалася. Розкаже вам завтра, як буде цікаво. І після того – нікуди й ніколи. Вона до міста байдужа.

Світанок був тихий, лише півень неподалік запіяв і змовк. У прочинених вікнах стояли віддалік нерухомі смереки, а тоді задуло з гір – гілля затанцювало під повівами вітру. Знала баба, що так буде.

Коли нагулялися вздовж Черемоша й невисокими узгір’ями понад селом, наслухалися оповідок у музеї фільму «Тіні забутих предків», обмінялися жартами з Луїзиним знайомцем, що стрівся їм дорогою, тоді лише завернули до баби Ксені. Вона й розповіла, як була в Києві. На озвучку, сказала, Параджанов запросив її та ще кількох сільських артистів.

– А ви кого в «Тінях» грали?

– А біля церкви… і на весіллі…

У тих епізодах баби й не видно, попередила їх заздалегідь Луїза, її там побачити годі, але ж вона знає, що вона там… Коли приїхали до Параджанова в Київ, то він їх завів у готель, а вони йому: «Ні, ми тут без вас не лишимося!» То він до себе всіх забрав. Усі в нього ночували. Перше були в Параджанова, а згодом – у Федорівни.

Хто така Федорівна, не дізналися, бо розмова повернула на інше й невпинно потекла далі.

– А чи справді існує така традиція, як наприкінці повісті й фільму?… При домовині бавитися?

– Була. Коли старі люди вмирали, кому по дев’яносто чи сто років, то було таке. Тоді в сусідній хаті – забава.

– У хаті?

– У кімнаті, по-вашому. «Сороку» грали, «бука» тягли…

– Це як?

– «Сорока» – затуляли очі хустков, плескали – вгадати треба було хто. А «бука» – це ноги в ноги, хто кого перетягне.

– А ключку тягли – пам’ятаєте, бабо? Це, дівчата, коли палець у палець гачком – і тягнуть до себе, хто сильніший.

– А ще, було, грушку били. Той, кого праником ударяли в плечі, озирається – в усіх руки позаду: хто вдарив?…

– Яким праником? – озивається Галя. – Такою дошкою, на якій перуть?

– Станьте отам-о… – підводиться з бамбетля баба Ксеня. – Зараз покажу.

Ото вже баба організувала забаву, витягши невідь-звідки вузьку дошку з ручкою. Хто б міг подумати, що будуть отак бавитися, наче діти, постававши за спиною одної з них. А та, яку тицьнуть праником у плечі, обертатиметься й уважно придивлятиметься: в кого його сховано за спиною?… Баба Ксеня стоятиме поряд, спираючись на ціпок, сміятиметься беззубим ротом.

А тоді взялися бабин одяг роздивлятися. Перше Ірина попросилася, а тоді й Магда підхопила: я, каже, такого не маю, хоч у мене вдома велика колекція давнього вбрання. Баба відразу й сховала свої сорочки назад до скрині. Досить, мовляв.

– Можна ваш кептар поміряти? – Ірина торкнулася вовняної безрукавки.

– Поміряти можна, – поважно відповіла баба Ксеня.

Ірина загорнулася в кептар. Біле хутро зсередини, чорна хутряна облямівка зверху, увесь розшитий кольоровими нитками і шнурками, оздоблений червоними китицями.

– Який він теплий!..

– То посидь у ньому, – дозволила бабця. – Він з білої кози…

Живий дух від кептаря йде, огортає, наче бажані обійми. Затишно в ньому.

– Ой, – каже Ірина, – тільки не подумайте, що мені глузд за розум завернув… Знаєте що? Я щойно трембіту почула. Чотири ноти. Такі… – І вона передала голосом уривок висхідної мелодії, не розтуляючи вуст.

– Це попередження, – пахкаючи файкою, озвалася баба Ксеня.

Вона навіть не здивувалася.

– Яке попередження?

– Вівчарі трембітали колись із полонини на полонину, – підхопила Луїза. – Не так, як оце тепер, коли всі з мобілками. А раніше розмовляли трембітами, розуміли трембітарську мову. Те, що ти почула, означає «Увага! Будьте обачні!». Щось таке. Правду кажу, бабо?

– Вуйко ходить, овець дере…

– Ведмідь, – пояснює Луїза товаришкам. – Вуйко – то ведмідь. Кажу ж, це попередження: вважайте, мовляв. Небезпека близько. Як ти це почула?

Ірина лише плечима стенула.

– Гуцульська кров, – мовила бабця. – З гуцулів?

– Н-ні…

– Ая! Кажіть, кажіть. З гуцулів! Були у вашій родині гуцули… – запевнила бабця. – Не страшся, дитино, того, що почула. Це кептар винен. Якщо до речей прислухатися, вони промовляти беруться.

– Та я й не страшуся. Лише якось дивно.

Луїза до подруги:

– Це ніби хтось обізнаний показав тобі під ноги: «Будь обережна».

– Вважайте завтра, – каже баба. – Як ітимете на гору, перше зупиніться й прислухайтеся. Як потік шумить лагідно, вітер віє тихо, низом і ніде не гримить – то добрий знак. Тоді рушайте. – Баба сперлася на ціпок, підвелася. – І напийтеся з дев’яти головиць. Хто за день нап’ється з дев’яти головиць…

Дівчата перезирнулися.

– … тобто з джерел, – підказує подругам Луїза.

– …той цілий рік буде здоровий, – провадить баба, – і справи вестимуться, і ніхто йому лихого заподіяти не зможе.

Здавалося: годі відірватися, відчепитися від справ і знайти час на короткий відпочинок разом. А виявляється: було б бажання! Все можливо, всі дають собі раду без тебе – і вдома, і на роботі. Варто хоч іноді відкинути думку, що ти незамінна. Бодай на три дні забути про це.

… Ідуть угору від Дземброні, куди довіз їх «Шева» й залишився чекати при дорозі. І що вище вони сходять, то гарніша стає Дземброня… Кілька кроків ступиш – і вже інший пейзаж розгортається сувоєм за плечима, виграє всіма відтінками блакитного, зеленого і жовтого. А озирнешся за мить – і не видно вже Дземброні.

До кожного джерельця, що трапляється на шляху, підходять напитися, лічать: «Раз… два…» Проминули порожню кошару, вигорілу ватру; залишили позаду гору Смотрич; ступили в темний ліс, на вузьку стежку, вибиту впродовж багатьох століть, – скільки ніг тут ступало, скільки люду туди-сюди перейшло, аж камені затерлися до блиску…

«Три… чотири…» Студена вода, смачна й солодка, з потічків, з водограю на річці, з джерельця.

На хребті – гігантські кам’яні фігури. Птахи і звірі. Летіли й повзли, а тут на осонні зупинилися перепочити. Що їм кілька хвилин, то людям – сотні років. Ноги вгрузають у м’який мох, плутаються в чорному плетиві зміястих стовбурів жерепів[17]… Вітер міцнішає.

– Туди! – показує Луїза. – На камінь Вухань!

Вище й вище, вже й утомилися, вода з головиць додає їм сил. «П’ять… шість…»

Магда ступає обережно, боїться вивернути ногу, йде мовчки, зосереджено, без вигуків захвату. Галя збирає дорогою чорниці з брусницями, що їх Луїза називає по-місцевому афинами та ґоґодзами. Чорні ягоди вже прив’ялилися, підсохли на сонці й вітрі, а червоні ще не достигли, світять де-не-де рожевим і зеленим. Галині коліна в плямах від розчавлених ягід. Луїза водить носом, наче лісовий звір. Десь багаття палять, каже. Ірина чіпляється поглядом за каміння і, проминаючи, не зводить з нього очей. Їй здається, що воно поволі рухається, змінює форму: щойно тут був гігантський ящір – і от уже йому виростають крила, він перекидається на дивного птаха. Ще кілька кроків – Ірина озирається і бачить позад себе птеродактиля…

У ледь помітному джерельці («Сім!») жебонить вода, хтось із тих кам’яних страхіть щойно жадібно хлептав її.

Від Вуханя, з найвищого місця на дорозі до гори Піп Іван, уже видно й саму гору, й обсерваторію «Білий слон». Але до них іще далеко.

– Втомилися?

Тиша у відповідь.

– Ідемо далі чи повертаємо?

– Ідемо! – лунає бадьорий вигук.

– Та що тут іти!.. – ще один.

– Ви йдіть, а я вас почекаю, – каже Магда. – Мені вже ноги не йдуть. Знаєте, скільки ми в дорозі?

– Тоді перерва, – погоджується Луїза. – Поїмо – і побачимо, що далі.

А далі що? Поїли та й пішли. Дорогою напилися з восьмої – ні, вже з дев’ятої головиці. Мусили вклонитися аж до землі, торкнутися трави чолом – інакше не виходило, бо зовсім крихітне джерельце трапилося. І сили до них повернулися.

Вітер дужчає, він тут господар. Трави лягають, наче морські хвилі, гойдаються поміж розсипами каміння, помережаного зеленими й сірими лишайниками, які складаються у строкаті, плямисті малюнки. Вітер дме у праве вухо. Дівки, де наші шапки та хустки? Діставаймо, поки не пізно. Постягали шнурки каптурів на підборіддях. Що ти кажеш? Не чую! Вітер сльози витискає, жене гігантські хмари. Їхні тіні пливуть по землі, по хребту та ущелинах, по травах, камінню, ковзають по верхівці «Білого слона», перестрибують через гору і зникають у проваллі.

На підступах до вершини наче легше стає, звідкись сили беруться. Ще трошки. Вже самі очі говорять: слів однаково не вчуєш. Нарешті вершина. Тут дмуть дванадцять вітрів. Тихо лише в капличці. У маленькому дерев’яному батискафі гуде, наче летиш у космосі під музику зоряних потоків.

В обсерваторії тихо. Надто в тому місці, де вона занурена в землю, втоплена в камінь. А там, де відкритий простір, зносить голову вітром, сліпить очі пообіднім сонцем. Навколо – верхівки гір. Куди не глянь – гори й гори, вітри й вітри.

Мовчки показують одна одній: «Бачиш? Бачиш, яка краса навколо?» Вітер на чорногірському хребті видуває, видмухує все дріб’язкове, неважливе, вторинне. Ірина віддалік, на вищому камені, ступає то ліворуч, то праворуч, вихитується. А тоді під здивовані погляди подруг починає щось дивне виробляти руками-ногами й сміється. Підстрибнула, руки розкинула. Танцює.

Витягає з вух навушники від мобілки, підкликає подруг ближче. Робить звук гучнішим… І повіви вітру несуть їм в обличчя голос Аделі, її «Rolling In Te Deep». Вітер крає звуки на клапті: він то підсилює їх, то стишує. Все відбувається наче не наяву. Насправді такого не буває.

– Усе! – вигукує Луїза з останнім акордом. – П’ята вечора! – Показує вбік: – Бачите?

І вони помічають темну хмарку над обрієм.

– Швидко, – кричить Луїза, – за мною! Якщо хочете спуститися ще до темряви!

Небо затягається сірою повстю, четвірка біжить, не зупиняючись ані на мить. Луїзин синій каптур миготить попереду, вона навіть не озирається. За нею – Ірина, тоді – Галя, остання – Магда. Галя дякує випадку, що останньої миті змінила легкі кросівки на міцніші й важчі. У тих, що лишилися вдома, вона ковзала б тут по всіх каменях, на всіх спусках, бо посіявся дощ і все довкола заблищало й поповзло з-під ніг. Магда відстала.

– Магдо, що? – зупинилася Галя.

Магда лише рукою махнула:

– Йди!

Накульгує. Цього тільки бракувало. Дощ, сірі сутінки, які незабаром обернуться на темряву… А ще спускатися й спускатися!

На вершину вони сходили шість із половиною годин. Отже, шість годин угору, із зупинками коло ягід, з півгодини нагорі. А тепер, не затримуючись, швидко вниз.

Що сталося з Луїзою? Що вона робить? Рвучко йде попереду, не озираючись. У це годі повірити – просто кинула їх напризволяще. Наздогнати й висварити її за цей шалений темп можна буде лише на долині. Хай-но вони тільки дістануться села. Там і влаштують їй овацію вдячності.

– Що, Магдо?…

– Мені пальці натерло, так боляче, несила терпіти.

– Ну, що робити?…

– Знаю.

Магда підім’яла задки кросівок – вони лягли під п’яти. Вона відчула себе неначе у шльопанцях: не дуже й зручно, але багато легше.

– Усе, тепер дійду!

Побігли далі, наздоганяючи Луїзу, але не раз таки падали у брудну траву, проїжджаючи по ній кілька метрів униз.

За сивою холодною завісою дощу краєвид змалів, камені втратили форму. Тепер то були страховища на своїх довічних чатах – василіски та грифони. Дощ прибив їх до землі, змусив на ніч згорнути крила. У мерехтливому сяйві лячно було глянути на ті кам’яні громадища. Під краплями дощу вони виблискували лев’ячими спинами й жаб’ячими черевами, їхніми розчепіреними лапами перебігав дрож, пазурі ледь помітно стискалися й розтискалися. Потвори скошували свої золоті орлячі та хитрі півнячі очі на тих, хто поспішав униз. От-от, здавалося, вдарять навздогін проміж лопаток міцним дзьобом, розпростають закляклі крила і згорнуть їх знову, повивертавши карлючкуваті суглоби. Прошерхотить попід ногами кінчик зміїного хвоста, сховається за кам’яним виступом, ледь не збивши з ніг подорожнього, якому й без того серце неначе в горлі б’ється. Або рикне щось у потилицю – і волога трава вмить обернеться на спалений мох. Які вони тут скарби охороняють? На що тут зазіхати?…

Від порожньої кошари, гадалося, до села вже близько. Ідуть та й ідуть, одяг парує, взуття чвакає, змучені ноги ледве човгають, а села все нема й нема.

– Ти нас покинула нагорі!

– Я з біди вас визволила, розтелепи. Йдіть, не пашталакайте. Не витрачайте сил надармо. Якби чекала і дмухала на ваші вавки, знаєте, де б ми тепер були? Ще на хребті теліпалися б!.. Тож замовкніть – і вперед!

Думали, ноги собі повивертають у темряві. Врятував місяць уповні. Вийшов з-за хмари, завис над головою, освітлюючи дорогу, перетворив цю гірську фантасмагорію на кадр із фільму, – фільму, що добігає кінця. От-от з’являться фінальні титри. Він крутитиметься і крутитиметься перед очима, коли вони нарешті опиняться внизу, коли нап’ються гарячого чаю з карпатських трав і попадають натомлені, закутані у вовняні ліжники.

…Магда казала: «Ніколи більше! Ніколи! Чуєте, дівчата? Я в цьому нашому поході зрозуміла, що не хочу залишати своїх малих навіть на три дні. Більше не ризикуватиму, бо, коли ми ледве йшли, я думала: тільки б усе скінчилося добре. Ні, я потрібна своїм малим жива й здорова».

А коли вранці вони заїхали попрощатися з бабою, Ірина, згадавши Магдині слова, подумала: «Одне бачили, одними стежками ходили, а такі різні враження додому веземо. Хіба ноги в усіх болять однаково, наче скуті, немов дерев’яні». Після сходження суха порожнеча в душі – була там віднедавна така місцинка – ніби заповнилася джерельною водою.

Луїза лише мовчки пахкала своєю файкою, пригостившись бабиним тютюном. Сиділи на призьбі, чекали на Маруську (та мала принести будз і вурду – овечі карпатські сири), дивились, як гори димлять, як осінній серпанок розливається полонинами. Навколо переважали три барви – жовта, зелена й коричнева. Як на бабиній кераміці, на тому посуді, що з нього вони їли. Луїза наче зарядилася силою від рідних смерек і джерел, навіть говорити про це їй здавалося зайвим. Галю розпирало від вражень, карта її фотоапарата була переповнена, блокнот геть списаний. Вона знову підсіла до баби Ксені, від якої вже записала десятки оповідок, примовок, співанок, звичаїв і назв страв… Навіть тепер, перед самісіньким від’їздом, невтомно допитувалася:

– Чому ватру не можна гасити?

– Вона сама має вигаснути. Вівчарі сходять з полонини, вертають з літовища.[18] Після другої Богородиці… А перед розлученням ватра має сама вигоріти до останньої жаринки…

– Перед яким розлученням? – підводить голову заглиблена у свої думки Ірина.

– Так сходження з полонини називається – розлучення, – пояснює Луїза, стежачи, як хутко біжить останньою сторінкою записника Галина кулькова ручка. – А друга Богородиця – двадцять першого вересня. Що б ви тут без мене робили?…

– Неймовірно, – озивається Галя, записавши бабині слова. – Неймовірно, дівчата. Ви лише вдумайтеся: перед розлученням ватра сама має вигоріти. До останньої жаринки.

– … а те яблуко було замовлене, – закінчує баба Ксеня чергову оповідку.

– Яблуко! – згадала Галя. – Де наше яблуко, дівчата? Геть забули. Луїзо, чого не нагадаєш? Ти ж казала, що баба Ксеня може, глянувши на якусь річ, на сорочку наприклад, розповісти про її власника. Де воно?…

Баба його навіть не розкрила. Лише торкнулася висхлою рукою – здалося, що рука і яблуко немов із одного матеріалу, – і запалила свою файку. Дивилася на нього, пускаючи дим… Гуцульська піфія та й годі.

А тоді озвалася:

– Звідки воно у вас? Той сницар, що його змайстрував, був тут колись.

– Тут?

– Тим шляхом, що ви йшли, скидався з гір.

– А звідки йшов?

– Із Закарпаття.

– Коли це було, бабо?

– Так давно, що все туманом накрило. Це яблуко неспокійне, щось там у ньому нуртує, а що саме – не скажу. Бо не знаю…

– Як це розуміти? – запитали Луїзу, їдучи додому.

– Гадаю: за нашим яблуком полювання починається.

– Ти що, серйозно це сприймаєш?

– Серйозно чи не серйозно, а задля чогось воно ж вибралося зі сховку. Думаю, заради нових пригод.

Галя тим часом іще більше ствердилася у своїх думках: у її романі головний герой – Іоан-Георг Пінзель – потрапив до Бучача, а яким саме шляхом, ніхто не знав. Може, й через гори. Може, звідти, саме через гору Піп Іван, де вони вчора йшли. Попри каміння на хребті… Попри розсипища афин із ґоґодзами… Напився води з дев’яти головиць і рушив далі, далі, аж поки опинився в Бучачі. Знову яблуко збурювало її фантазію, знову навіювало нові, ще невиразні ідеї.

Заледве виїхали з бабиного подвір’я, як мусили зупинитися, не відразу й зрозумівши, що це там, на горішній вулиці, шумить-дзеленчить, стікає на долину: наче море й чайки, наче білі хвилі гойдалися вдалині.

А придивившись, вийшли з машини і не годні були відвести очей.

Увесь простір, усе довкола затоплювало бекання, мекання і теплий овечий дух. Отара овець спускалася з високих полонин у село. Тонкі чорні ніжки, тремкі хвости, дзеленчання сотень різноголосих дзвіночків, деякі з них завбільшки з невеличке цебро. Попереду поважно ступали старші пастухи – дужі, витривалі чоловіки з обвітреними, висушеними сонцем обличчями. У високих гумових чоботях, з бичами в руках. Скоса позирали на чужинок, які стояли під парканом, намагаючись погладити овечок, що обминали їх з усіх боків. На «добрий день» та Луїзине «слава Йсу!» стримано відповідали: «Слава навіки!» Позаду отари – зовсім юні хлопці, ще дітлахи. З ними кудлаті собаки, що навертали овечок до гурту. Замикав процесію віз, до якого були прив’язані два сердиті пси.

Жінки немовби по коліна поринули в тепле рухливе молоко. Обличчя їхні сяяли.

– …Хочете про колекцію послухати? – озвалася Ірина.

Сиділа на своєму місці, позаду Луїзи, й дивилася у вікно.

– Чи вже відтепер не питатимете, щоб знову на вас не кидалася зі своїми підозрами?

– Розказуй, не витребенькуй.

– Тоді слухайте.

Розповіла про екзальтованих людей у розвіяному одязі зі своїх сновидінь. Про те, що одного разу побачила уві сні жінку з довгим зміястим волоссям, рудим, як у Луїзи. Обличчя дивне, незнайоме – широко поставлені очі, маленьке скошене підборіддя. У вільній сукні, стягнутій на талії мотузкою. Вітер бавився складками вбрання й волоссям магічної жінки, далеко не красуні. Пройняло тоді до дрижаків: хто це?

Колекція… Вона буде проста й водночас складна. Сучасна й позачасова. Треба неодмінно дотримати цієї рівноваги. Акцент – на лаконічному силуеті, на каскаді складок. Драпірування спадатимуть хвилями, окреслюватимуть фігури людей – молодих і старих, досконалих і звичайних.

Звучатиме музика сучасника Пінзеля – композитора, народженого в Глухові, але походженням зі Східної Польщі, тепер сказали б – з Лемківщини: Дмитра Бортнянського. Ровесник старшого сина Пінзеля, він народився тисяча сімсот п’ятдесят першого року – того року, коли Пінзель узяв шлюб із удовою Кейтовою. За кілька місяців у подружжя народився перший син Бернард… Про музику Бортнянського захоплений Гектор Берліоз колись казав як про гармонію неможливих поєднань. Ірина вишпортала з сумочки блокнот, знайшла цитату: «У тій музиці то чулися зітхання, то неясний дрімотний шепіт, часом з’являлися акценти, силою схожі на крик, який захоплює ваш дух, стискає серце й груди, а потім усе розчинялося в безмірному легкому decrescendo; здавалося, хор ангелів покидав землю й поволі зникав у небесній височині…» Саме під таку музику на подіум виходитимуть моделі. В одному епізоді це буде «Танець фурій» Бортнянського. Він супроводжуватиме рух тремтливого одягу, розбурханого вітром. Це буде ідеальне звукове тло, та сама гармонія неможливих поєднань.

– Є запитання, – озвалася Галя. – Фігури молодих і старих, кажеш ти… Старих?…

– На подіум, – охоче підхопила Ірина, – вийдуть не лише професійні моделі. Недарма ж я ретельно вишукувала на вулицях пінзелівські типажі. Жінки й чоловіки різного віку з несучасними обличчями, виразними, непідвладними скороминущій моді. Усі вони ніби ровесники того часу, в якому жив Пінзель.

– Ось тут докладніше…

Двічі просити не було потреби.

– Їх, головних учасників, буде кілька.

Анна Дмитрівна, колишня модель, ветеран подіуму, працювала у львівському будинку моделей іще в шістдесяті роки.

Тітка Марина, товаришка рідної тітки Уляни – тої, що померла кілька років тому, сидячи в інвалідному візку. Тітка Марина вагалася лише хвилину, не повіривши своїм вухам, а тоді пристала на несподівану пропозицію. Колишня спортсменка, фехтувальниця, вона у свої сімдесят з гаком рухлива жінка, дивує сусідів життєлюбством та екстравагантним виглядом.

Хто далі? Майор у відставці – високий, сухий, як жердина, мовчун-бородань. Ах, яка борода, дівчата! Побачите. Зовсім не сучасна, клинцювата, з однаковою ймовірністю вона могла належати біблійному Авраамові, міфічному Чугайстрові або фаустівському Мефістофелю.

Ще пенсіонер-шахіст, знайшла його на стометрівці перед Оперним. Такої конфігурації обличчя ніколи ще не бачила. От уявіть собі: прямий рубаний ніс – отакий (навіть Луїза глянула в лобове дзеркало), чоло плавно переходить у ніс, без найменшої заглибини між бровами. Розкішне обличчя!

І ще дві дівчини, сестри-близнючки – Аня і Яна. Та, що Яна, – бурхливо активна, говірка, жвава. Познайомилися на трамвайній зупинці – на Митній площі. Не змогла пройти повз таку кипучу харизматичну енергетику. Ото буде жінка! А дівчина, вислухавши мою пропозицію, і собі запропонувала: «А візьміть іще й мою сестру Аньку до пари, вона прикольна, зубрійка-ботанічка, моя цілковита протилежність, найкраща моя половина».

І слово по слову з’ясувалося, що я знайома з мамою цих дівчат – Оленою. Галко, ти нас знайомила, пам’ятаєш? Зустріли їх колись на площі Ринок. Вона журналістка.

– А скільки ж їм років?

– Років по вісімнадцять-двадцять.

– Здуріти, як час біжить.

– А ще… – Ірина була в гуморі. – На подіум вийде… наша Луїзка!

– А-а-а-а! – заверещав правий бік салону.

– Та ти ж як причепишся… – Луїза навіть бровою не повела. – Вийду, як треба буде. Одне питання – в чому?…

– Ой, усе побачите. Хоч щось дайте приховати до слушного часу. Тепер робота піде, полетить, моя хороша! Тепер я себе почуваю, наче двадцять років скинула. А бабі скільки?

– Бабі Ксені скільки років?… Не знаю. Багато.

– З якого вона року?

– Не знаю.

– З якого року твоя рідна баба – не знаєш?

– Не рідна. Ми так називаємо одна одну – баба моя, онука моя. Моя бабця померла давно, вже й хати не залишилося, на її місці давно чужа стоїть… Боже, дівчата! Якби ж то ви знали! У мене таке саме враження, ніби мені душу витягли, увесь намул, усе жабуриння з неї змили, виполоскали в гірській воді й повернули на місце. Але мій висновок протилежний. Зовсім не хочу працювати. Аніскілечки!

4. Магда. Яблуко Курича

Наче цвіркотливі горобці сховалися в кущах, поміж гілля.

Дітей не видно, але добре чути з-поза щільної огорожі з лискучих самшитів, сидять у пісочниці за зеленим живоплотом, бавляться машинками.

– Ти що – Блискавка Макквін?… – дзвенить Соньчин голосок (вона на правах старшої присікується до брата). – Це я Блискавка Макквін! Я, а не ти! Моя черга! Дай сюди.

Малий одразу й погоджується:

– Тоді я Сирник-Буксирник. Що, хлопче, – без паузи звертається до сестри, – гайда до Валери трактори лякати?…

Минулого разу вони пояснили Луїзі, перебиваючи одне одного, що то за сирники-буксирники та блискавки-макквіни. Ще й мультик показали. Вона їх англійської вчить, вони її – своїх ігор і забавок на комп’ютері. Обмін енергією та знаннями. З усіх знайомих малим Куричам саме тітка Луїза найближча, бо хоч коли має на них час. Решта дорослих через важливі справи завжди поспішають.

Сонька з Кузьмою тим не надто й журяться, їм удвох найцікавіше, вони завжди разом, майже ровесники (одній шість років, другому – п’ять), на той рік у вересні підуть до школи в один клас.

Захопившися грою, діти нічого не помічали за межами своєї пісочниці, за мурами зеленої фортеці – спільним творінням батьків. Тато виклав її з грубих колод тополі, поставлених літерою П, в один брус заввишки, мама обсадила самшитами і бузком. Сестрі й братові затишно у своїй улюб леній «хатці» – і на першій половині пісочниці, прогрітій сонцем, і на другій, посеред рухливого мережива тіней. Двома парами маленьких замащених рук вони злагоджено виставляють перед собою з добрий десяток іграшкових тракторів.

– Хрр! – вигукнула дівчинка.

– Хрр-хрр! – підхопив хлопчик.

Сплять трактори.

У дівочій руці – червона перегонова машина, у хло п’ячій – подерта коричнева вантажівка. Вони лякають поснулі трактори, регочуться та перекидають їх догори дриґом. Дійство розгортається, як у мультфільмі: зараз виїде розлючений комбайн Валера, гігантська почвара з гострими лезами, і кинеться навздогін за Сирником і Блискавкою.

Ось і він: вр-р-рум, вр-р-рум! Луїза тамує сміх. Комбайн Валера крихітний, пластмасовий і взагалі, здається, не комбайн, а колишній танк, однак це не заважає дітям верещати щосили, вони бачать перед собою жахливого велетня. Уява їм допомагає.

Купити Кузьмі на день народження іграшкового комбайна? Якщо продають трактори, то продають і комбайни. Хоч, може, й не варто випереджати бажання. Магда не поспішає викидати розбиті машинки без коліс, дарма що могла б купити інші. Діти люблять свої іграшки: і нові, і пошарпані, а найбільше ті, що їх майструє з дерева батько. А як чогось не мають – вигадають; і тоді навіть шматок пластмаси може зробитися грізною машиною.

Шкода відривати дітей від їхніх справ. Що зміниться, коли вони сядуть до науки трохи пізніше? Нічого. Дітям важливо закінчити гру, не перервати зненацька цікавого дійства.

Магда вже бачить гостю крізь прочинене вікно, змахнула їй рукою. Вона працює за комп’ютером, тримаючи в оці ту частину садка, де діти бавляться. Їй добре видно зелену кімнату пісочниці з трьома самшитовими стінами, відкриту до кухонного вікна.

У садок виходять і вікна Куричевої майстерні, скляні від стелі до підлоги. Усю майстерню, залиту тепер світлом, можна наскрізь проглянути з садка, господар приставив її до будинку три-чотири роки тому. За склом – наче портрет у рамі – нерухомий профіль Ігоря. Луїза помічає його лише тепер, коли йде викладеною річковим камінням стежкою. Вона підносить руку, вітаючись до нього. А тоді опускає долоню й зупиняється.

… Він сидить на старому табуреті, увібравши голову в плечі, обхопивши тулуб лівою рукою, наче йому болить живіт, а правою зосереджено мне-виминає підборіддя. Обличчя похмуре, брови насуплені. Окуляри на чолі. Завмер за скляними дверима, застиг посеред безладу на підлозі на тлі охайних стелажів із інструментами – сокирками, долотом, рубанками, стамесками… Перед ним – безформна колода відомого тільки йому призначення. Це в неї він уп’явся очима.

Раптом звівся на прямі ноги, ступив два кроки до дерева – липового чи грушевого, бо переважно з цим матеріалом працює – і нахилився вперед. Мало носа не встромив у свою заготовину, скинувши окуляри з чола на перенісся. Точнісінько так, як рибалка на березі ставка! Руки – на розведених напівзігнутих колінах, погляд – на поплавці, і анішелесь. Щось там уважно визирає-винюхує. Голова поволі хилиться то в один бік, то в другий…

Підвівся. Торкнувся чола, пальці чух-чух-чух-чух. Два незграбні кроки назад. Мало не налетів на важезний табурет…

І тоді наче внутрішня пружина розтиснулася: стер рукою з лиця набурмосений вираз разом із сумнівами та зморшкою між бровами, висадив окуляри на лоба, кахикнув у кулак, щось хапнув з бічного стелажа. І приступив до дерева. Ніби йому ще одна пара рук виросла. Вхопив, затиснув і ну шмагати, різати, длубати, виколупувати, сікти, проштрикувати дрібними впевненими зосередженими рухами, не спиняючись. Тільки інструмент поблискував у руці та піт струменів по скронях, а одна крапелька раз у раз виростала на кінчику носа. Він збивав її вказівним пальцем знизу вгору.

У долішній кімнаті на столі – завжди свіжі квіти. Магда складала букет, устромляючи у вазу до рожевих гладіолусів білі з зеленкуватими прожилками. Кава у керамічних горнятках уже навіть не парувала.

– Що вони там?

– Бавляться. – Луїза ковтнула вистиглої кави. – Ігор працює. Мене ніхто й не помітив. Кожен на своїй хвилі.

– Тільки й спокою в хаті, коли кожен на своїй хвилі.

У чотири руки розібрали пакунки: Луїза по дорозі заїхала до великого торгового центру неподалік Зубри, накупила, радячись по мобілці, пральних порошків, шампунів, кремів, гелів і серветок – усього, про що згадала Магда. Вона працювала переважно вдома, а чоловік без неї часто купував щось геть не те.

Луїза тепер приїздила в «Зубрівку» до Куричів раз на тиждень – навчала дітей англійської. Тут усі друзі любили бувати, проте не кожен мав на це час. А Луїза мала. І не те щоб хвалилася цим, а все ж ніколи не приховувала, вважаючи це за один зі своїх помітних здобутків. Нарешті вона навчилася жити неспішно. Смакувати день від ранку до вечора і ніч від вечора до ранку. Оце, казала, усім наукам наука, навчитися жити тут і тепер.

Хрещені мами, Ірина та Галя, бачилися зі своїми похресниками, Сонькою й Кузьмою, не так часто, як Луїза. Заклопотані, по вуха в роботі, забігані, вони й зі своїми дітьми іноді перекидалися тільки кількома фразами на день. Усім хотілося іншого життя – розміреного, позбавленого шарпанини і зайвого клопоту. Ще й Луїза під’юджувала: ну що, мовляв, іще не всі статки заробили? Ще не сягнули вершин успіху? Розмірений плин життя давав їй змогу бавитися з Сонькою та Кузьмою, читати, а не лише навчати їх англійської. Вона раділа з того, що має на це час. Життя, казала, варте того, щоб його відчувати, пити, їсти, вдихати, мацати, чути й бачити, а не бігати з ранку до ночі по колу, висолопивши язика. Вона тому й подорож до Верховини організувала, щоб товаришки перевели дух, прийшли до тями.

Кілька кілометрів машиною від Львова до Зубри – і ти в «Зубрівці», в цьому благословенному мурашнику, де крім Магди, Ігоря й дітей завжди ще хтось є: помічниця Алла, Магдині батьки, які навідуються з Закарпаття, щоб побавити онуків, друзі, що заїжджають на якусь часинку або й надовше, сподіваючися знайти прихисток у кімнатці на другому поверсі. У тій кімнатці, де Галя свою книжку про Пінзеля писала, тікаючи від редакційного клопоту й домашньої буденщини, де якийсь час жив, посварившись із дружиною, набирався душевної рівноваги Куричів товариш – Маланюк.

Господарів майже не обтяжують ті гостювання, принаймні так воно видається, бо ніхто коло гостей особливо не впадає. Ігор виходить на кухню – вона ж вітальня, – де всі товчуться, з якихось бічних дверей, із глибин кімнат і коридорів, привітається, погомонить і знову зникає в нетрях будинку, звідки також можна потрапити до його майстерні. Магда нагодує, розпитає про новини – і до свого комп’ютера. Або у квітник. А гість, якщо він тут надовго, сам дає собі раду.

Господар називав своє житло термітником. Житлова конструкція «Зубрівки» зовні мала досить хаотичний вигляд, але в оселі кожен почувався комфортно. Можна було зайти в одні двері, вийти в другі, піти в одному напрямі, а опинитися зовсім в іншій частині будинку. Як працьовитий мураха, Курич розбудовував свій дім у ширину й висоту кілька довгих років: до колишньої стандартної коробки прибудував нові кімнати, а тоді – кілька комор і приміщення на господарські потреби. Там стояла пральна машинка, там Алла прасувала білизну, розкладала її по поличках уздовж стіни. Найостаннішим господаревим здобутком була скляна майстерня з розсувними дверима, які вели в садок.

Велика кухня правила воднораз за їдальню, вітальню й Магдин кабінет, бо мала форму неправильного багатогранника і саме цим подобалась усім: затишні закутки надавали їй неповторної привабливості.

Обіч одного вікна стояв великий стіл, навколо нього – куричівські саморобні крісла, творіння різних років. До другого вікна, що теж виглядало в садок із невеличкого еркера, тулився маленький столик з Магдиним комп’ютером. Їй не заважало, що у велику кімнату виходять троє дверей і що сюди спускаються сходи з другого поверху. На цьому перехресті хатніх шляхів їй редагувалося краще, ніж нагорі, де було занадто тихо й самотньо.

У Куричів не просто затишно, у них завжди ще й ситно. Тут неодмінно знайдуть для гостей щось смачненьке або зготують за двадцять хвилин – просте й невигадливе. Поки картопля печеться в духовці, вже ріжуть сало, несуть із комори кислу капусту (Алла наквасила цілу діжку), солені огірки чи помідори (це вже Магдині здобутки). Вино – закарпатське, від батьків, або й своє: червоне, з темного зубрівського винограду, з порічок та смородини, чи біле – яблучне, з чарівної Куричевої комори. Там, у темряві, на саморобному стелажі, пляшки лежать, наче дрова, ще й з написами, з чого зроблено вино і коли.

Тепер Луїза вчащає до друзів. Чоловік у рейсі, у маленькій мансарді на вулиці Коновальця чути, як дзвенить тиша. А тут, у «Зубрівці», відкриваються прості істини: про те, як смакує звичайне какао з його призабутим ароматом дитинства, і що нема смачнішого десерту, як два квадратики «Печива до кави», перемащені свіжим маслом та складені докупи, і як чудово сидіти за столом та гомоніти про все, що на думку спаде.

– Лу…

Малий Кузьма почув колись, як Кінь звертається до Луїзи, і відтоді теж називав її Лу, та ще й на «ти». Під тиском дорослих виправлявся, а згодом знову повертався до «ти»: вона ж товаришка в іграх, як сестра Сонька. Яка ж вона «ви»?

– Лу, що в тебе на спині?

Малого ніхто не обсмикує, лише Алла підводиться і мовчки починає збирати посуд.

– Оце? – Луїза закидає руку за плече, торкається того місця, яке зазвичай ховається під волоссям.

Малий ствердно киває головою. І Луїза заходиться відповідати:

– Коли я була мала…

– Така, як я, чи така, як Сонька?

– Приблизно як ви. Трошки старша… У мене розвинувся сколіоз – це таке викривлення хребта, – а лікуватися не було де. Та й не відразу дорослі це помітили. І виріс такий горбик. Операції тоді мені не можна було робити. А тепер тим більше. Тому ми зі спиною вмовилися: вона не заважає мені жити, а я приділяю їй підвищену увагу… Плаваю в басейні, наприклад…

Ні в її голосі, ні в її тоні не було жодного натяку на те, що вона говорить до дітей. Ані поблажливої зверхності, ані виховательських інтонацій.

Малий уважно слухав. Сонька навіть посьорбувати припинила, забула, що в руках тримає горнятко з какао.

– Можна торкнутися?

– Можна. – Луїза посунулася до малого, він обережно дотулився й забрав руку.

– Тобі боляче, Лу, – сказав з розумінням.

Магда не втручалася в розмову.

– Іноді боляче, – погодилася Луїза. – Але я щодня роблю вправи, спеціальну гімнастику. Спина все одно втомлюється швидше, ніж в інших. І з цим треба давати собі раду.

– Ага. – Малий кивнув головою, як дорослий: розумію, мовляв.

– Люди різні бувають. Пам’ятаєш, ми бачили хлопчика у візочку, старшого за тебе, але у візочку, пам’ятаєш?…

– Він ще й тепер у візочку?

– Не знаю. Мабуть. Мама з татом намагаються його вилікувати, але, якщо не вдасться, він завжди буде пересуватися у візку. Він навчиться так жити.

– І не гратиме у футбол?

– У футбол можна грати й на візку.

– Як він бігатиме?

– Можна ганяти й на візку.

– А плавати?…

– Якщо він матиме сильні руки, то зможе й плавати.

– А коли ти народиш дитинку, – подала голос Сонька, – вона теж матиме таку спину, як у тебе?

Магда кахикнула, підвелася з-за столу, розвела руками і мовчки пішла до плити.

– Там ще какао залишилося? – запитала навздогін Луїза.

– Є какао. Кому додати?

Луїза обережно взяла з рук подруги повне горня. Тоді ще одне – для Кузьми.

– Мені… – зробила ковток і попередила малого: – Вважай – гаряче!

Повела далі:

– … мені, Сонько, вже пізно народжувати. Я надто пізно зустріла свого чоловіка – Ігоря. Але я примирилася і з цим. Так у мене життя складається. Однак я маю вас – і за це вдячна долі. Тішуся тим, що є. Так не буває, щоб людина мала все: і здоров’я, і щастя, і дітей, і кохану людину, і улюблену роботу. Завжди чогось бракуватиме, завжди чогось шукатимеш і когось або щось утрачатимеш.

– От у нас Мураня померла, – серйозно сказав Кузьма, – а мама каже: не хочу тепер чути про жодних котів.

– Каже: такої, як Мураня, ніколи не буде, – додала Сонька.

– А ви мамі про Мураню не нагадуйте. Може, коли-небудь вона знову захоче кицьку… Як, до речі, буде киця по-англійському?

– Кет, – відповів Кузя.

– А пес?…

– Дог! – долучилася Сонька.

Луїза посуває вбік тарілки, розчищає місце для роботи, показує жестом Магді: «Ми тут нині будемо займатися, добре?»

При найменшій нагоді всі тягнуть свої діла до кухні-вітальні.

Англійська книжка з яскравими картинками лягає на стіл, діти присуваються до Луїзи ближче. Темні кіски й русява хлоп’яча маківка…

– Can crocodiles fy? – повільно вимовляє кожне слово Луїза, показує на крокодила в книжці, ще й допомагає жестом, ніби пташка летить.

– Ні, ні! – регочуться діти. – No, no! Крокодили не літають! Not fy!

Коло дверей почулося шарудіння: Алла збирається йти додому.

– Я підвезу – відривається від книжки Луїза. – За півгодини буду вільна.

– Не треба, – відказує Алла стишеним голосом. – Я вже вмовилася з Просюками…

За півгодини діти підхоплюються з місць, бо засиділися. Кузьма до Соньки:

– Гайда звідси!

Тільки їх і бачили!

Магда повертає голову від комп’ютера. Вона теж працювала, правила рецензію на збірку віршів.

– Шедевр! – хитає головою і знімає окуляри. Віднедавна почала працювати в окулярах, бо зблизька вже погано бачить.

– Ну-ну, – заохочує заінтригована Луїза, – поділися.

– От послухай… – Магда ніби чекала такої пропозиції. – Послухай! «Його геніальне могуття поціноване – це рідкісне явище на українському поетичному видноколі, бо зібране воно з отих піщинок пустелі Сахари, яку він долає на човні українських міфів, характерної ментальності нації, її безмамайних поколінь, лірики та дивних сюжетів, бездоганно заримованих поезійністю…»

– Яких поколінь?

– Безмамайних.

– Ага. Кінь на це сказав би: «Це якось не авжеж…»

Магда піднімає вгору вказівний палець: мовляв, це ще не все. І веде далі:

– «… Лукаві барви пісочно-пустельних землежителів…» – дивиться на подругу: що скажеш?

– Як ти це правиш?

– А що, це можна виправити? Ні! Місія нездійсненна! Коли, як пише рецензент, творчість майстра слова «сягнула дзвінкоголосої високості визнання»! Залишається тільки перевірити коми… Що Кінь? Коли повертається?

– За два-три дні вже буде вдома.

– Не збирається зав’язувати зі своїми рейсами? Ото вже далекобійник зі стажем… Що за дивацтва? Переходив би вже в кіно.

Ігор Кінь не мав наміру ставити крапку в своєму шоферуванні. Йому подобалися дорога, кермо і далекі рейси. Свого часу вони відтягли його від алкоголю та казино. Але річ навіть не в тому, що відтягли, – вони допомогли йому вискочити зі старої колії. Нова дорога відкрила зовсім інші можливості. Це сталося, коли він згубив усе, програвся вщент і змушений був продати квартиру за борги. Його, як прогульника та пияка, попросили покинути телебачення. Він так і зробив. Пересів за кермо. Його цілком влаштовувала ця механічна робота, зміна пейзажів за вікном, сіра стрічка дороги попереду й відповідальність лише за гігантський контейнер із замороженою городиною. Луїза була з ним у перших рейсах, а далі він сказав їй: «Досить, це не твоє, не мучся. Чекай на мене вдома». Вона погодилася. Точніше кажучи, її спина погодилася: далекі поїздки видалися їй справді тяжкими. Його життя тепер складалося з простих речей: камуфляж і вільні светри, лаконічні розмови у придорожніх кафе, «Роллінг Стоунз» на аудіодиску чи путня радіостанція, гарячий душ на заправній станції. Коли ж призвичаївся, коли дещо зрозумів про життя далекобійників, тоді й почав знімати в рейсах документальне кіно. Тиждень за кермом, тиждень удома за монтажем знятого матеріалу. Знімав фотоапаратом із відеорежимом, щоб зберегти максимальну документальність і не привертати надмірної уваги до себе. Та й професійної камери він не мав. Натомість охоче порушував операторські правила, у найсумнівніші моменти уникав конкретизації, вдавався до небезпечних експериментів і сам потрапляв у такі ситуації, у такі жорна, ніби рятувався від спогадів про те, як воно п’ється і як грається, коли охоплює азарт.

Той, хто бачив його короткометражки згодом, не йняв віри, що знято їх простим, найпримітивнішим способом. Таких кадрів він ніколи б не надибав, якби й далі залишався на телебаченні. Нічого б цього не було. Йому подобалося те, що він робив тепер. Два в одному. Кермо та кіно. Такий був його вибір.

Луїза сприймала все як належне.

– Він кохається в тому, що робить. – Луїза дивилася на Магду і знала, що та її розуміє. – Це найголовніше.

На споді душі, десь у найпотаємнішому її куточку, назавжди оселився у Луїзи страх, що ті дні, коли Ігор Кінь пив без міри і грав у казино по дві-три доби поспіль, загубившись у часі, можуть повернутися.

– А ти?

– Що я?

– Твоя нова робота тобі подобається?

– Ще б пак… Я саме такої шукала. І от тепер нарешті маю. Два дні на тиждень працюю, а заробляю, наче гарую з ранку до ночі. А решту часу живу.

До своєї нової роботи вона ще тільки придивлялася. І поки що її все влаштовувало.

Після того як вона відмовилася повертатися на телебачення, шукала чогось такого, що давало б час на неспішні ранки, тривалі дні, наповнені вечори. Багато хто не пізнавав Луїзу цікавився, невже їй подобається працювати якихось два дні на тиждень – їй, активній, невтомній та вигадливій? Саме так, двох днів їй було досить.

Вона впивалася тим, чого не мала ніколи: ні тоді, коли викладала англійську мову на експрес-курсах, ні тоді, коли перекладала інструкції про користування побутовою технікою, ні тоді, коли була референтом у фармацевтичній фірмі, менеджером з персоналу, піарником у страховій компанії… Вона ніколи не мала страху перед новою роботою. Ніколи. Їй навіть подобався цей бадьористий стан, коли вона все починала спочатку. Він змушував її надавати собі нового, ретельно продуманого, зовнішнього вигляду, оперативно оцінювати ситуацію на місці, прикидати, з чого почати розмову, чим закінчити і чим запам’ятатися потенційному роботодавцю. Вона невимовно гарнішала в такі кризові моменти й відкривала в собі нові можливості. Кілька років тому їй нарешті здалося, що вона знайшла свою справу, але незабаром була змушена піти з телебачення разом з Конем, а без них обох – її як автора та ведучої і його як режисера – програма «Потвора» зробилася геть іншою. Відтак зійшла на пси і зникла з екранів.

З Геленою, теперішньою своєю директоркою, Луїзу звів випадок. Луїза якось допомогла їй улаштувати бізнес-семінар із фінальним урочистим частуванням. Одноразова робота, на яку її запросила Геленина товаришка – теж бізнес-леді. Гелена побачила Луїзу в роботі, трохи з нею поспілкувалася, а вранці зателефонувала: «Попрацюєте гостесою ще на одному заході? В моїй фірмі?» Їй, як повідомила, сподобався Луїзин голос.

Голос. Луїза володіла ним, як Башмет своїм альтом Тесторе. Голос був той інструмент, яким вона могла досягти всього.

Гелена – як з’ясувалося, неврівноважена, надмірно емоційна особа – заходилася вихваляти свою нову помічницю. Луїза почувалася ніяково під невсипущою увагою та нестримною зливою оцінок. Хоч що зробиш – чудово, знаменито, грандіозно! Вона навіть якоїсь миті запідозрила свою начальницю в непрофесійній зацікавленості до себе. Гелені подобалося в Луїзі все: жести, манера сидіти, хода і над усе голос, його тембр, його вібрації, модуляції, інтонації… Гелена навіть почала неусвідомлено копіювати ці інтонації, купила собі жіночу файку, щоб курити разом із Луїзою. Це вже було занадто.

А згодом до Луїзи долетів уривок фрази, що її сказала Гелена своїй товаришці: «… і так триматися – це ще треба повчитися… з такою спиною…».

«Он воно що, – усміхнулася Луїза, – спина моя її дивує: погляньте, мовляв, партнери та партнерки, яка екзотична горбунка на мене працює».

Луїза обрала певну модель поведінки з роботодавицею, привітно-відсторонену, і відтоді почувалася доволі комфортно. Її професійні обов’язки були нескладні: вона вітала учасників семінарів, занотовувала в блокнот особливі прохання – кого з ким варто садити за один стіл, а кого з ким нізащо, запам’ятовувала огром інформації і вміло її застосовувала. Іноді їй допомагав стриманий Богдан, дорученець в особливих справах, як жартома відрекомендувала його Гелена. Богдан мав зовсім безбарвну зовнішність, не було в ній за що зачепитися оку.

Незабаром Луїза зметикувала, що цим розгалуженим підприємством із суперечливими й заплутаними підрозділами орудує Геленин чоловік, а сама Гелена відповідає лише за клуб ділових людей, де збираються раз на місяць.

Дивним видався Луїзі той клуб, у який приходили після дзвінків-нагадувань: вона мала особисто запросити кожного. Члени зборів реєструвалися й дуже швидко прощалися.

Не такою відкритою і щиросердою, як видалося спочатку, була Гелена. Проте вона й далі напускала на себе простодушну приязність, називала Луїзу в своєму товаристві помічницею, і ця помічниця супроводжувала її під час подорожей та зустрічей. За добру платню.

Усе було поки що досить нечітким і невизначеним, у всьому ввижалася якась загадка. Але таємниці Луїзу приваблювали, наче додатковий бонус у новій роботі, хоч вона не зовсім розуміла, що це за бізнес, у якому вона працює.

…Грюкнули двері – ті, що вели до вітальні через невеличкий коридор, із якого можна було потрапити до майстерні й до гаража. Ігор залетів енергійною ходою, майже бігцем. Його світло-сірі очі сяяли. Задоволений собою чоловік ледве стримував радість, з чого жінки зробили висновок: те, що він робить тепер у майстерні, йому вдається.

– Голодний як пес. Привіт, Луїзо! Хочу їсти, дівчата!

Заходилися його годувати.

Він їв апетитно, пожадливо, наганяв бажання знову сісти за стіл.

– Куричу, що це буде? – запитала Луїза, кивнувши в бік майстерні. – Я бачила, як ти працюєш.

Він скинув брови: бачила? Не допитуючись, де і коли, одразу відказав:

– Крісло. Це буде крісло.

– Крісло? – здивувалася Луїза.

Того завзяття для крісла було забагато.

– Звичайне крісло? – перепитала.

– Сподіваюся, незвичайне.

Він підвівся, пішов до хлібниці й повернувся з новим куснем хліба.

– Сиди, – сказав по дорозі забудькуватій Магді, ще й потилицю їй полоскотав. – Зовсім незвичайної форми буде крісло. Я вже й назву йому вигадав. – Прожував і вимовив чітко: – «Хаджибей». Це буде крісло «Хаджибей». Одесит один замовив. Знаєте, що таке Хаджибей?

Обидві занадто поспішно кивнули. Кожна з них могла висунути кілька версій, проте вони в жодній не були певні. Усі варіанти належало перевірити в Інтернеті чи в довіднику.

Ігор міг зробити з дерева будь-що. Цей дар він виявив у собі кілька років тому ще коли працював у видавництві. Воно закрилося. Ігор казав тоді: «До кращих часів», – але знав, що вороття вже не буде, принаймні для нього. На той час він уже мав нове діло і добре ним заробляв. Його крісла та столи замовляли ті, хто міг дозволити собі обставити маєтки ексклюзивними меблями. Замовлень не бракувало. Але зі своїми першими роботами – кріслом «Хазяйка», що було Магдиним троном, і своїм улюбленим «Шерханом» із високою спинкою – він ні за які грубі гроші не попрощався б, хоч вони й мали деякі ґанджі. Ці крісла стояли тут-таки, у цій великій вітальні-їдальні-кухні. І дитячі кріселка були тут – «Кай» і «Герда». Ігор змайстрував їх не знати нащо, коли не було ще ні доньки, ні сина. А надії на те, що вони з’являться, вже не було… Майбуття надсилає нам виразні сигнали, але від нас залежить, вловимо їх чи пропустимо. Курич, певно, усе правильно відчув, хоч і підсвідомо, бо чого б це змайстрував наперед два крісла – дівчаче і хлоп’яче…

– А ти думала, що я роблю? – Курич задоволено затримався на улюбленій темі.

– Не знаю. Щось таке, що ми впадемо.

– Ну… Впадете… Аж такої реакції на мої крісла я не чекаю.

Ігореві сяйнула якась думка, він підвівся зі свого «Шерхана», що мав уже добряче потерті, заяложені бильця, поклав серветку коло порожньої тарілки.

– Зараз, – сказав.

І зник за дверима. Дівчата ззирнулися: що вже надумав?

– Заплющте очі! – гукнув з-за дверей.

Вони послухалися.

Кроки, шурхотіння, легкий стукіт, кахикання в кулак.

– Розплющуйте.

На столі – яблуко Пінзеля. І ще одне яблуко Пінзеля.

Два однакові дерев’яні яблука, клоновані плоди. Їхнє неповторне яблуко, унікальне творіння сницарської майстерності, і поруч – брат-близнюк. Другого такого яблука бути не могло. Але Ігор Курич його вирізав.

Порівняння лише докинуло переконливих аргументів. Воно так само рознімалося легким поворотом рук. І всередині було таке саме. Луїза з Магдою перевірили – з такими самими чарунками та зернятками, з хробачим ходом і навіть із ледь виразною опуклістю, що скидалася на обличчя.

– Це ти?… – уточнила Луїза. – Ти яблуко зробив?

– А хто ж? Витяг ваше яблуко, і так до нього приступав, і сяк. Кілька шматків липи зіпсував. Здавалося, ніби проста робота, а берешся до неї – нічого не виходить…

І тут на Курича як щось найшло. Він ухопив обидва яблука і станцював з ними якийсь короткий дикий непристойний танець.

– А-куш, а-куш, вйо! – вигукнув щосили, вибив ногами дріб і обережно повернув яблука на стіл.

Ті яблука відрізнялися лише запахом. Перше зберігало свій особливий запах, він не зникав, не звітрювався. Хоч би де те яблуко тримали, воно відгонило вощиною і ще чимсь бентежним. Наче щось забув і даремно намагаєшся пригадати. А нове яблуко пахло добре висушеним деревом і навіть почасти липовим цвітом.

– А навіщо?… – запитала Луїза. – Навіщо ти це зробив?

– Хотів перевірити, чи зможу…

Магда лише плечима стенула. «Чого б ти мав сумніватися? – виразно читалося на її обличчі. – Звісно, зможеш». Їй навіть на думку не спало б, що чоловікові це не до снаги. З-поміж усіх подруг, причетних до яблучної історії, вона найбуденніше сприймала можливості диво-яблука та чудодійну силу випадково знайденого чи вигаданого ритуалу – двічі розтулити і стулити половинки яблука, чекаючи згодом на здійснення бажання. До того ж яблуко вже давно вичерпало свої можливості, всі мали нагоду в цьому пересвідчитися. Воно втратило надзвичайні здібності й перетворилося на майстерний дерев’яний виріб, що його поклали в далекий куток на вічний схов…

Магдин чоловік різав дерево щодня. Дружина знала: як забажає, він може зробити будь-що, бо він Майстер. І коли вже й зробить копію, то це буде яблуко Курича, а не яблуко Пінзеля. Хай навіть і відрізнити перше від другого буде важко.

– Навіть та опуклість, що скидалася на обличчя, в тебе вийшла, – похвалила Магда, стуляючи половинки й дивлячись на чоловіка теплим поглядом. – А що таке Хаджибей? Якщо чесно, то я не знаю. І ще, мій ангеле, давно тобі не казала, що я тебе… люблю. Потягло чомусь на відвертість…

5. Львів. Репетиція

– …мій боже

твоя життєдайна рука

гойднеться – і русло міняє ріка…

– Що це? – Луїза кинула короткий здивований погляд на товаришку й знову зосередилася на дорозі. – Звідки це? Вечірні години пік вимагали особливої уважності, машини трималися мінімальної дистанції й раз у раз хтось пхався без черги, небезпечно підрізуючи одне одного.

– Вірш, – усміхнулась Ірина.

– Чий?

– Це Мар’яна Савка… Щось прочитаєш, а воно засяде в голові і крутиться, крутиться… Вже другий день: гойднеться – і русло міняє ріка…

– Давай тоді ще.

– Все. На сьогодні досить.

Досить, то й досить. Тепер Ірина ще й у поезію поринула, що з нею робиться? Нові уподобання, нові звички. Накачала музики у свою нову мобілку, слухає її тепер повсякчас, наче тинейджерка з навушниками. Ще й поезією захопилася, хоч донедавна, здавалося, була до неї байдужа. Посеред розмови могла прочитати кілька поетичних рядків.

«Чого це ти?» – запитала її нещодавно Луїза. А Ірина їй: «Пам’ять треную, хочу уникнути старечого маразму в майбутньому, далекому майбутньому».

А ці перепади настрою? То сумна й мовчазна, відгороджена від усього музикою. Гукнеш її – вона: «Га?» Один навушник витягне з вуха і чекає, коли можна буде знову заглибитися в себе. То піднесена, активна, сміється загонисто, кокетує з усіма – з чоловіками, з жінками – і робить одночасно кілька справ.

Луїзин «шевроле» вправно лавірував у потоці машин, доки подруги не заговорили про автошколу, про водійські права (ще один Іринин задум), про ціни на нові автомобілі. І тоді «Шева» пчихнув і заглух, став посеред дороги – ні туди ні сюди. Позаду вмить знялася автомобільна істерика, машини гудуть на всі голоси, хтось гукає: «Чого спинилися, блондинки?…»

Луїза увімкнула аварійку, махнула рукою у вікно: об’їжджайте! І до свого авто тихо, лагідно:

– Шев-во, не про тебе мова, дурнику. Я не збираюся тебе продавати, чуєш?

Ірина на годинник поглядає:

– Що робити? Спізнюємося…

Луїза на те:

– Почекай… Зараз поїдемо…

Повернула ключ у замку – і «Шева» ображено загарчав мотором.

Луїза дивилася вперед, на дорогу (де він побачив блондинок, той жевжик за кермом?), навіть голови не підвела, коли зронила, показавши направо і вгору:

– Балкон без билець.

На балконі наріжного будинку сидів чоловік у легкому костюмі кольору хакі, посьорбував щось із великого горнятка. Балкон і справді не мав билець – чоловік попивав собі чай чи каву, вмостившися на білому пластмасовому стільці, посеред пласкої кам’яної плити. Під ним – балкон другого поверху, з кам’яними фігурними балясами в поруччі, а цей, горішній, і балконом важко назвати – така собі платформа, перпендикулярна до стіни, до високих дверей, забутий виступ тепер уже невідомого призначення. Ризикуєш зробити необережний крок і опинитися в повітрі.

Машини стали перед світлофором. Тепер із салону можна було розгледіти навіть вираз обличчя цього чоловіка – цілком невимушений. Чоловік позирав на Високий Замок, під ним гарчала моторами вулиця Богдана Хмельницького. Луїза з Іриною, прикипівши очима до дивака, мало шиї не повивертали.

– Я його знаю, – сказала Ірина, відкидаючись на спинку крісла. – Ми з ним у музеї Пінзеля познайомилися.

Зараз його побачиш, якщо він зважиться на репетицію прийти.

У шлейфі парфумів, у супроводі ледь чутного дзеленькотіння срібних браслетів і нашийних прикрас піднесено походжала мистецькою галереєю її власниця – енергійна пані Інна. Тілиста, проте рухлива. Приміщення галереї складалося з трьох залів колишнього підвалу. Високі склепіння, широкі арки переходів, штучне освітлення, прохолода, абстрактні чорно-білі фото на стінах – усе разом створювало атмосферу окремішності від усього, що лишилося назовні, за цими стінами, у повітрі вечірнього вересня. За останнім відвідувачем Інна замкнула двері і, побрязкуючи металом, повернулася до гурту. Поки що нечисленного, однак надзвичайно колоритного. Вона ще таких типажів у себе не збирала.

Музикант і світло-звукорежисер, молоді хлопці, копирсалися коло своєї апаратури: виставляли барабани, тягли дроти й весело перемовлялися, почуваючись як удома. Натомість решту прибулих так і хотілося спитати, чи вони, бува, нічого не переплутали, що опинилися тут, на цій репетиції. Дизайнерка, одначе, попередила телефоном, що сподівається побачити серед запрошених двох чоловіків і двох жінок поважного віку. Оце вони і були. Прийшли завчасно, трималися скуто й осібно. Бабусі навіть не перемовлялися між собою. Обидві худорляві: одна – сива, у довгій спідниці-спіралі (такі носили хіпарки в сімдесятих роках), друга – з яскравим волоссям кольору червоного дерева, в обтислих штанцях і туніці за коліна, позиченій, певно, в онуки. Високий бородатий дід був у вільній, завеликій на нього футболці, а другий стариган тримав у руках пакет, у якому вгадувалися обриси чогось кутастого. Судячи зі звуку, дерев’яної коробки з камінцями.

Четвірка розгублено товклася коло входу, аж поки господиня запросила всіх пройти попід високою аркою далі, до крісел, винесених із офісної кімнати. Першим рушив високий кощавий бородань, прибравши безстрашного вигляду. Решта посунули за ним. Звичайні люди, ніби вихоплені з черги, – з якоїсь довжелезної черги в поштовій філії, де хто по пенсію стояв, хто з квитанціями на оплату телефону й електроенергії… Що вони робитимуть на показі колекції відомої дизайнерки?

Бородань із цікавістю приступив до стіни з фотографіями, висадив на ніс розхитані окуляри й заходився, насупившись, роздивлятися з-під кошлатих брів на сіро-чорні плями, що складалися у жіночі фігури. Світло над знімками падало йому на обличчя. Коли він опускав голову, намагаючися прочитати назву роботи, гострий клин сивого волосся торкався жовтого напису «Game over» на його чорній футболці. «Профіль Мефістофеля… Ну, точнісінько тобі профіль Мефістофеля», – промайнуло в Інниній голові.

Другий дід примостився в кутку, з полегшою сів у крісло і склав руки на своєму торохкотливому пакунку. Аж тепер Інна здогадалася: то шахи. Старий примружив очі, голова йому з’їхала набік, і за кілька хвилин він засопів. Його чоло і ніс неначе хто у профіль намалював прямою лінією. Цікаве обличчя. Тяжкі руки з вузлуватими пальцями, неначе дві цеглини, притискали шахівницю до колін. Випнуті жили, жовті нігті, відбиток короткого сну на опалому обличчі – немов на призьбі задрімав серед білого дня, малих онуків доглядаючи.

– Я перепрошую…

Сива бабця у спідниці-спіралі наблизилась ходою колишньої танцівниці, тримаючи спину підкреслено рівно. Шкіру на щоках укривали дрібні-дрібні зморшки, ніби брижі на поверхні озера. Надто широко розставлені виразні очі робили її подібною до морської рибини. Прошепотіла Інні щось у самісіньке вухо.

Інна схопилася, брязнувши мелодійно своїми браслетами. Задивилася на гостей, геть забувши про свої обов’язки. Заходилася показувати, де можна руки помити, де кави-чаю-води випити, запросила до столика в кутку й увімкнула електрочайника.

Пані з червоним волоссям охоче відгукнулася на запрошення. Вона виразно жестикулювала, крутила головою, задираючи підборіддя вгору, а коли говорила чи ковтала, жили на її шиї напиналися й ворушилися. Здавалося, нею керує невидимий ляльковик, смикаючи за нитки. Вона помітно нервувалася.

Що більше Інна приглядалася до цих людей, то більше розуміла, чому саме їх дизайнерка не змогла оминути своєю увагою. Вони, звичайні й особливі водночас, привертали до себе погляди. Від їхніх жестів та облич не можна було відвести очей. Тим цікавіше було дізнатися, що Ірина робитиме з цією екзотично-геронтологічною групою.

Дзенькнув вхідний дзвінок, хтось із хлопців відчинив двері. Пролунали впевнені кроки – і під арку ступив середнього віку чоловік: усміхнений, з короткою сивою стрижкою, в ідеально припасованому костюмі кольору хакі й добротному взутті. Коли він заговорив, Інна миттю завважила особливості його зовнішності й голосу, його стримані манери. Вона дала йому близько п’ятдесяти років, дарма що на його щоках залягли дві глибокі борозни, які могли б різьбитися на обличчі й багато старшого чоловіка. Такий собі немолодий Кері Ґрант – улюблений актор Інниної мами.

Заледве він устиг привітатися й назватися Яном Кумпою, як услід за ним вихором увірвалася Ірина, простукотіла підборами, вітаючись навсібіч. За нею неквапливою ходою – таку зазвичай виробляють багаторічним зусиллям – увійшла Луїза. Її руде волосся низьким кошиком лежало на потилиці. Минулого разу, коли вона приходила сюди з Іриною, Інна звернула увагу на вишукані дрібниці, якими оточила себе Іринина товаришка. Жінка в жінки таке неодмінно помітить. Луїза мала все зручне й ефектне: люстерко, кістяний гребінець, дорогу кулькову ручку, крихітну інкрустовану коробочку на таблетки, сап’яновий гаманець. Це переконливо доводило: жінка, що надає великої ваги супутнім речам, яких не раз торкається протягом дня, безперечно знає смак життя.

– Вибачте! Ми мали зупинку в дорозі. А ще заїхали до майстерні, вибачте. – Ірина поставила на стілець дві сумки: пласку чорну, схожу на теку для нот, із двома міцними сріблястими шворками, і маленьку чорну зі срібною застібкою.

«Треба й собі щось таке купити», – подумала Інна, завзята прихильниця білого металу.

Мовчазний дід із шахівницею прокинувся і вибрався зі свого кутка, помітно збадьорившись після короткого відпочинку. Підійшла з горнятком сива жінка. Вона тримала його обома руками, ніби гріла долоні. Жовта шкіра її побабченого обличчя зблизька ще більше скидалася на печене яблуко. Друга – та, що з червоним волоссям, – усміхнулася до Ірини, як до давньої знайомої. Зморшки заплелися навколо її очей химерним малюнком, вона повела занадто нафарбованим оком на свою туніку: як я тобі? Жест був виразно промовистий. «Мабуть, вони знаються не перший день», – відзначила подумки Інна.

Але це були ще не всі запрошені. Останніми до гурту приєдналося посімейство – жінка з чоловіком і двійко дівчат-близнючок, з вигляду випускниць школи. Батьки прийшли подивитися, куди покликали їхніх дочок, до якої справи запропонували долучитися.

– А ми знайомі, – усміхнулася Ірина до мами дівчат. – Вам донька казала?…

– Наше місто – велике село, – виснували жінки. – Тільки-но почнеш з’ясовувати, хто кому й ким доводиться, як за один, два, максимум три ходи постане картина зв’язків усіх з усіма: кожен із кожним знається, або має спільних знайомих, або навіть чийсь далекий родич.

Кілька років тому Ірина вже бачила тих малих сестричок – милий тандем протилежностей. «Ань-Янь», – називала їх мама. Це було на площі Ринок, на святкуванні дня міста. Галя сказала: «Знайомся, це Олена, ми в газетах-конкурентах працюємо». Тепер ті колишні малі стали вже дорослими дівчатами, і саме такими – схожими й несхожими між собою – були потрібні Ірині для показу. Збіг обставин і випадок підказали ідею: дві дівчини в однаковому вбранні, однакові й різні водночас – наче дві фігури обабіч вівтаря.

Дві фігури обабіч вівтаря?… Інна затамувала дух: «Що ж це має бути?» Вона слухала Ірину дедалі нетерплячіше. Вони зналися не так давно. Кілька місяців тому Інна сама запропонувала Ірині влаштувати показ у своїй мистецькій галереї, відомій резонансними фотовиставками. Інна вважала себе за творчу натуру, над усе її приваблювали яскраві особистості. Такі, як Ірина. Після знайомства з нею Інна захопилася світом моди, цікавилася його закуліссям і знаковими постатями. Дізнавшися, що крім професійних моделей у показі братимуть участь непрофесіонали, вона натякнула Ірині: мовляв, я й сама радо вийшла б на подіум, хоч і маю нестандартну фігуру. Нащо на вулиці шукати охочих?… Проте Ірина делікатно звернула розмову на інше. Сучасні обличчя, наділені рисами класичної краси, сказала, їй наразі не потрібні. Підсолодила гірку відмову.

Луїза, почувши їхню розмову, кинула на подругу погляд, сповнений іронії. Вона не одразу пристала на Іринину пропозицію попрацювати обличчям. «А також волоссям своїм рудим попрацювати, – додала тоді Ірина, – фігурою та ходою. Якби можна було, я б і голос твій задіяла…» На думку товаришки, Луїза була достоту «пінзелівським персонажем».

Ніхто зі збірної вуличної команди, що сиділа тепер перед Іриною, наготувавшися слухати її вказівки, ніколи не виходив на подіум. Ніхто, крім Анни Дмитрівни – професійної моделі шістдесятих років минулого століття. Ірина запропонувала спочатку всім назватися (батьки дівчат, щоб не заважати, навшпиньках пішли до дверей), а тоді делікатно нагадала, хто такий Пінзель. Судячи з реакції, про нього мало хто знав.

Ірина розтлумачила, що запросила всіх присутніх попрацювати моделями, показавши колекцію одягу, присвячену творчості видатного скульптора вісімнадцятого століття Іоана-Георга Пінзеля, який творив у нашому краї… І розповіла, яким буде головне дійство.

Вихід непрофесіоналів – ваш вихід, шановні! – стане стрижнем показу.

Коли підуть із подіуму професійні моделі, коли до музики, яка лунатиме в залі, приєднається живий барабанний звук, першою з-за лаштунків вийде Луїза.

За нею – Олег Олегович. Заторохтіли шахи там, куди показала Іринина рука.

Далі – Валерій Вікторович. Бородань не ворухнувся, ніби й не про нього мова.

Тоді – пані Марина. До речі, колишня фехтувальниця.

Анна Дмитрівна, свого часу демонстратор одягу у львівському будинку моделей.

Яне, я перепрошую, як вас по батькові? Гаразд, просто Ян Кумпа.

І сестри Аня з Яною.

– Коли всі будуть на сцені, – вела далі Ірина, – почне пульсувати світло – і під це блимання треба буде виконати ще кілька нескладних рухів. Зовсім простих. Наче ви повільно танцюєте.

Ірина відкинула вбік одну руку, спроквола повела нею вгору і назад, повертаючи за нею головою. А тоді відвела другу руку, розвернулася в інший бік.

– Це легко, – сказала, – це наче повільні вправи під музику, вам сподобається.

– Але чому ми? – стиха грюкнув шахівницею Олег Олегович. – Ви кажете, є професіонали…

– Не потрібні професіонали, навпаки! – Ірина навіть пройшлася туди-сюди, ніби показувала: просто йдіть, отак, без викрутасів. – Кожен ітиме так, як звик ходити… Ви будете за сучасників Пінзеля, наче ви потрапили в інший час, перестрибнули через два з половиною століття вперед. Ви всі певною мірою – пінзелівські типажі. Він шукав таких емоційних облич навколо себе. Хтось із вас скидався на його дружину – плечима, шиєю, поглядом. Хтось – на няньку його дітей. Можливо, руками, ходою… Хтось – на його товариша й колегу, архітектора Меретина,[19] – вони так довго спілкувалися день у день, постійно працювали разом. Меретин був хрещений батько одного з синів Пінзеля, він неодмінно якусь рису запозичив у товариша бодай для однієї зі своїх скульптур. Пінзель надихався людьми, він творив подібних до людей ангелів для костелу в Годовиці[20] і героїв давньогрецьких міфів для бучацької ратуші. – Ірина зупинилась, одітхнула. – Розумієте?

Вона й сама відчула, що розпалилася.

– Сьогодні, – вже спокійніше заговорила вона, – я пропоную лише пройтися отут, оцією доріжкою, зупинитися і просто відчути, як воно, коли музика і пульсація світла… Вікторе! – повернулася до хлопців біля барабанів, а тоді до запрошених: – Станьте отут. Можете навіть не рухатися.

Залунала музика, хлопець за барабанами стишено забив паличками. Другий хлопчина увімкнув світлоритм. Майбутні демонстратори одягу стояли, не знаючи, що робити. Крім сестер. Одна з них ледь помітно, а тоді щораз упевненіше й розкутіше почала вимахувати руками – неначе водорості колихалися в річковій воді. Друга, позираючи на сестру, і собі загойдалася. Ожили бабусі. Анна Дмитрівна тріпнула сивим волоссячком і пройшлася доріжкою взад-вперед добре поставленою ходою манекенниці. Тоді й Кумпа, що стояв, устромивши руки в кишені, прибрав розкутого вигляду і хвацько переступив з ноги на ногу. Тільки шахіст і бородань стояли нерухомо. Музику і світло вимкнули – спалахнуло горішнє освітлення.

– Круто, – сказала одна з сестер.

– Бридня! – оглушливо виголосив бородань. – Нічого такого я не робитиму.

– Послухайте. – Ірина від хвилювання забула, як його звати. – У вас, – вона покусала губу, – у вас, Валерію Вікторовичу, все вийде. Даремно я, мабуть, отак знаскоку накинулася на вас зі своїми ідеями. Налякала…

– Мене, – розважливо, з помітною нотою іронії, озвався бородань, – налякати важко. І клоуном я ніколи не був. І не буду.

– Та ви не зрозуміли, – ступила до нього Ірина, – я й не чекала, що вам одразу моя пропозиція сподобається. Я лише хотіла показати, яким буде фінал. Коли ви вберетеся у вільний одяг, вам буде зручніше. Ви себе відчуєте іншими людьми, наче під масками. Це буде так захопливо… Ніби гра. Невже вам не цікаво? Невже не хочеться відчути піднесення? Воно обов’язково виникне. Повірте мені. Цієї миті того, що буде, не бачить ніхто, а я знаю, як усе станеться. Я про це стільки думала. І без вас мені тепер годі обійтися. Ви ж точнісінько як апостол…

– Який ще апостол? – нашорошився дід.

– З костелу в Монастириськах. Це Тернопільщина. Ви звідки родом?

– З Донецька.

– Ну-у-у… Подивіться самі, ось фото.

Ірина швидким рухом розгорнула теку зі срібними шворками, вихопила айпад, увімкнула його.

– Тут у мене фотографії Пінзелевих скульптур. Зараз я вам покажу. Зараз ви самі побачите…

Планшет засвітився екраном, прийняв пароль. Ірина швидко знайшла потрібну папку.

– Ось! Хіба це не ви? Гляньте! Хіба не ви?

– Можливо, – відказав бородань, – але, вибачте, далі без мене.

І він рушив до свого крісла, до перекинутої через спинку картатої сорочки з підкоченими рукавами та шапки, що аж ніяк не пасувала до вересневого вечора.

– Валеро! – раптом вигукнула пані Марина, і голос її пустив півня. – Валеро, – повторила. – Ти мене не впізнаєш?

Синя шапка у дрібних ковтунцях, ношена-переношена, завмерла в руках бороданя. Пані Марина зашарілася, наче дівчина, шкіра на обличчі майже прибрала кольору її вогняного волосся.

– Перерва! – оголосила Ірина. – Десять хвилин. Ось електрочайник на столику кава, чай… Пригощайтеся.

– Так-так, – підхопилася власниця галереї Інна. – Прошу, прошу. – І зашаруділа обгорткою, розриваючи пакуночок із печивом.

Те, що діялося довкола, було цікавіше за всякий серіал. Вона дивилася і слухала, мов зачарована.

– Дозвольте. – Олег Олегович наблизився до фото на екрані, давши нарешті спокій своїм шахам. – Справді… Справді дуже схожий на… Валерія Вікторовича. А я вам, перепрошую, кого нагадую?…

Колись, років сорок тому, в маленькому військовому містечку, яке сховалося в лісі неподалік гігантського полігона, зчинився скандал, проте його вчасно загасили, не давши ситуації остаточно вийти з-під контролю замполіта. Молода дружина капітана Усова, Марина, призналася чоловікові, що покохала іншого, й зібрала речі, щоб піти до випускника військового училища – лейтенанта Валерія Карпаченка. Усов пригрозив застрелити дружину, потім – їх обох, дружину і суперника, а тоді намагався вистрелити собі в скроню на бойовому чергуванні, проте той-таки лейтенант Карпаченко йому й завадив. Закінчилася та довга-предовга днина страшенною пиятикою двох чоловіків, проте вони так і не порозумілися, спільної згоди не дійшли. Ситуація ще більше загострилася. Пристрасті розбурхалися, наче у фільмі «Табір іде в небо». На цей фільм не раз ходили всім містечком до полкового клубу. Командир частини, дізнавшися від дружини про гарнізонні пристрасті, викликав замполіта, і вдвох вони блискавично постановили організувати усе так, щоб нахабу лейтенанта перевели на нове місце служби – за дві тисячі кілометрів від містечка в сосновому лісі. Той хоч-не-хоч відбув, виконавши наказ. По тому, як він вирушив, тріщина в родині Усових тільки ширшала. Ще й хтось комусь написав, що Валерій одружився. Марина поплакала й повернулася до батьків у Львів – у спорт, у своє фехтування, де ще кілька років показувала блискучі результати.

Відтоді гарнізонні Ромео і Джульєтта ніколи не бачилися, аж до того вечора, коли пані Марина впізнала в підстаркуватому скандалістові свого колишнього коханого. А він насилу вгадав у нафарбованій немолодій рудявці ту жінку, через яку свого часу покинув ці місця.

Своїм вигуком «Валеро!» тітка Марина не лише врятувала дизайнерський задум із чіткою композицію майбутнього дійства, а й додала репетиціям бентежного, романтичного забарвлення, яке завжди виявляється там, де є двоє закоханих. Вона й сама неначе випила еліксиру молодості. Її очі сяяли.

Валерій Вікторович теж немовби підтягся. Відтоді як овдовів, він жив сам, донька його виїхала за кордон, а він дедалі більше робився злобним стариганом і дратувався через усяку дрібницю, аж поки зустрів свою Марину.

Вогнями й барвами вітрина кликала: «Сюди, сюди! Остаточний розпродаж, зробіть закупи! Смішні ціни!» Приваблива перспектива – з дощової вулиці пірнути в залиту яскравим штучним сяйвом дзеркальну залу. План був такий: купити одній пальто, а другій – куртку.

Ірина з Сонькою струсили парасольки від крапель і поставили їх при вході у високий кошик із химерно покрученого металу. Пройшлися вздовж вішаків. Глянеш – наче багато привабливих речей, а почнеш приміряти – все не те. Забувши про куртку, Сонька нагребла спідничок-кофтинок, сховалася у приміряльні, довго там вовтузилася, але таки залишила собі одну спідничку й одну кофтинку, що аж ніяк не пасували одна до одної.

– Ти впевнена? – Ірина глянула на цінники – щось ті ціни зовсім не смішні.

– Я дуже-дуже їх хочу. Носитиму з тим, що маю.

– Та вже середина осені. Коли носитимеш?… А куртка? Ми ж ішли по куртку.

– Нема тут такої, як хочу. А цю кофтинку та спідничку хочу, аж пищу.

Після жіночого відділу зайшли до чоловічого. І вже тут Ірина потішила себе: вибрала дві білі сорочки з манжетами під запонки й сіре пряме пальто.

– Я – у приміряльню! – повісила пальто на руку Продавчиня здивовано провела її поглядом.

Пальто, призначене для субтильного чоловіка, сіло на її фігуру як улите. Звичайне пальто-олівець. За коліно, зі схованою застібкою. Кашмір, малюнок «у сосонку», шовкова підкладка. Те, що треба.

А сорочки й так будуть до міри. Вже не раз купувала собі білі чоловічі сорочки, добре знала цю марку і свій розмір. Вони чудово пасували до її жіночих прикрас і високих підборів. Та й без прикрас теж мали ефектний вигляд. У чоловічих відділах ще не такі ексклюзиви для жінок можна знайти.

Ірина вважала, що Львів одягається стримано. В буквальному розумінні – стримує свої емоції та пориви, обмежує себе, тримає в шорах якихось звичаїв, занадто зважає на чужу думку й оцінку збоку. Більшість містян неначе носили на собі відбиток обережного питання: «Що люди скажуть?» Тим приємніше було зустрічати справді оригінально вбраних людей, а то й сміливих відчайдухів. Ірина вітала їх щирою усмішкою: вони підривали вулицю своїм нестандартним виглядом.

Найбільше імпонувало Ірині почуття іронії, яке виявлялося в манері вбиратися. І схильність до парадоксів, особливо подобалось поєднання речей, вихоплених із різних стилів, із різних рівнів цінової шкали. Наприклад, давньої бабусиної блузки, вдягненої разом зі штанцями від Анн Демельмейстер.[21]

Вийшли з пакунками на вулицю, кожна задоволена своїм вибором, – і побачили тітку Марину. Під парасолею, з пакетом. Притискала його до грудей, щоб не намок під дощем. За десять хвилин уже сиділи разом у піцерії. Якби знали, що одночасно вештатимуться по крамницях, умовилися б наперед про зустріч.

Тітка Марина поставила свою паперову торбу на підвіконня, «щоб ніхто не вкрав», похвалилася купленою спідничкою, провела долонею по сірій тонкій вовні і знову сховала. У тій стоковій крамниці побувала, про яку почула від Ірини. Сто років нічого собі не купувала, усе якимсь лахміттям задовольнялася.

– … а краще б пішли до мене, – повторила тітка Марина.

Від неї пахло різкими парфумами: дістала, мабуть, якісь давні, забуті.

– Маю вдома вареники з картоплею. Коли ви востаннє їли вареники з картоплею?

– А от зараз замовимо. – Сонька підтягла меню до себе. Тітка Марина зазирнула їй через лікоть і жахнулася:

– Це порція вареників стільки коштує? Здирники! Ходімо звідси.

– Ні, – спокійно відказала Сонька, – ми не вареники замовимо…

– Та вони мені й не полізли б до рота!

– …не вареники. Бо на вареники ми до вас підемо згодом. А зараз ми спробуємо лазанью. Їли лазанью?

– Що це таке?

– Листкова така запіканка з тіста, вам сподобається. А про вареники я пожартувала, вони в італійському ресторанчику – як екзотика, тому такі дорогі.

Тітка від лазаньї аж нетямилася. Ірина з Сонькою не почули від неї сподіваного «Та що тут такого! Та я таке вдома можу зробити!» Вона підібрала шматочком чіабати[22] залишки соусу і, витерши руки серветкою, підсумувала:

– Дуже смачно!

– Я тобі, Ірино, дуже вдячна, – сказала тітка Марина, коли їм принесли жасминовий чай, – за обід, за те, що напоумила купити щось новеньке, а головне, – її очі розчулено блиснули, – за те, що запросила мене в цей свій показ.

– Нема за що, – знітилася Ірина.

– Є за що, – заперечила тітка Марина і кілька разів провела долонею по білій скатертині, змітаючи невидимі крихти зі столу. – Є за що. За те, що я зустріла свій важливий вечір, коли була до нього готова… Хоч і не знала, що саме на мене чекає. Я ж тоді, перед першою репетицією, пішла до перукарні, зробила манікюр і зачіску. Ти ж зауважила, що в мене була нова зачіска?… Я двічі перевдягнулася, перш ніж вийти з дому, аж поки залишилася собою задоволена. І Валерій мене побачив саме такою. Розумієш, як це було важливо?… А уяви, якби ми зустрілися за інших обставин! Якби я вийшла вигуляти Тяпу в першій-ліпшій кофтинці, у спортивних штанях, у старих пантофлях… Не дай Боже!.. Вибігла б я з хати, думаючи тільки про те, щоб упоратися за рекламну паузу, бо Тяпа вже півсерії сидить коло вхідних дверей, чекає. І от ми виходимо. Тяпо, ану, мерщій!.. І раптом бачу: він! Та я б до нього навіть не озвалася!

Тітка Марина весь вечір говорила про свого Валерія. І раз у раз повторювала: «Яке це чудо, що ми зустрілися! Яке диво!»

Прощаючись, Ірина подарувала їй свої парфуми «Сенсі» від Джорджіо Армані. «Беріть, – сказала, – вони вам пасуватимуть. Там основний мотив – жасмин з мису Доброї Надії. А я собі ще куплю. Але не передавайте куті меду: парфумів на собі зазвичай ніхто не чує. По краплі за вухо – і досить».

6. Галя. Ніч лагідна

Відкинулася у кріслі, потяглася – у спині та шиї хруснуло. Коли вже на те плавання знайдеться час? Он Луїза – вчащає до басейна і нічого героїчного в цьому не бачить. Тільки банальну потребу бути у формі. «Ти, – радить, – себе до роздягальні доволочи, а далі діло піде…»

Галя затулила обличчя долонями і притисла повіки пальцями…

Усе. Додому. Відпочивати.

Начиталася матеріалів у новий номер журналу – аж в очах мигоче. Його тема – «Не в грошах щастя». Хороший має бути номер.

Невідомий широкому загалові багатій розповідає про найбільші приємності, що їх грошима не виміряєш. Керівник потужної інформаційно-технологічної групи, як з’ясувалося, любить посидіти з вудкою на березі ставка. Розмальовує пляшки. А згодом дарує друзям ексклюзивне вино в тарі власного дизайну.

Ще одна окраса номера – молодий мандрівник ділиться власним досвідом, розповідає, як йому вдається зі звичайною зарплатнею охоронця нічного клубу двічі на рік їздити на два тижні щораз в іншу країну світу, як він планує подорожі, коли купує дешеві квитки, де зупиняється, де їсть. Сам хлопець – наче сонячний промінчик – справжній герой журналу «Цікаво жити». Виклав свою програму дешевого відпочинку, видав свої секрети. Будуть тепер від рекламодавців туристичних агенцій претензії: чому, мовляв, підтримуєте неорганізований туризм.

Журналістка-фрилансерка запропонувала свою тему. Експеримент полягав у тому, щоб дізнатися, чи можна у Львові відпочити один день із п’ятдесятьма гривнями в кишені. Проект із категорії «Місія нездійсненна». Задум, здавалося, цілком провальний, але дівчина його таки реалізувала. Але спершу журналістка порадилася зі студентами, і ті виказали їй усі заклади, куди вони ходять, потрапивши у фінансову скруту, – їдальні організацій і шкіл, де людина з вулиці може пристойно пообідати за малі гроші, кав’ярні, де кава добра й дешева, безплатні мистецькі галереї та найулюбленіші куточки міста, що їх можна вільно відвідувати. Один день за п’ятдесят гривень, наповнений радістю, – дівчині він таки вдався, ще й як. І матеріал вона написала в життєрадісно-іронічному тоні, і фотографії вийшли настроєві. Світлячок! Таких авторів Галя шукає, а тут дівчина сама прийшла.

«Треба буде поговорити з нею, – подумала Галя, – запропонувати їй зробити ще якийсь експеримент. Вибрати, скажімо, найнуднішу, на її погляд, професію і спробувати за кілька днів роботи знайти в марудній справі якийсь позитив. А відтак написати про результати досліду – про злам стереотипів… Або про те, як важливо вчасно зрозуміти, що це діло не твоє, і, не відкладаючи, кинути його, щоб почати шукати себе в чомусь іншому. Підштовхнути читача до змін, адже в учителеві-нездарі може дрімати талант торгового агента, а у воякові-тюхтії, об’єкті жартів однослуживців, – хист неабиякого кухаря.

Перед нею на столі, на розгортці журналу, була тепер оповідь заможної бізнес-леді, що слабувала нещодавно на синдром хронічної втоми. Жінка подолала ту втому дуже просто. Її вилікували тиша, спокій, гірське повітря, пахощі диких трав, сон у сінникові, домашній сир із медом на сніданок і козенята, яких вона торкалася, випускаючи на травичку щоранку…

Кому б то гори та й не додали сил! Галі досить було згадати музику вітру на горі Піп Іван («Попиван», – виправляв її чоловік, але це було спірне питання, як насправді та гора зветься), викликати в уяві видиво – спокійну велич кам’яних грифонів, сирен і драконів дорогою до Вухатого каменя – і від втоми не лишалося й сліду.

У маленькій продуктовій крамничці біля під’їзду – черга.

– Чотири «Ромашки», – каже дівчина (світла потилиця, яскравий брелок на наплічнику).

Галі видалося, що вона недочула. Чотири цукерки?

Продавчиня не перепитала, зважила, скільки просили, подала дівчині крихітний прозорий пакетик із цукерками в зелених обгортках:

– Дві п’ятдесят.

Вартість проїзду в міській маршрутці… Ціна півхлібини… Ковток кавилате на автозаправці… Бідолашна дівчинка…

Брелок гойднувся, дівчина озирнулася. Повні-повнісінькі очі радості. Бідолашна дівчинка – це не про неї. Чи то справді хотіла саме чотири цукерки: скільки хотіла – стільки й купила. Чи може собі тепер дозволити тільки чотири, однак це не псує її настрою. Тимчасові труднощі не засмучують, не впливають на її самооцінку, вона вміє радіти тому, що має.

Галя усміхнулася до дівчини – ось для таких людей вони й роблять журнал «Цікаво жити». Або майже для таких, бо ці риси в собі можна виховати.

Озвалася мобілка – Віктор телефонує:

– Коли ти вдома будеш?

– Я вже йду.

– Купи хліба.

Простіше відразу погодитися, ніж сказати: «Та вийди ж з хати, заглянь у крамницю, хоч би в найближчу, де я тепер купую кефір, розрухайся». Ні, не варто. Це може вилитися в скандал, за який згодом буде соромно. Краще сказати: «Куплю». І все.

Галя витягла з поштової скриньки рахунки за комунальні послуги і запрошення до жіночої консультації. Усміхнений кандидат – вибори наближаються – нагадував, що кожна жінка має раз на рік проходити обстеження в дільничного акушера-гінеколога. Як казала Галина баба-полька, co ma piernik do wiatraka? Тобто що спільного між пряником і вітряком? Але у слові пєрнік іноді вчувалися звуки певних фізіологічних процесів, суголосних обіцянкам політиків. Коли вибори насуваються, все стає можливим, і усміхнене обличчя кандидата виявляє найщирішу турботу про жінок мікрорайону, – дуже дієвий, на думку виборчого штабу, взірець агітації.

Віктор сидів біля потужного обігрівача в задушливій кімнаті, дивився якийсь старий радянський фільм. Обличчя розпашіле, наче від температури чи тиску.

– Тобі не жарко?

– Я змерз.

– Таблетки пив?

– Пив. Забув тобі сказати, щоб ти дорогою йоду купила.

– Удома є йод.

– Я не знайшов. У нас нічого не знайдеш, коли треба.

– Ми маємо шафку з медикаментами. Там є йод.

– Нема там йоду. Я дивився.

– Навіщо тобі йод?

– Я порізався, мені потрібен йод, а ти можеш отак спокійно говорити: «Наввіщо тоббі йод?»

Вона так не говорила, як він її передражнив, але годилося тримати себе в руках. Зайти до ванної, сполоснутися під душем, перевдягнутися в хатнє, розігріти вечерю… Проте спочатку – на кухню до шафки з ліками.

– Ось, – повертається з пляшечкою, а тоді вже до ванної, знімаючи на ходу намисто.

– Бо ти знаєш, де він був, – каже він їй навздогін роздратовано. – Завжди все перекладаєш.

– Він був у шафці на медикаменти, там, де завжди. – Вона кладе намисто на білизнярку.

– Його там не було. Але тобі це до одного місця!

Вона повертається до кімнати по свіжий рушник, відчиняє дверцята шафи.

– Посунься від обігрівача або вимкни його, ти весь червоний.

– Не командуй! Краще б йоду купила!

Ні, сьогодні таки той день. Саме той, на жаль, день, коли треба вдатися до наказового тону. Інакше Віктор спочатку доведе її до сліз, а тоді стане лагідним та уважним, хоч до рани прикладай.

– Стули пельку! І ноги свої прийми з проходу!

Віктор мовчки підтягає ноги ближче до крісла. Їй більше нічого не треба в цій кімнаті, але вона залишається тут. Її аж тіпає.

– Ти не просив мене купити йоду! Ти розумієш це чи ні? У його очах – миттєва розгубленість, він уже й сам не розрізняє, де реальні події, а де ті, що він собі надумав. Цей спалах в очах – короткий переляк перед своєю ж безтямністю – відразу ставить усе на свої місця. Вона глибоко зітхає. Їй стає з біса сумно.

– Ти лише хотів попросити… – нагадує вона вже зовсім іншим тоном, безбарвним тоном утомленої жінки. – Ти сам мені сказав, заледве я поріг переступила, що забув попросити купити йоду. Ти про хліб сказав, коли телефонував, а про йод – ні.

Після ванни вона гримить посудом на кухні й чує, як він човгає коридором на кухню. Його хода за рік після інсульту помітно змінилася. Він і раніше ходив спроквола, ніколи не поспішав, а тепер і поготів. Ходить, немов над силу, і говорить, іноді розтягаючи слова. Колись насміхався з того, хто вставляв між словами «е-е-е», підганяв співрозмовника: та давай, давай вже швидше! А тепер сам добирає слова і перепитує, як прізвище того актора, як називається те місто…

– Я тобі картоплі зварив, – каже він спокійним, навіть лагідним голосом. Стрілка барометра перескочила з позначки «буря» на «ясно».

Вони мовчки дивляться одне на одного.

– Іди на фіг, – змучено каже вона.

Він торкається її плеча, але вона нічого не відчуває. Нічого, крім піску в очах.

– Ти їж, – каже він. – Я вже їв.

Сідає навпроти і починає розказувати історію, яку вона вже чула не раз. Ніколи його не зупиняла, завжди вислуховувала, завжди підказувала йому те саме прізвище, що його він раз у раз намагався пригадати. А тепер навіть спогад про Карпати, про вітер на горі Піп Іван, нічого не допомагає. Нестерпно вдавати, що все гаразд.

– Зараз ти скажеш… – Вона підхоплює його розповідь, переповідає те, що чула безліч разів. – А я тобі відповім… – І вона говорить свою репліку. – А ти мені на це…

Усе їй відомо наперед.

Він не зводить з неї округлених очей, у яких прозирає запитання: «Звідки ти знаєш?!» Однак швидко отямлюється, знизує плечем: мовляв, що з того?…

– Облиш переглядати ті самі старі фільми, – каже вона. – День при дні – те саме, той самий мотлох… Луїза ж дала нам фільм Коня, он флешка. Глянь, що він назнімав у дорозі.

– Я вже бачив. Мені не сподобалося.

– Подивися щось інше. Є безліч цікавих фільмів, нових і старих, не можна ж завжди дивитися те саме, слухати те саме, говорити те саме.

– Які фільми переглянути? Американські?

– Різні. Не лише американські.

– Я не люблю американських.

– «Одного разу в Америці» не любиш? – згадує вона.

– Хіба що «Одного разу в Америці».

– «Пролітаючи над гніздом зозулі» не любиш?

– Це теж виняток.

Вона збирає посуд і миє тарілку, виделку і два горнятка. Посудомийна машина працює тепер тільки в особливих випадках. Колись Галя думала, що завдяки тій машині вона заощаджуватиме купу часу. А тоді з’ясувалося, що не все так просто з тим часом. Спочатку треба сполоскати тарілки від залишків їжі й розставити певним чином весь посуд. А ще перевірити, чи, бува, не забився фільтр і чи не закінчилася спеціальна сіль у нижньому відділі. Часто-густо на посуді лишалися сліди від засохлого кетчупу або тьмяний серпанок, що його доводилося витирати рушником. Простіше було помити посуд руками.

Мозок треба змушувати працювати, постачати його свіжою поживою, раз по раз підкидаючи вугілля в топку. Щоби думки, уява, пам’ять не гальмувалися, не засинали. А Віктор іще й не читав. У перші місяці після інсульту він втратив здатність складати літери у слова, він їх не бачив, не розрізняв. Слова зробилися малюнком гілок на дереві, тріщинами асфальту під ногами, слідами ієрогліфів від пташиних лапок на піску. Він не звертав на них уваги. Галя завважила це, коли вони разом ішли до крамниці. Кивнувши на назву, спитала: «Що тут написано?» – «Де?» – зосередився він, дивлячись просто на слово «Продукти». Серце їй обдало холодом. «Ось, перед тобою», – показала рукою. «Де? – злостився він. – Що ти від мене хочеш?» Згодом зір і сприйняття літер помалу відновилися, слова знову ожили, але потреба читати зникла. Він не читав. Для Галі це була б трагедія, але Віктор тим не журився. Як ні, то ні. Є телевізор, є музика…

До хвороби він тримав у пам’яті номери мобільних телефонів, дивував усіх, безпомилково називаючи номер будь-кого зі знайомих. Тепер і цифри зрадили його, він тричі на день запитував: «Сьогодні вісімнадцяте?… Яке нині число?… Сьогодні вісімнадцяте?…»

Сидів удома, у продавленому фотелі. Часом очі йому скліли, він заглиблювався в себе, поринав у далекі спогади.

– Вікторе, – казала Галя, – треба боротися за себе. Борися, чуєш? Тобі лише трохи за п’ятдесят. Не здавайся.

– Де ти була? – приступав він до неї не раз, зачувши скрегіт ключа в замку.

– Слухай, утечу від тебе в монастир… кармеліток босих… – Вона саме роззувалася.

Їй здавалося, що ця репліка може викликати усмішку. Часом їй щастило спустити діалог на гальмах, але найчастіше – ні.

– Ото як вигадає щось!.. – заводився він з півоберта.

Сваритися стало мало не щоденним ритуалом. Як ото почистити зуби чи застелити ліжко. Раз у раз він зривався в нескінченні випоминання, завзято додаючи давно минулим подіям фантастичних огидних подробиць і припущень, породжених підозрами, накручував такого неймовірного, що навіть не було бажання виправдовуватися. Напевно, йому бракувало емоцій. Давався взнаки авітаміноз почуттів, і Віктор компенсував його спалахами агресії, живлячися хвилею, збуреною своїми словами. Дітей не чіпав, його донором була дружина.

Його вдача, яка ніколи не відзначалася легкістю, тепер зробилася нестерпною. Єдине, чого Галя тепер справді боялася, – щоб сини не перейняли від батька звички постійно дорікати чимось своїм майбутнім дружинам. Бо з такою натурою не відчути себе щасливим.

Шарудіння ключа. Віктор-молодший? Ні, Сергій, старший син. Він уже понад місяць живе окремо.

– Тату! Ти вдома? – з порогу. – Ма, є що поїсти? А де Вітько?

Начебто за кілька днів постаршав і змужнів. Своя справа й відповідальність за неї роблять із юнака чоловіка. Сергій усе глибше поринав у батьків бізнес – не те що молодший, шалапут і вітрогон. Вітькові аби при першій-ліпшій нагоді втекти на репетиції рок-гурту. Вони створили його ще тоді, коли навчалися в політеху. Грали агресивну музику, співали з надривом, але до них, у студентський клуб, валом валив юний люд. Не було де яблуку впасти, коли вони там виступали. Віктор-молодший іще й барабани додому затяг, але награвав неголосно: жалів вуха сусідів. А батьківська авторемонтна майстерня для нього була наче ті уроки для двієчника. То до одного візьметься, то до другого, проте нічого не виходить. Аби музика! Аби барабани!

Старший Сергій виїхав від батьків, жартуючи, що братові барабани його з дому вижили. Насправді ж причиною була дівчина, і видавалося, що йде до весілля, хоч батькам він іще нічого не казав. Мешкав тепер неподалік, і Галя ніяк не могла звикнути до того, що старший син додому тільки заїжджає, а ночувати не лишається. Вона тільки раз у раз прохала: «Зателефонуй до Олі, скажи, що ти в нас затримуєшся». Або нагадувала: «Завтра Ольжині іменини, свято для усіх Ольг, не забудь привітати». Їй найбільше хотілося, щоб сини мали дві головні чоловічі риси – відповідальність і повагу до жінки.

Її до розмови не запросили, навіть двері причинили. Мовляв, справи бізнесові, нецікаві; але за якимись невловними ознаками вона відчула, що йдеться не тільки про зв’язки з постачальниками й тимчасову напругу в стосунках із партнером. Хтось, здається, пропонував Сергієві продати бізнес, і партнер ніби вже почав вагатися щодо своєї частки. Але Сергій уперся: «Не маємо наміру нічого продавати».

Пішла на кухню, щоб загасити газ під чайником, який свистів на всю хату, і повернулася, почувши уривок фрази:

– … звичайні виконавці! А справжні рейдери – це ті, хто замовляє.

– А Петро, виходить, уже й погодився. Та він сцикун. Завжди був сцикун. Партнер хріновий. До суду подавати!

– На кого, тату? На рейдерів? Їх за законом і рейдерами не назвеш. У нашому законодавстві нема такого поняття, а відповідальності за такі дії й поготів.

– Що сталося? – Галя зайшла до кімнати, схвильовано переводячи очі з одного на другого.

– Дрібні виробничі непорозуміння. – Сергій підвівся. – Де ж той борщ, ма?

Забагато жартував, наминаючи другу тарілку, ще й попросив, щоб у слоїк для Олі насипала. Його надмірні веселощі навели на думку, що ситуація в автомайстерні досить серйозна.

Але ввечері Віктор сказав: «Усе нормально». Покрутився в ліжку, загортаючись у теплу ковдру по саму маківку. Його беззахисна потилиця опинилася поруч із Галиною рукою, ніби пригорнувся маленький хлопчик. Галя накрила цю потилицю долонею – і чоловік завмер.

– Ти чого? – спитав він, підвівши голову.

– Одного разу на південному ринку в приморському місті, давно-давно, коли я була вагітна… Там продавали великий виноград – жовтий і прозорий, і мені так його захотілося, мало не зомліла. Ти купив мені велике гроно, помив під струменем води з вуличної колонки. Я тримала те гроно, мені руки тремтіли, ковтала ягоди, напихаючись, наче ніколи винограду не бачила. На тому місці, на базарі, пахло рибою, товста жінка кричала: «Би-ички, би-ички! Свіжі-свіжі! Тільки з моря!..» Мені ніщо не заважало. Ти дивився, як я їм, і я сказала, наче виправдовуючись: «Люблю виноград!» А ти сказав: «А я – тебе».

Ковдра заворушилася.

– Я таблетку забув випити, – сказав Віктор і, вибравшись із-під ковдри, почалапав на кухню.

Читала в кімнаті при лампі з молочним скляним абажуром, прислухалася до вхідних дверей у під’їзді, до ліфта – чекала на Віктора-молодшого. Часом він приходив пізно, забуваючи її про це попередити. Вона набирала його номер і чула: «Абонент поза зоною досяжності». Або гірше – він не відповідав. Думай що хочеш.

Старший син, на відміну від молодшого, був уважний, телефонував щодня, кілька слів скаже, пожартує – і вже знаєш: усе гаразд. А молодшого досі в сім’ї називали малим, хоч його батько в такому віці вже був одружений. Побачивши Галю з розгорнутою книжкою в колі світла під лампою, «малий» – заввишки майже до стелі – мовчки здіймав руку, вітаючись і не припиняючи жувати жуйки. Вона допитувалася: «Де ти так довго був? Що пили?» Він коротко пояснював: «У Стаса був день народження… Зустрічалися з однокласниками… Затрималися на репетиції…»

Було ще не надто пізно – за десять одинадцята, але мобілка Віктора-молодшого вже механічно відповідала: «Абонент поза зоною досяжності». Пізній вечір, тиша, книжка і це неспокійне чекання… Галя читала Фіцджеральда – його роман «Ніч лагідна», написаний за кілька років після того, як дружині письменника, світській красуні й письменниці Зельді Сейр, поставили діагноз: шизофренія. Письменник дуже важко пережив цей злам у житті. Вони з Зельдою були показною парою, про їхні ексцентричні витівки писали газети, їхні сцени ревнощів потрапляли у світську хроніку, для них слово життя дорівнювало поняттю розвага, і так тривало б довго – може, завжди, – коли б не забагато алкоголю й замало часу на те, щоб зреалізувати інші бажання. Фіцджеральд ніяк не міг закінчити роману. Почав писати його ще 1925 року, а серйозно взявся до нього тільки 1932-го, згаявши багато часу… І трохи більше як за рік «Ніч лагідна» була написана. Зельду лікували у психіатричній лікарні, вона писала свій роман, а у Фіцджеральдовій книжці лікар-психіатр, одружившися з пацієнткою, поринув у безжурне життя багатих нероб і не міг дописати своєї великої праці з психіатрії. Автор тяг у літературу своє особисте життя, але й Зельда, як з’ясувалося згодом, теж писала фактично про себе і Скотта.

Прийшла есемеска. Схопила мобілку Ні, це від Ірини: «Спиш?»

Набрала її номер.

– Не сплю.

– Я щойно з репетиції. – Ірина мала якісь новини, що не могли чекати до ранку. – Знаєш, що мені сказала Інна?

– Хто така Інна?

Галя відкинула плед, підвелася з крісла, описала вільною рукою широке коло, узяла мобілку в іншу руку Ще одне коло – другою рукою. Вона завжди щось робила, коли розмовляла телефоном: їй було шкода часу просто теревенити. Квіти поливала тільки під телефонні розмови. Може, тому вони так буйно й росли на підвіконнях – бо вважали, що то вона з ними розмовляє.

– Інна – це власниця галереї, де в нас буде показ. Я ж тобі казала.

– А-а-а. То що вона?

– Вона коли про когось захоче зібрати інформацію, то такого нариє… Міс Марпл відпочиває. Є тут один такий – Ян Кумпа. Я його зустріла випадково й запросила взяти участь у показі. Випадково, розумієш? А виявляється, він один із тих, хто дав гроші на реставрацію скульптур Пінзеля. Можеш собі уявити? Щоб такий збіг! А він про це – анічичирк. Мабуть, думає, що я навмисне до нього підійшла. Що ти там так хекаєш?

Галя нахилялася то ліворуч, то праворуч і була певна, що на тому кінці нічого не чути. Коротко відказала:

– Вечірня розминка. – І повернулася до теми: – Хіба реставрацію не держава фінансувала?

– Там і бюджетні гроші були, і від приватних осіб. Мені Інна розповідала. Вона знає: її товаришка в картинній галереї працює. Каже, ті скульптури мали жахливий стан. Іще б кілька років – і все. Були наче ті гриби-порхавки – натискаєш злегка, а воно під рукою вгинається, ризикуєш дірку пальцем пробити. От-от, здавалось, оболонка лусне, порохнява середина висиплеться. Шашіль поточив… Щоб урятувати їх, грошей треба було до смутку.

– Він цікавий тобі, цей Ян Кумпа?

– Мені?… Він усім цікавий. Он як Інну заінтригував!..

– Вона симпатична?

– Товстенька така… Вся в сріблі. Каже, в нього бізнес, не те щоб великий – середній. Якийсь автосервіс, автомийка, автозапчастини… Десь на київській трасі. Твій Віктор його може знати.

– Як хочеш про нього дізнатися більше, поговори з ним сама.

– Та я ж не про те…

– Стривай! – Галі здалося, що грюкнули вхідні двері внизу.

Ні, тихо у під’їзді.

– Кажи.

– Якщо він справді підтримував реставрацію, то чому він про це мовчить? Там Пінзель – тут Пінзель… Це ж перше, що він мав би мені сказати. А він мовчить, та ще й удає, ніби не надто обізнаний у тому всьому.

– А чого люди мають усе до денця одне одному вивертати? Скаже, коли буде нагода. Або не вважає за потрібне про це говорити. Нічого в цьому не бачу особливого. А що твої репетиції? Вже щось проглядає?

– Та наче більш-менш… Хоч іще багато чого треба зробити. Тільки б на показі було піднесення! Тільки б мої моделі не налякалися глядачів. Не дістали, як каже тітка Марина, «атак серця». Твій Віктор, до речі, дуже мені помагає. Без нього було б усе не так.

– Який Віктор?

– Твій! Віктор-молодший.

– Що він там робить?

– На барабанах грає, ти що, не знаєш?…

– От партизан малий! Я про все дізнаюся останньою.

– Скаже! Може, ще не час. Може, це сюрприз. І ти мовчи, не видавай мене. На показі все побачиш. Він у тебе – супер! А! Чого, власне, дзвоню. Інні розповіли історію. Десь там при музейних колах. Начебто хтось тримав у руках дуже цікаве дерев’яне яблуко, мовляв, якась жінка пропонувала музейникам у Бучачі купити яблуко Пінзеля.

– Купити?… Ну, це вже, знаєш… Та ще й у Бучачі. Усе перекрутять…

– Та послухай. Не перебивай. Мовляв, розтуліть половинки, стуліть половинки і подумайте про якесь бажання. Бо це диво-яблуко Пінзеля. Музейники усміхалися: «Яке там яблуко Пінзеля, воно б давно спорохнявіло». А та дивачка, що яблуко пропонувала: «Хоч бажання загадайте». І хтось там сказав жартома: «Як так, то нехай із Покровської церкви віддадуть на виставку до Лувру дияконські врата, ті, що Пінзель вирізав». З ними, знаєш, ситуація була ще гірша, ніж із рукомиським «Святим Онуфрієм», бо бучачці вперлися: не віддамо, та й по всьому…

– Я знаю. Ті врата громада врешті віддала.

– Однак, наче анекдот чи жарт, гуляє така версія: мовляв, яблуко посприяло… Як тобі ці плітки?… Знаєш, що спало на думку? Яблуко з нами бавиться. Але вже якось по-іншому. То одне щось утне, то друге. Не помічала?

– Я про це не думала.

– Що там афіша? – встигла ще запитати Ірина.

– Вже майже готова. Треба лише, щоб ти…

І Галя почула, як на їхньому поверсі відчинилися двері ліфта.

– Завтра! Я передзвоню тобі завтра. Не можу більше говорити.

– Бувай! – Ірина ніколи зайвого не питала.

Галя потяглася, наблизилася до шафи, прикинула, де слід поставити руки на підлозі, а тоді відступила, відхилилася і, зробивши крок уперед, перекинула тіло догори ногами на прямі руки. Торкнулася шафи пальцями ніг – стійка вдалася з першої ж спроби. Головне – точно визначити відстань від місця опори руками до вертикальної поверхні.

Син тихенько відчинив двері й зазирнув до кімнати, де горіло світло.

– Фігасє! – вирвалося в нього. – Ма!

Стоячи догори ногами, вона бачила його розгублене обличчя.

– Що ти робиш, ма?!

Легко відштовхнувшись від шафи, вона м’яко повернулася ногами на підлогу.

– Хух! – підвелася.

– Чого ти мене лякаєш? – Він увійшов до кімнати, не скинувши взуття. – Чого це ти? Серед ночі?

– А ти мене чого лякаєш? Скільки можна просити – подзвони, подзвони, подзвони? А тоді розважайся!

– Ма, ну не міг! Є ж такі ситуації, коли не міг! Та й мобіла сіла. Не до неї було. Що їсти?

Вони вдвох іще посиділи на кухні: він – із грубезною канапкою в руці, прикрашеною майонезом і кетчупом, вона – з горнятком чаю. Ще кілька запитань, ще кілька відповідей, але нічого про участь у показі Ірининої колекції. «Поки що, м абуть, це секрет, – майнуло в голові. – Сюрприз готує. Гаразд, почекаю».

Малий зачинився у своїй – тепер уже тільки своїй – кімнаті, увімкнув комп’ютер, а Галя повернулася до книжки.

З вулиці до кімнати пробивалося розмите світло ліхтаря, на розгорнутій сторінці золотилося коло світла від настільної лампи. Спати не хотілося, мозок працював, ніби й не було денної втоми. Розбудила його своїми стійками на голові.

Влаштувалася у фотелі з новим горням гарячого чаю і читала ще з годину. Тиша, ніхто не смикає, телефон мовчить, зі спальні долинає похропування Віктора-старшого, під дверима Віктора-молодшого лежить смужка світла, і з Сергієм начебто все гаразд. От тільки щось там у них із автомайстернею не гаразд. Тих проблем уже було й було, хай би й ця чимшвидше зникла.

7. Ян Кумпа. Дощ у Годовиці

Спочатку побачив ноги. А тоді – Ірину, це була вона, на пішохідному переході, з великою сумкою на плечі та ще одною, маленькою, затисненою під правицею. Вітер куйовдив коротке чорне волосся, наче траву на газоні. Хутко проминула його машину, обігнавши двох школяриків, – Ян вів її очима, вихилившись із вікна, але вона його не помітила, навіть не глянула в його бік. Наздогнав, посигналив і, пригальмувавши коло неї, запопадливо прочинив дверцята. Вона відразу й заскочила. Було видно – в чудовому настрої.

– Підвезу, – усміхнувся він, – кажіть, куди треба.

– Тут недалеко, – вона примостила сумку коло ніг, – за квартал звідси по прямій. Там кав’ярня на розі. – І без паузи: – Стежили за мною?…

Чи то жарт недолугий, чи то провокація. На неї часом таке находило; щоправда, не могла й згадати вже, коли востаннє…

– Від самісінького аеропорту, – озвався він, пропускаючи авто, що нервово сигналило позаду.

Його рівний, беземоційний тон змусив Ірину повернути голову. Він, без сумніву, зауважив краєм ока її погляд, однак і бровою не повів.

– Від аеропорту?… – перепитала вона.

Вона там уже місяців зо два не була.

Його поздовжня зморшка на щоці сіпнулася.

– Там, біля переходу, – великий щит із рекламою нових авіарейсів… на тлі аеропорту, – пояснив він незворушно і додав буденно: – Півдня їжджу, а кави ще не пив.

Кав’ярню вже було видно у вітровому склі: три столики на дерев’яному помості під парусиновим дашком, у мереживній облямівці рудого опалого листя. Ірина глянула на годинник – до зустрічі з Галею лишалося ще двадцять хвилин.

– А я зараз питиму друге горнятко. Як маєте час, почекайте зі мною.

Подуви вітру вихрили сухим листям, здіймали його вгору, в повітря, заносили на столики.

– Все одно хочу на вулиці, – сказала Ірина. – Хоч і ризикуємо напитися кави з піском.

Офіціант миттю опинився коло них і витер столик, змахнувши з десяток подовгастих рудих листочків. Пасмуги від вологої шмати на столі висохли просто на очах. Приніс білу скатертину та серветки, хотів залишити меню, але Кумпа зупинив його, розпитав, яку тут каву готують і що нині смачного на десерт, а тоді, коротко порадившися з Іриною, зробив замовлення: «Кава-еспресо та яблучний струдель із подвійним ванільним соусом».

Як завжди, у костюмі, без краватки, він своїм звичайним рухом провів по волоссю від чола до потилиці. Сивий їжачок ліг під долонею і пружно настовбурчився за нею. Рука затрималася на потилиці: приємно, мабуть, відчувати покору й опір короткої густої шевелюри. Звук Янової мобілки був вимкнений. Вона зарухалася на поверхні столика – екран засвітився номером. Кумпа глянув на нього й накрив телефон білою полотняною серветкою. Щоб не заважала.

– Отож ви нікуди не спішите, – зробила висновок Ірина.

Він усміхнувся, схилив голову. Цей жест міг означати – і так, і ні.

– Скажіть… – Ірина посунула вбік свій клатч із помадою та ключами. – Хотіла спитати… Ви так рухаєтеся… тоді, коли всі танцюють, неначе… іронізуєте… чи, точніше кажучи, дурієте…

– Невже? – Він дивився їй просто в очі.

Його настрій зробився точнісінько такий, як тоді, коли він виробляв свої штуки під музику.

– А що, так не можна?

– Чого ж? Звісно, можна. Але чому?… Ви несерйозно сприймаєте те, що ми робимо?

– Надмірна серйозність шкодить справі. – Очі його сміялися. – Але, власне, з цим у вас там усе гаразд.

– Ага. – Ірина відкинулася на спинку крісла. – Трохи іронії – саме те, що треба. Я це люблю.

– Власне, – погодився він. – Що найчастіше бачать у роботах Пінзеля? Граничну емоційність, експресивність, трагедію, страждання, шал пристрастей… І це все там, безперечно, є… Але що це? Ангелики сміються. Аж зуби показують, де ви таке бачили? Самсон ніби жартома з тим левом справляється. Гляньте в його обличчя. Ні? Вам так не видається?…

Зазвичай мовчазний, Ян Кумпа, виявляється, міг бути й говірким. Звукооператор людських голосів добряче попрацював над його голосом, досягнувши гармонії від оптимального поєднання гучності, висоти й тембру. Його не хотілося уривати… Голос для Ірини лишався одним із основних показників привабливості. Певно, ще й тому, що для неї, в її професійній сфері, він не міг стати складником загальної композиції. Вона з усього могла добути користь для своїх колекцій і показів, навіть зі співу, але зі слів, фраз, монологів, діалогів – ні. Органічно вплести їх у показ колекції їй поки що не вдавалося.

– Пінзель – великий жартівник, – почула вона. – І провокатор. А не лише геній трагічних пристрастей.

На Кумпине плече повільно опустився з повітря листочок – мабуть, черемховий. Ірина зняла його. Кумпа простежив очима за її рухом, за тим, як вона крутить листочком. А тоді торкнувся долонею свого чола, рука пішла вгору, провела по волоссю й зісковзнула з голови, спершись у коліно.

Галя перша побачила цих двох, а тоді й Ірина повернула голову, змахнувши рукою. «Яке цікаве в нього обличчя! – відзначила Галя подумки. – Поза категоріями гарне-негарне. Над усякі порівняння». Чоловік підвівся, посунув до неї плетене крісло й покликав офіціанта.

– Ян Кумпа, демонстратор одягу, – назвався, схиливши ледь помітно голову.

– Галя, Іринина товаришка, – відповіла вона. – Тримай. – Подала Ірині коробку з намальованими яблуками. – Фотосесія пройшла успішно. Я вже бачила макет афіші. Твої побажання взяли до уваги.

– А я коли побачу?

– Там ще треба дещо переробити. Завтра буде на твоїй електронці.

– Навіть якщо ви проти, – нагадав про себе Кумпа, – я все одно тепер мушу випити свою каву у вашому товаристві.

– Я не проти, – усміхнулася Галя. – А що ви замовили? Почувши відповідь, сказала офіціантові:

– Мені те саме. Насправді я на кілька хвилин, – додала, милуючись тим, який ефектний вигляд на білій скатертині, поряд із білою цукерницею, мав Іринин білий клатч. – Є плани. Хочу в Годовицю з’їздити.

– Сьогодні? – здивувалася Ірина.

– Сьогодні. Це ж близько, під Львовом. Ще раз на той костел подивлюся. Зателефоную Іванові… Це наш водій, – додала для Яна. – Він чекає на мій дзвінок. Ми надумали подати в журналі старе фото, ще тридцятих років, і сучасний вигляд костелу. Фотограф уже був там, усе зняв при вечірньому світлі.

– Годовиця? – перепитала Ірина. – Костел Усіх святих?…

– Він.

– Пінзель?

– Пінзель. «Самсон роздирає пащу лева», «Жертвопринесення Авраама»…

Ірина глянула на Яна:

– Їдьмо в Годовицю!

Ян зосереджено поливав струдель ванільним соусом. Він наче не помітив, що Ірина звертається до нього.

– Ти ж знаєш, що там давно тих скульптур немає. Вони в музеї, – втрутилася Галя.

– Звісно, знаю. Я самого костелу ніколи не бачила – тої будівлі, тих стін. Ти мене й минулого разу не взяла з собою, і тепер не хочеш брати. То що? – повернулася до Яна. – Що ви скажете на мою пропозицію?

Ян Кумпа прожував шматок струдля, ковтнув кави:

– Смачно, – сказав. – Їдьмо.

І Галя заходилася телефонувати Іванові, щоб повідомити про зміну планів. Вона утвердилася в думці, що Ірина симпатизує цьому Янові Кумпі і що варто тепер, не надто вдаючись у деталі, робити, як скаже подруга.

Кумпа їхав мовчки, його красномовство вщухло. Тепер його машина не була аж така чемна, як перше. Вона зухвало обминала всі перешкоди у вуличному потоці, аж поки вибралася з міста.

Вітер таки нагнав звідкись пелехаті хмари, почав накрапати дощ, але незабаром припинився. Вологою швидкісною трасою вони вилетіли з міста, повернули на Пустомити і невдовзі з’їхали на бічну дорогу. Далі посунули вже повільніше, проминули хати, старі й нещодавно збудовані, дісталися майже до центру села, повернули і побачили костел. Той, хто свого часу вибирав для нього місце, сподівався на особливий світловий ефект, коли храм осяватиме проміння пообіднього сонця.

Театральною завісою розсунулися дощові хмари, відслонивши позаду сцени синє тло і величні пошарпані декорації в центрі: одну жовту споруду, а другу, розміщену трохи ліворуч, – темнішу, із сіруватим відтінком. Храм і дзвіницю на пагорбі. Їх заливало м’яке розтоплене золото. І руда акварель стиглої осені – навсібіч, куди не глянь. Давній герб на фасаді костелу, над аттиком, спирався на балюстраду із залишками цегляного мурування. Високі пілястри увінчувалися кам’яними візерунчастими вазами.

Рушили втрьох до воріт та огорожі, покинувши машину при дорозі, де на узбіччі завмерла маршрутка з табличкою «На замовлення» на вітровому склі. У маршрутці, сплівши руки на грудях і насунувши на очі бейсболку, спав водій.

Ноги ковзали по вологій рудій траві. Галя йшла легко, вона вбралася так, як і годилося подорожній, – у черевики, джинси й куртку. Ірині доводилося високо піднімати ноги в туфлях на підборах, обминаючи високе дряпуче бадилля. Вона таки зачепилася коліном за якийсь шпичак, провела долонею по колготках і намацала стрілку.

Розсохлі вхідні двері в церкву трималися купи, бо були зв’язані грубим міцним дротом. Крізь широку шпарину можна було побачити моторошну картину. Всередині будівлі все поросло чагарником. У високих порожніх вікнах за дивом збереженими чавунними ґратами (а хто б їх видер на такій висоті?) гуляв вітер, гойдав дерева в небі. Від даху лишилися тільки дві тоненькі дуги колишніх склепінь. Вони були неначе дві цегляні вервечки в небі. Варварська руйнація домучувала храм, мов яка виснажлива, невиліковна хвороба.

Галя з Іриною мовчки пішли вздовж стіни. Ян глянув убік, туди, де школа й хати, і байдуже попрямував слідом.

Храм стояв, оточений високими деревами, на березі змілілого чи спущеного ставка. На його дні поблискувала благенька річечка. Потріскані грубезні стовбури з випнутим із землі корінням скидалися на слонячі ноги, припалі сухим пилом. Його подекуди зволожив нетривалий косий дощ. Гілляки – викручені, вузлуваті, наче покривлені подагрою пальці. Костел Усіх святих стримів у небо залишками мурів, плетивом тонких берізок нагорі, вони закоренилися між камінням, на жалюгідних острівцях завіяної в шпарки землі.

Хтось розмовляв по той бік костелу: вітер доніс молоді голоси і старече глухе бубоніння.

Але за будівлею нікого не було. Тут у стіні зяяла діра, крізь яку вони й потрапили всередину, залишивши Яна сидіти у траві, обличчям до ставка. Пройшли над неглибокою, зарослою травою ямою по дошці, що її кинув хтось на долівці. Завмерли посеред храму. Над головою – дві цегляні перетинки, вони щойно бачили їх крізь шпарку в дверях. Можна було тільки уявити собі, яким було колишнє склепіння. Тепер там – лише три ультрамаринові повітряні озера, обнесені деревами. Білий літак зі сліпучо-молочним шлейфом прорізав цю синь, звук чувся десь збоку.

І знову тиша. Тільки скрапує волога в траву, на розсипища вилущеного зі стін каменю. З повівом вітру долинає здалеку уривок дівочого сміху, а просто над головою стогне невидимий птах.

У нішах стін – залишки фресок, перед образом Богоматері – запалена лампадка. Мабуть, її поставили ті люди, чиї голоси вони щойно чули.

– Ось тут стояли скульптури Пінзеля. – Галя показала на заглибину головного вівтаря, де лишився тільки хрест. Він буде з храмом до останку.

Порожнеча й сум панували кругом. Незнищенна енергетика сплюндрованої краси тулилася до стін, вона ще здатна була розхитати ті мури, розірвати цей простір. Може, так воно свого часу і сталося, може, саме вона, а не пожежа, не роки, не людська байдужість висадила колись той дах у повітря.

Галя з Іриною стояли удвох, мовчки слухаючи, як шурхотить зі стін вода і квилить за картушем птах, дивились, як сунуть ясним небом білі хмарки, і від їхнього легкого плину паморочилося в голові.

Біля дзвіниці, неподалік вхідної брами, уважна четвірка молодих людей – три дівчини й один хлопчина – слухали сивого чоловіка. З-під його розстебнутої куртки визирала плетена домашня синя камізелька.

– … дзвонять… діти з Годовиці, мовляв, палять бібліотеку, нищать скульптури з костелу. Ми з Борисом Григоровичем притьмом у його «москвич» – і сюди. А тут – піонерський табір…

Із кожним кроком старечий голос чути все краще.

– І що ми бачимо? – провадить він. – Хлопчаки витягли з захристя[23] труну, спустили її на воду і плавають озером! Ми – до піонервожатих: «Що ж ви робите?» А ті: «Та що ви від нас хочете? Та то ж діти! Хай собі плавають! Не втопляться!»

– Ангелів ви теж звідси вивезли? – озвалася дівчинка, труснувши фіолетово-зеленими дредами.

– І Самсона, і Авраама, і Богоматір зі сльозою – всі сім скульптур… – Чоловік озирнувся. Він був уже в дуже поважних літах.

Галя з Іриною привіталися, сивань відповів їм глибоким кивком, не припиняючи оповіді. Студенти прошелестіли: «Добрий день, добрий день». Ян підтягся за своїми супутницями і став збоку.

– А ви хто, перепрошую? – раптом різко запитав оповідач.

– А ми, – озвалася Галя, – приїхали подивитися на костел. Я журналістка, а це мої друзі. А тут чуємо – екскурсія… Можна послухати?

– Це не екскурсія, – перехопив її сивань. – Це виїзна лекція. Охочих побачити славнозвісний Годовицький костел, – він театральним жестом показав на будівлю, і всі повернули голови за його рукою, – набралося багато. Аж четверо студентів! Аж четверо з двох груп! Дикунство та невігластво навколо! Творіння Меретина і Пінзеля нікого не цікавлять! А ви з якого видання?

Галя відповіла. Пошукала в сумці й подала візитку з назвою свого журналу. Чоловік прочитав і видобув із нагрудної кишені свою. Галя ахнула:

– Пане професоре!

На обличчі професора промайнуло здивування, а тоді й задоволена усмішка. Йому приємна була така реакція.

– Ми з вами телефоном спілкувалися, пам’ятаєте? Я вас запитувала про полотна Альтомонте![24] Ми в журналі давали ваш коментар, пам’ятаєте?

– Пам’ятаю, – поважно мовив професор. – Я вас із голосу пізнав. «Невже це правда, що в “Битві під Віднем” ви особисто нарахували дві тисячі дірок?» – продемонстрував він дива пам’яті й неабиякі акторські здібності, бо ж точно передав навіть інтонації Галиного голосу. – Правда!.. Правда!.. У Жовкві це дорогоцінне полотно висіло у закинутому костелі, собаки бігали в храмі, наче по вулиці, і хлопці стріляли в полотно з рогаток. Було!

Професор мав поважний вік, проте виявляв молодечу експресивність і впевнено почувався в центрі уваги.

– А ви, перепрошую, хто? – звернувся він раптом до Яна.

Ян розгубився. Просте запитання заскочило його, вихопило звідкись, із якихось думок.

– Я… підприємець, – видушив він.

– Ви бачили, що робиться з фресками? – запитав його пан професор. – Бачили, що там усередині робиться?

Ян Кумпа кивнув, але професор не вимагав від нього відповіді. Питання було риторичне.

– А тим часом, – вів далі оповідач, – Лувр готується до показу мистецьких творів із вівтаря Годовицького храму. Ось із цього майже мертвого костелу. Можна буде побачити композицію з семи відреставрованих скульптур із головного вівтаря й амвону костелу Усіх святих. Усі скульптури от-от вирушать до Лувру: «Розп’яття», «Богоматір», «Святий Іоан», «Самсон розриває пащу лева», «Жертвопринесення Авраама»… Одна композиція з одного боку вівтарного престолу, друга – з другого. Ангел один. Ангел другий. Обидва злітають з консолей поблизу Христа. – Чоловік перевів дух. – Який я щасливий, – сказав він, – який щасливий, що ми тоді забрали їх звідси, фактично врятували! Від піонерських вогнищ, від плавання в ставку, від гниття в болоті. Хоч після того ними мало хто цікавився. У музеї на Митній. Черг я там ніколи не помічав. Тепер ті скульптури побачить Париж. Це буде для Європи культурний шок…

– Сім скульптур? – перепитала Ірина.

– Сім із Годовиці, – миттю озвався професор. – Загалом до Франції повезуть двадцять сім робіт. Цей вівтар Борис Григорович Возницький уважав за найкраще творіння Пінзеля. Тут майстер досягнув досконалості, з цим важко не погодитися.

…Галя відійшла вбік, до входу, де табличка на стіні праворуч нагадувала: «Пам’ятник архітектури… Охороняється державою…». Їй зробилося зле. У вухах гуло. За спиною хтось із кимось розмовляв, але розібрати слова було годі, джерґотіли по-чужинському. Мереживні прорізи ваз на верхівках пілястрів, щойно блакитні від небесного сяйва, тепер затяглися темними хмарами, а внизу, у шпарці між стулками дверей, палахкотів вогонь. Полум’я – яке? звідки? – запульсувало, застугоніло всередині. Червоне марево билося у горішніх вікнинах, відсвічувало над бездашшям будівлі. Авраам заносив меча над невинним сином. Вітер роздмухував його одіж і волосся, руде листя летіло в пожовклу траву, все голосніше стогнав наляканий птах. Раптом гігантським смерчем закрутило поруч, підняло в повітря все листя й пісок.

Кілька секунд це тривало чи кілька хвилин, а коли забрала долоні від обличчя й розплющила очі, на узбіччі стояв лише «опель» Яна Кумпи. Маршрутка з табличкою «На замовлення» зникла, разом з професором та його студентами.

Дивне місце. Яке ж це дивне місце…

Вже в машині Галя пошукала візитку, вона була десь у кишені, але знайти її не вдалося. Знову задощило: спочатку слабенько, а тоді линуло як з відра. За вікном «опеля» розгорнулася завіса дрібної сталевої сіянки.

Ян мовчав усю дорогу. Коли запитували щось, відбувався лаконічним «так» чи «ні». Наче й не він сьогодні за кавою розводився про іронію Пінзеля.

Вдома Галя зняла з балкона білизну, заходилася прасувати. Руки в роботі, а думки – довкола Годовиці. Коли Меретин будував костел у Годовиці? Коли Пінзель різьбив скульптури для нього? Що в їхньому житті тоді відбувалося? Відставила праску, знайшла довідник, занурилася в нього.

Костел почали споруджувати того року, коли Пінзель одружився, а закінчили – за рік до смерті Меретина. Будували майже вісім років. Водночас у Львові зводили собор Святого Юра за проектом Меретина. Пінзель оздоблював собор своїми роботами, цього разу – з каменю. Скульптура Юрія Змієборця на аттику храму, скульптури святого Лева і святого Атанасія Великого коло входу – їх теж створив він.

– Що там смердить? У тебе щось горить! – гукнув з кухні Віктор.

Праска! Висмикнула шнур із розетки, сіла на килим, обклалась альбомами й довідниками. Даремно намагалася вибудувати певну послідовність. Усе, що вціліло, Пінзель створив за якихось півтора десятка років, часто-густо працюючи над кількома об’єктами одночасно. А скільки робіт загинуло! З самої лише Городенки[25] учні профтехучилища – за дорученням, певна річ, дорослих – порізали на дрова тринадцять із вісімнадцяти триметрових скульптур Пінзеля з місцевого костелу. Більшу частину спадщини Пінзеля врятувати не вдалося, але те, що лишилося, не має аналогів у Європі.

– Слухай, я яблуко забула! – Іринин дзвінок повернув її до реальності.

– Яблуко?… У мене, не переживай.

– Ото вже воно кружляє, хіба ні? Як гуляти, то гуляти… Ну, що ти скажеш про Яна Кумпу?

– Ну-у, що про нього скажеш… Потайний. Мовчазний. Він щось приховує.

– Ми всі щось приховуємо. Кажи далі, – підохотила Ірина.

Вони бавилися часом у таку гру: що скажеш про цю людину? Про цей фільм? Про цю ситуацію? Вони полюбляли порівнювати свої враження.

– Власник приємного баритону, – вела далі Галя. – Дуже цікаве обличчя. Промовисті заглибини на щоках і підборідді… Вони говорять більше, ніж він сам. Якби я була його д ругом чи дружиною, то вивчила б мову тих зморшок. Я спершу була подумала… що між вами щось починається, а тоді бачу: ні, здалося… Чого ти його потягла в Годовицю, не розумію.

– Я сподівалася: у такому місці він розповість про все. А тепер одне з двох: або про нього пліткують і ніякий він не меценат, або… Згадай попередження Луїзиної бабці. Пам’ятаєш?… Тобі не здається, що цей Ян Кумпа полює на наше яблуко? Ми його мало не забули в Кумпиному «опелі». Воно вже на те йшло.

Кумпа – не Кумпа, полює – не полює, але яблуко, здається, прокинулося і влаштовує всім якийсь розважальний квест… Наче вибирає, куди б то ще податися, якого місця ще дістатися.

8. Ірина. Дерево біле, хвилі золоті

Що далі, то більше знервованій, засмиканій Ірині за тиждень до показу мало не довелося змінювати концепції заходу, бо один із учасників майбутнього шоу несподівано зник. І це був Валерій Вікторович. Він не прийшов на репетицію, не озивався на дзвінки тітки Марини, і тоді та, повагавшись, поїхала до нього, пересідаючи з трамвая на трамвай і перебираючи в думках імовірні версії того, що могло статися.

Стояла перед знайомими дверима, подряпаними й затертими коло клямки, знаючи напевно, що Валерій Вікторович удома. Він там, у глибині помешкання, він чує дзвінок, але не хоче відчиняти. Прислухавшися, справді вловила якесь невиразне шарудіння за дверима і навіть щось схоже на здавлений жіночий смішок. Сумку з налисниками та вишневим соком тітка Марина переклала з затерплої долоні в другу, натиснула на ґудзик дзвінка і тримала секунд із п’ять, за мить – іще раз, а тоді, нахилившися, чітко вимовила у щілину для ключа кілька слів, призначених особисто господареві, що надумав сховатися від неї, та ще й, очевидно, не сам, а в компанії з якоюсь сумнівною пасією.

– Я нікуди… звідси… не піду… Краще одразу відчини!

По незначній паузі звіддаля почулося майже невловне рипіння, кашель і важке, дедалі гучніше човгання. Скреготнув замок. Але відімкнених дверей ніхто не прочинив, кроки, що були завмерли, знову ожили, прошурхотіли і стишилися на віддалі. Долаючи раптову хвилю страху, тітка Марина натиснула на клямку й переступила поріг.

Хтозна, чи наважилася б вона зайти, якби ніколи тут не була. Але за останні тижні вона бувала тут не раз. І навіть ослінчик стояв на своєму місці – при вході. Вона поставила на нього свою сумку й пішла слідом за стихлим човганням, до кімнати наприкінці коридору. Ще навіть не торкнулася одвірка, а застояний запах у квартирі вже дав зрозуміти, що тут відбувається. Характерний сморід житла, де панує кількаденний важкий запій. Тітка Марина пам’ятала його з часів одного давнього, досить тривалого, але безперспективного зв’язку.

Валерій Вікторович лежав горілиць на ліжку, що його не прибирали, мабуть, із тиждень, – одягнений у поплямлені спортивні штани й картату пом’яту сорочку. На одній шкарпетці світилася дірка. Зігнута в лікті рука, бліда, наче гігантський підвальний картопляний пагін, затуляла половину обличчя. З-під руки стирчав у стелю сивий клин бороди і дивилося в нікуди зблякле байдуже око.

Кощаві пальці дрібно трусилися, а зсохле тіло зібгалося, наче сіре простирадло, що жужмом збилося під ним… Поява цього чоловіка в житті тітки Марини ще кілька днів тому видавалася їй казковим подарунком долі, а тепер скидалася на сумнівний сюрприз. І прийняти його означало визнати можливість катастрофічних наслідків і свою відповідальність за те, що відбуватиметься далі з ними обома. Але хіба ті почуття, що їх сколихнув цей чоловік, мають дарувати тільки свято й піднесення? Хіба вони несуть тільки радість? А в тому, що вона знову закохалась у Валерія Вікторовича, в тітки Марини не було ніяких сумнівів. Та що там знову! Тепер їй здавалося, що вона ніколи й не забувала про це кохання. Вона ще донедавна була певна, що такого не буває, що з роками почуття вистигають і блякнуть, що в поважному віці зовсім інші речі потребують уваги, зосередженості, викликають внутрішнє хвилювання. А воно сталося само собою, і день у день відчуття солодко-гіркої залежності від цього чоловіка лише посилювалося.

Про те, що він п’є, вона навіть не здогадувалася, він не давав жодного приводу для цього, бо не пив ані краплі, навіть коли траплялася така нагода. А за тиждень їхнього повторного знайомства вона траплялася не раз. Хоча саме ця категорична відмова від найменшої дози алкоголю могла їй дещо підказати, вона не зважила на це, вона була захоплена і не звертала уваги на жодні перестороги.

Озирнулася, підсунула до себе крісло – його спинка була геть уся завішана одягом і затертими рушниками – й сіла на краєчок. Порожня пляшка, якої торкнулася ніжка крісла, покотилася під батарею, до кількох таких самих, із тою ж назвою.

Що було робити? Якби він не відчинив – усе розв’язалося б само собою. Принаймні сьогодні. Але він, почувши її голос, відчинив, і тепер вона не вступиться звідси. Випроставшись, повернулася до дверей, бо тільки причинила їх, залишивши про всяк випадок шлях до відступу. Клацнув замок.

По кількох хвилинах розмови – говорила в основному вона – Валерій Вікторович таки погодився, ворухнувши пальцями: крапельниця – то крапельниця, аби випірнути з виснажливого дідькового виру. Тітка Марина знайшла в мобільному номер сусідки-медсестри – та заробляла на життя тим, що виводила нещасних пияків із запою. Хто б подумав, що професійні навички сусідки можуть стати в пригоді…

Сусідка ліпила вареники і слухала радіопередачу про лікарські трави, ніхто цього дня не потребував її медичних умінь. Почувши прохання, зібралася за кілька хвилин, як пересувний військовий шпиталь, і пригнала з усім, що треба, захекавшись від цікавості: ким це опікується тут пані Марина, кого рятувати?

Вона не виходила з помешкання Валерія Вікторовича кілька годин. А тітка Марина тим часом знайшла собі роботу: відшукала на балконі чисті футболки і спортивні штани, що гойдалися на мотузці вже, мабуть, із тиждень, перевдягнулася в господареві речі та й заходилася збирати по хаті пляшки, чистити й вимивати кухню, ванну, туалет. Вона робила все з таким рішучим завзяттям, ніби від цього прибирання залежало самопочуття Валерія Вікторовича.

Опікуванець лежав, витягши вздовж тіла руку, з устромленою в вену голкою, яка сполучалася прозорою тоненькою трубкою з пляшкою на переносному штативі. Він упокорився своєму власному твердому намірові, примирився з обставинами, бо досяг того стану, коли пити вже більше не міг, але й кинути сам був не годен.

Минуло три дні, три нескінченні дні невимовно тривалих крапельниць, спраги, мовчання, нудоти, складених під рукою рушників, голок, дрижаків і судомних пошуків зручної пози, лічених ковтків гарячого чаю з цукром, шурхоту пральної машини, нічного безсоння й денних провалів у сон. А тоді він уперше за цей час сказав: «Я хочу їсти». І тітка Марина наварила запашного бульйону з домашньої курки, по яку збігала на ринок неподалік. Це все наповнило змістом ту сотню годин – надто вранішніх, перед сусідчиним приходом, і вечірніх, коли тітка Марина і Валерій Вікторович перемовлялися, балакали, сперечалися, розмовляли, сварилися, оповідали одне одному те, що давно призабули, а тепер оце згадали.

Урешті, перерахувавши купюри, медсестра подякувала господареві, спочутливо глянула на тітку Марину і залишила їх наодинці.

Удвох вони й прийшли на генеральну репетицію: він – зніяковілий від загальної уваги, підозрюючи, що всі вже знають, чому його не було, і через те загонистий і вдавано веселий; вона ж – балакуча й схвильована, наче випускниця перед останнім дзвоником. Більше від усіх зраділа Ірина, бурхливо втішившись одужанням кощавого бороданя. Його профіль уже кілька днів красувався на афішах майбутнього показу, поряд із профілем скульптури Апостола з бічного вівтаря костелу в Монастириськах. Хто бачив ті фото двох упертих дідів, не міг повірити, що такі дива трапляються: давнє дерево ожило, перекинувшись на людину, сучасний двійник зустрівся з прототипом, якому понад дві з половиною сотні років… У кутку афіші було ще одне фото – розкрите дерев’яне яблуко. Хуліганство, автограф, натяк… Ніхто напевно не міг пригадати, чия то була ідея.

Без Валерія Вікторовича композиція з восьми живих фігур, що її ретельно витворила дизайнерка, позбулася б змісту, вкладеного в ту вісімку – в той «знак нескінченності». На обличчі Валерія Вікторовича, в його очах, у поставі голови, у його гачкуватих пальцях таїлися самі двозначності, нуртували глибинні бентежні таємниці. А тепер, після того як він зник і знову з’явився, вони зробилися ще помітніші. Того ж дня Ірина надумала зробити те, на що не наважувалася до останньої миті. Вона дуже довго роздумувала, навіть зі своїми подругами радилася.

– Уявіть, – міркувала вголос, – виходить на подіум хлопець у шароварах…

Товаришки, заледве почувши це, несхвально загули. Луїза навіть зібрала пальці в кулак і відстовбурчила великий палець донизу. Мовляв, ні! Тільки не це!

– Та послухайте! – зупинила їх Ірина. – Що за реакція?

Товаришки їй у відповідь:

– Банальщина!.. Заяложено до дірок!.. Несмак і перебір! Що спільного між Пінзелем і червоними шароварами?…

– По-перше, не червоними, а золотими, – ще більше здивувала вона їх. – По-друге, між Пінзелем і шароварами є зв’язок, і то безпосередній.

На давніх фото бучацької ратуші добре видно фігуру козака – сидить на аттику, закинувши ногу, наче на призьбі, склавши руки на боці – долоня на долоні. З одягу – лише шаровари. І філософський погляд удалечінь – туди, де тільки він бачить Дике поле. Неподалік вирують пристрасті: сичить у підземних водах Лернейська гідра, Давид перемагає Голіафа, Самсон учепився в пащу лева – напруження та боротьба. І лише спокійний козарлюга у священному неробстві мружиться на осонні, збиває всіх з пантелику своєю незворушністю; він сам-один, йому не треба ворога. Він ворог сам собі, він сам собі Давид і Голіаф, Самсон і лев, Лернейська гідра і Геракл…

Якби не вціліли ті старі світлини бучацької ратуші, то, може, Ірина й не повірила б, що можна так несподівано й іронічно, сміливо й безоглядно поєднати міфи та реальність, біблійних і давньогрецьких героїв із героями козаччини та слов’янської міфології. Для таких крутих замісів потрібні руки Пінзеля, його дужі працьовиті м’язи, здорове ігнорування поверхової чужої думки, байдужість і зневага до стереотипів.

І сталося так, що вночі перед самісіньким показом в Ірининій майстерні пошили золоті козацькі шаровари. Всупереч усім порадам.

Обабіч широкої килимової доріжки, що cполучала зали, стояли крісла – по три ряди з кожного боку, – утворивши між собою простір для дефілювання. Подіум для колекції «Пінзель. Святе і грішне».

Власниця галереї перед початком імпрези помітно хвилювалася – метушилась, покусуючи нижню губу Інна згадала про паперові серветки до шампанського, а тоді – про галерейні буклети, що мають лежати на столику при вході. А згодом завважила, що квіти поставлені не там і не так. Розпорядилася трохи пересунути крайні крісла: вони мали стояти на п’ять сантиметрів далі від кожного з проходів. Подзенькувала браслетами, перемовляючися зі світлозвукооператором. Очі її гарячково сяяли на розпашілому обличчі.

На противагу їй спокійним і незворушним, наче Будда, видавався ударник. Очі його сховалися за натягнутим на чоло каптуром спортивної бобки. Йому – хоч зараз починай! Сидить, схилившись, коло барабанів, ледь чутно торкається щітками їхніх поверхонь, видобуває з них стишений лагідний ритм.

Учасники показу – вже прибрані, нагримовані – з’юрмилися в дальній залі, пристосованій під залаштункову зону. Шестеро з фінальної вісімки вже готові вийти на подіум; із двома моделями, дівчатами-сестричками, закінчують працювати візажисти та перукарі. Аня з Яною позирають на себе в дзеркало, кидають оком одна на одну: чи себе вони там бачать?… Перевтілилися так, що й упізнати годі, ніби їх зніматимуть у фільмі й от-от пролунає сигнал до початку роботи.

Десять юних дівчат, професійних моделей, трималися окремо. Їх не лякала перспектива потрійних перевдягань, вони теревенили про своє і раз у раз вибухали сміхом.

Ірина, знехтувавши власний принцип – пити не більш як дві філіжанки кави на день, підносила до губ не знати котре горнятко. Але не від кофеїну в неї ледь помітно тремтіли руки – кава її, навпаки, заспокоювала, як декого сигарети. Вона хвилювалася перед показом, наче початківець. Так було завжди, вже майже двадцять років, проте в такі миті вона відзначалася зібраністю й зосередженістю. Інструктувала біля рами з вішаками помічниць зі свого салону: що і як, у якій послідовності вдягати на дівчат. Хоч це було вже зайвим: усі знали, що мають робити. Та й сама Ірина, лишаючися за лаштунками, вже вкотре машинально поправляла мотузки на таліях, викладала на плечах каптури, нагадувала: «Тільки не кваптеся, я вас прошу, не спішіть…»

Її бентежив Ян Кумпа, його байдужий, незворушний погляд. На вчорашній репетиції він поводився так стримано, що вона засумнівалася, чи він, бува, завчасно не перегорів. Де його завзяття? Де піднесення? Куди вони зникли?… «Що з вами? – спитала вона його. – Все гаразд?» Він лише знизав плечима і здивовано звів брову: мовляв, а що таке?…

У першій залі вже гомоніли гості. Вони сміялися, пили «Абрау-Дюрсо» у високих вузьких келихах. Їх зустрічала святкова й сонцесяйна Інна, в її галереї ще ніколи не було так багато гостей. Вона переходила від одного до другого, радо вітала всіх: телевізійну зірку, відому театральну акторку з чоловіком-режисером, столичного публіциста – героя соціальних мереж, у якого денний виступ у католицькому університеті збігся із запрошенням на цю вечірню імпрезу, дружину міського голови у сміливому капелюшку, ефектну бізнес-леді, директорку галереї мистецтв, авторку еротичних романів, хоронителя музейних фондів, працівників музею Пінзеля, з якими Ірина познайомилася під час своїх відвідин костелу кларисок на Митній площі, а також колишнє подружжя художників – обоє геніальні, обоє позаочі відгукувалися про свою колишню половинку зі щирим теплом, але жити разом не могли…

Клієнтки прийшли в одязі від улюбленої дизайнерки – чи то в капелюшку від Ірини, чи з торбинкою від неї під пахвою. Це був неначе комплімент майстрині, неписане правило поведінки, добрий тон у стосунках між дизайнером і клієнтами. Кілька жінок тримали по дві сумки водночас. Елегантну пласку теку у вузькій руці з великими перснями доповнював вечірній клатч, притиснутий до грудей рукою в мереживній рукавичці. Торбинка з довгими ручками і графічними принтами погойдувалася на дівочому плечі, торкаючись бонбоньєрки вигадливої форми. Авторський стиль героїні вечора нагадував про себе на кожному кроці, дехто індивідуальною творчістю перевершив ініціаторку, ретельно, до дрібниць продумавши, в чому піти на цей показ. Однак багато хто з запрошених мав підкреслено скромний вигляд, і у цьому був особливий шик.

Ірина ж зібралася, як на роботу, за рекордні півгодини: легкий макіяж, твідові штани-дудочки, біла чоловіча сорочка, м’які мокасини. Скуйовдила коротке волосся, видушивши в долоню грудочку гелю. З прикрас – лише лазуритові запонки. Все.

З гордістю й нетерпінням дивилася вона на чудову вісімку яка вийде до глядачів у фіналі, не йняла віри, що майже всіх цих людей вона привела з вулиці. «Ах, яке око… – похвалила саму себе подумки, – яке несхибне око маєш, дівчино!..»

Тихий Олег Олегович, старенький шахіст зі стометрівки, похитував головою доброго пастиря, погоджуючись із енергійними висловлюваннями дідугана-бороданя, висушеного й довгого, наче тичка, Валерія Вікторовича, чи то святого, чи то грішника. У золотих своїх тогах, із увиразнювальним макіяжем на обличчях, по яких ніби різець майстра пройшовся, вони мали тепер нездоланну притягальну силу. Наче дві фігури: одна – ближча до глядачів, друга – віддалена, в перспективі.

Червоне волосся тітки Марини яскравим полум’ям здіймалося навколо голови – пляшка лаку пішла на ці пружні вогняні язики. Анна Дмитрівна – чисто тобі свята Анна! – дивилася на колишню конкурентку теплим поглядом, вони вже залагодили взаємні претензії і, здавалося, могли згодом стати й добрими товаришками. Назвати цих жінок бабусями чи старенькими язик тепер не повертався – на початку знайомства вони не раз із молодечим запалом з’ясовували, хто з них краще рухається, хто впевненіше тримається, чекали визнання своєї першості від чоловіків та Ірини, але згодом запекла конкуренція непомітно перейшла в лагідне протистояння, а тоді й зовсім зійшла нанівець. Тепер вони шепотіли одна одній щось на вухо, наче давні подруги. Може, й ненадовго це перемир’я… Славні бабуні.

Сестрички Аня та Яна у своїх сукнях-робах були наче два золоті ангели зі складеними за плечима крилами чи як дві юні пророчиці: одна – з поглядом вимогливої вчительки, друга – з веселими очима язикатої пересмішниці, ніби от-от щось гостре бовкне. За певних обставин або в разі потреби Ян Кумпа міг би зіграти біля них роль святого Антонія – захисника та покровителя дітей. Навіть зачіску мав нині відповідну: коротке волосся, зачесане наперед, от тільки не темне, а сиве. А ще він скидався на римського патриція або ж на професора з академії мистецтв. Його типаж був поза часом.

Луїза трималася осторонь, сиділа під настінним світильником… Читала книжку! Ото вже нерви… Канати.

Галя зайшла до зали одна з перших. Молода розпорядниця допомогла їй відшукати зазначене в запрошенні місце. Навпроти, через прохід, між нечисленних поки що гостей, побачила старшого сина Сергія з дівчиною. Син підніс руку, вітаючись із матір’ю. Дівчина трохи ніяково схилила голову: мовляв, добрий день! Вони обмінялися усмішками, і Галя перевела погляд на молодшого. Він був на своїй хвилі, нікого й нічого не помічав, стиха награвав ледь чутний ритм, навіть очей не показував. Прийшов в улюбленій спортивній бобці, з якої і вдома не витягнеш. Міг би у щось краще вбратися.

Їй здавалося, буцім Віктор-молодший сховався у своїй кімнаті, а вона зазирнула, щоб покликати його вечеряти, вже й гукнула до нього, а він не чує і не реагує. Торкався лапатими щіточками риб’ячо-міхурових барабанних поверхонь, вони слухняно відгукувалися до нього широкою палітрою притишених звуків: шерехами дощових крапель по підвіконню, котячим скраданням на дубовому паркеті, шемранням лапок хруща в шабатурці. Ш-ш-ш-ш…

Вдома він робив те саме, але там воно видавалося зовсім інакшим, неначе він сідає за барабани знічев’я, аби лиш не їхати до автосервісу, аби ухилитися від роботи, якої потребує сімейний бізнес. А у вільний від барабанів час настукує ритм на порожніх пластикових пляшках або на колінах, туго обтягнутих джинсами.

Вона слухала гру свого сина в напівпорожній залі і не хотіла, щоб він зупинявся.

Магда шумно всілася поруч, перевела дух. Фотоапарат, видобутий із затертого футляра, завмер у її руках – згадала Магда про своє давнє захоплення, нарешті згадала. Колись вона замовляла знімки у фотоательє і намагалася чимшвидше роздати фотокартки – глянсові чи матові. Магді більше подобалися матові. Ті стосики збурювали хвилю радості в усіх, хто тримав їх у руках. Яка то була втіха – бачити, як усі схиляються над фото, коментують, сміються та кепкують одне з одного. А тепер усі тримають знімки в комп’ютері, наче депозит у банку. Ніби й знаєш, що він є, а коли негайно треба – не дістанеш.

Уже й професійні фотографи прилаштували до штативів апарати і спрямували їх на килимовий подіум і лаштунки, якими відгородили останню в анфіладі залу. Уже й гостей прибуло аж занадто. Напахчили своїми парфумами все довкола. На обличчях – нетерпіння, очі сяють: починайте вже!

Місць забракло.

Інна завзято розпоряджалася, її пухкенька рухлива фігурка сновигала від однієї арки до другої вздовж першого ряду крісел: щойно була тут – і вже виринає у протилежному кінці. Нарешті всі розсілися, і на бічних екранах спалахнули кінокадри – роботи Пінзеля, його скульптури, споруди і краєвиди, де ті скульптури почувалися колись як удома, бо саме для тих місць і були створені. Музика ударних зашурхотіла, ніби дощ, а тоді вступили скрипки.

Наче сиві метелики, що злітаються на світло, випурхували юні модельки під «Шторм» Вівальді, кружляли й підстрибували з тим, щоб за кілька хвилин споважніти й піти у сповільненому темпі, як підказувала їм мінлива музика. Тканини всіх кольорів дерева ожили на подіумі. Наче свистять у повітрі різки кольору розламаного навпіл яблука, пахнуть свіжою гіркотою, плине колір молодих обкорованих гілок, що ними бавляться діти. І колір дерева, вкритого зеленкуватим мохом, і сірі штахетини, випалені сонцем, вибілені дощами до сивини. Дівчата, дівчата, дівчата – суне подіумом вулиця епохи Пінзеля. На таких юних створіннях зупинявся його погляд дорогою до середмістя Бучача і в самому серці містечка, де будівничі зводили підмурівки майбутньої ратуші, а попри будову поспішали заклопотані міщани.

Вітер, вітер, його очевидна присутність у кожній роботі – ось що найпомітніше єднало скульптури майстра Пінзеля й те, що цієї миті бачили на подіумі гості. Колись Пінзелеві вдалося вживити цю субстанцію в матеріал, наповнити нею дерево зсередини. І тепер вітер, обліпивши тканинами юні тіла, теж почував себе скульптором, змагаючись із Майстром.

Другий вихід – у теракотовому вбранні. Глибока рана, задавнена кривава пляма, великодня крашанка. Буро-червоні роботи Пінзеля на фотокадрах – святий Вікентій і Франциск Борджіа… Ні, це не показ мод, це інше дійство – гра кольорів, тіней та форм, забава збуреного повітря. Ледве сховався за лаштунками край плаща останньої моделі, як ті гойдливі простирадла в арковому прорізі – невиразна сіра мішковина – змінили колір на густий, бентежний, теракотовий, потягши з душі стрічку неспокою, наче бинт зірвали з рани. Заради цього ефекту Ірина вимордувала і себе, і команду, але досягла свого. Кілька впевнених рухів біля завіси – і злива глибокого багряного кольору заступає непомітну, бляклу попередницю.

І знову дівчата на подіумі, тепер схожі на квіти анемони у весняному лісі, в молочно-білому, матово-сніжному на тлі теракотової завіси. Неспокій бринить у повітрі, його відчувають усі. На стінах – фото білих скульптур, на перший погляд мармурових, але Пінзель із мармуром не працював. Це дерево. Вкрите білою фарбою дерево, хоч у це важко повірити. Білі постаті на екранах, добрий пастир, святий Ян Непомук, товстенькі путто,[26] крилаті голівки янголів, алегорії Мудрості, Мужності, Віри і святий Товій. Біле дерево, білі тканини, дівчата в білому – все враз завмерло вздовж подіуму на тлі тепер уже білої завіси. Останні хвилі перебігли по рухливих поверхнях матерій і опали. І знову оживає легкий вітер – укриває брижами все біле, воно виграє усіма відтінками, миготить барвами райдуги. Тріумф білого – всі кольори оживають у ньому.

І музика змовкає, зупиняється все. Завмирає і вітер, затамовує дух. Лише зітхають барабани, і під це шарудіння вкрадливих звуків на подіумі з’являється жінка, йде просто до глядачів, повільно йде, спроквола. Пливе Луїзиною ходою. У золотому вбранні. Під «Танець фурій» Бортнянського. Каптур насунутий аж на підборіддя, з-під його країв зміяться пасма вогняного волосся, талія стягнута грубою мотузкою. Глядачеві не видно, що краї каптура – це густа сітка. Вони не бачать обличчя золотої жінки, а Луїзі чудово видно крізь дірочки реакцію заскочених глядачів.

«Як вона йде, нічого перед собою не бачачи?» – проноситься залою думка. А вона ступає вперед у довгому, аж до підлоги, рясному вбранні, і зустрічний вітер бавиться тими бганками. Жінка доходить до кінця подіуму, скидає каптур – з-під нього виривається на волю її вогняне волосся. Вона завмирає на кілька хвилин, а тоді повертає назад, так само неквапливо, трохи занадто, як для моделі, похитуючи стегнами, і зупиняється на півшляху. На правому плечі тканини – принт, його добре видно тепер – це портрет чоловіка. Обличчя-маскарон.

І з цієї миті все неначе почалося спочатку. Повіяв свіжий вітер. Куйовдить бороди, рухає кучері, змушує очі мружитися, а тканини хвилюватися… Вівтарний майстер Пінзель вийшов за межі свого амплуа, знехтував усі професійні кордони. Його герої вийшли до людей, переступивши межу часу, – його неймовірні герої: святі й грішні, старі й молоді, і дві однакові дівчини наприкінці, кожна з яблуком. Одне – зелене, друге – дерев’яне.

У блиманні білого світла все нереальне: і танець, неначе на вповільнених кадрах, і вітер, і люди. І те, як дівчата обмінюються яблуками.

Фінал.

Саме тут мала вийти Вів’єн Вествуд – Іринин кумир, незрівнянна Вів’єн.

Удари паличок по барабанах почастішали й пішли на спад. Віктор-молодший підвівся, відкинув каптура, стяг через голову бобку, скинув футболку і рушив уперед широкою вільною ходою. У Галі вихопилося вголос: «Ах!» Босоніж, у золотих шароварах. Тепер усі побачили, що він сидів за своїми барабанами в шароварах, їх не було видно дотепер. На правому плечі – татуювання. Портрет Майстра, такий самий як на скульптурі «Алегорія Мужності», такий самий як на Луїзиній тканині. На екранах по обидва боки зали – великим планом цей портрет. Син, Віктор-молодший, ледащо та бовдур, прекрасний молодий козак, вийшов наперед і сів у позі сарматського мислителя з бучацької ратуші. Галине серце гупало в грудях, мов барабан.

Ірині довелося дати не одне інтерв’ю, не один коментар. Вона озиралася, шукаючи героїв дня, тягла їх до журналістів, передавала до рук мікрофони. Валерія Вікторовича знімали зусібіч, його зіркова борода була усюди. Сестер просили обмінятися яблуками перед камерами: «Отак, будь ласка. Станьте, осюди, а ви це яблуко тримайте».

Тітка Марина з Анною Дмитрівною сяяли в променях загальної уваги, Олег Олегович нітився, покашлював у кулак, кожен був при ділі, а Кумпа зник, розчинився в натовпі. Знайшовся зненацька, коли все закінчилося. Софіти загасили, шнури скрутили. Грошовиті клієнти купили речі, залишили замовлення й роз’їхалися, обговорюючи побачене, а вузьке коло своїх нарешті змогло спокійно піднести келихи й розслабитися.

– Що це було, Яне? Чого ви так смикалися? Я маю на увазі вашу дивну манеру танцю, – приступила до Яна розчервоніла від шампанського Ірина.

– Я скидав із себе мурах.

– Мурах?

– Ви ж сказали увімкнути уяву, коли танцюватимемо. Я уявив, що по мені повзають мурахи і я маю їх із себе струсити.

– Запам’ятайте цей стан. Він вам пасує. У будь-якому товаристві ви будете королем танцю.

– Шкода, що я не знаю, як танцюєте ви і чи змогли б ми, коли випаде така нагода, скласти пару.

Неможливо розмовляти, перебивають та й перебивають. От і тепер тітка Марина й Анна Дмитрівна вдерлися у бесіду, рум’яні та жваві, приступили до Ірини з питанням:

– Коли наступна вистава?

– Яка вистава? – не второпала Ірина. – Все. Виступ закінчився.

– А далі? – Жінки ззирнулися. – Що буде з нами далі? З нашим показом?

– Ну, це ж не театр… – розгубилась Ірина й вихилила келих. – Раз показали – досить.

– А нам тепер що робити? – не вгавала тітка Марина. – До серіалів своїх повертатися, так? До телевізора та пантофель?

Ірина знизала плечима.

– Авжеж, – сказала Анна Дмитрівна, – авжеж. Нам здалося, що це лише початок…

– Яне, – Ірина шукала порятунку в Кумпи, – відкоркуйте ще шампанського.

Їй уже добряче крутилося в голові, але вона знову підставила свій келих.

«Кумедні бабусі… На гастролі зібралися… Вони, може, свого зіркового часу чекали все життя. Треба, зрештою, подумати. Може, і справді ще десь цю “виставу” показати?»

Перехилила повний келих, трьома ковтками – така спрага. Шкода стареньких. Крутять свої келихи в руках, позирають на неї, псують настрій. Галя он теж приголомшена: одна з сестер-двійнят до її Віктора-молодшого тулиться весь вечір, а він і хотів би зрозуміти натяк, якби це була її сестра.

– Що вона питала? – Тепер уже й Луїза напосідає. – Чуєш, Ірино?

Ірина не чує, розчервонілася, шукає поглядом Кумпу.

– Мій келих порожній! – нагадує, і знову бульбашки лоскочуть піднебіння. – Хотіла привітати. Ефектна, сукня від Живанші,[27] поруч чоловік із ніг до голови в усьому від Балдессаріні[28]… Сказала, що ти в неї працюєш. Гелена! Згадала. Її ім’я – Гелена, а прізвища не пам’ятаю. Хотіла тебе побачити, але не знайшла. Вона купила світлу туніку. Не торгувалася. Тільки спитала: «А яблуко продається?» Кажу жартома: «Хіба що зелене». А вона: «Я чула, що господиня дерев’яне продає». «Хто казав? – питаюся. – Яка господиня? Магда чи хто? Та вона, – кажу, – вже додому поїхала, в неї діти маленькі…» Це ти їй про яблуко розповіла?

– Навіть розмова про це не заходила.

– Ще шампанського?

– Можна.

– Яне! Та що ж це робиться? Шампанського!.. Шампанського!

Удома, вже після півночі, зайшла Галя на «Фейсбук» – і мурашки пробігли по спині. Ірина завзято спілкувалася з прихильниками: щохвилини вискакувало від неї нове повідомлення в довжелезній розмові з усіма. Хтось уже виставив знімки з показу, всі кинулися вітати дизайнерку, коментувати фото. Ірина дедалі більше поринала в небезпечну відвертість. Писала, не перечитуючи, з помилками та смайликами наприкінці мало не кожного речення:

«Дякую!!! Я щасллива і п’яна:):):)»

Хтось відразу відгукнувся:

«Тільки з Вашою зібраністю, Ірино, з Вашою одержимі стю можна щоразу доводити до кінця те, що починаєте!»

Ірина миттю відреагувала:

«Бридня! не ображтатеся, бридня з дурнею! я дводжу до кінця не ттому що зібрана чи ще там щось, а тому, що не відвертаю ссвою увагу на любов, зрозуміло?:) Коли є любов, тоді ти вся в ній, вона лише заважааааає ой:):):) – я ігнорую усе, усе, усе, крім того, що роблю. Не треба мені вашого шаленого кохання! Беріть його собі! Айн момент!. Наллю собі ще».

Галя кинулася набирати Іринин номер.

– У-у-у-у-у! Га-алко! – зраділа подруга. – Чого ми так рано розійшлися? Могли ще гуляти! Такий день!

– Ірино, послухай мене, чуєш, послухай! Вимикай комп. Будь ласка. Вимкни комп, лягай у ліжко, вимкни комп. А я тобі… щось почитаю. Ти сама?

– А ти думала, Сонька вдома? Досі нема, паразитки! Де вона ходить?!

– І не треба, дай людині волю.

– Куди вже більше! Зараз, чекай, простирадло… рушник?… На якого біса він тут?… Зара-зара… Ух. Лежу… У-ух, яка карусель! А, колготки! Чекай. – Почулося хихотіння. – Усе. Тепер добре, читай.

– Комп вимкнула?

– Склала, наче нічний метелик. Гоп! Уважай, що вимкнула. Слухай, а де Кумпа пропадав?

– Не знаю, чого ж ти не спитала?

– А от ти і спитай. Читай давай.

Галя стягла з полиці першу-ліпшу книжку, розгорнула і почала читати. Читала, стишуючи голос. Читала, аж поки у слухавці почулося розмірене сопіння. Вона ще трошки помовчала, а тоді вимкнула зв’язок. І аж тоді глянула на назву – Парандовський, «Алхімія слова». Так цю книжку, мабуть, іще не використовували. Приспала королеву вечора.

9. Зубра. Викрадення

– Мій голос знадобився?… – хотіла лише перепитати, чи правильно його зрозуміла, а воно чомусь доволі в’їдливо пролунало, наче вона навмисно додала іронії чи дорікнула йому за щось.

Але Ігор не зважив на ці нюанси й відбувся жартом.

– Ну так. Майже як на виборах. Віддай свій голос! – налякав Луїзу різким рухом до неї.

Вона верескнула з несподіванки.

– Аж такого виразного, мабуть, не треба. Де мій светр? – Ігор завмер перед полицями шафи. – Синій. Де він?

– Онде чекає на тебе. Куди ти дивишся? Онде! Кого я маю озвучити?

– Вони самі себе озвучують, голоси залишаються як є. Але буде ще уривок тексту за кадром – наче навмисно для тебе. Я вже чую, як ти бавишся своїм голосом. Лу, це буде твоя найкраща роль.

Луїза ходила по хаті, збираючись. Вийшла з ванної, накинувши пеньюар, зупинилася перед дзеркалом. За годину треба бути в «Зубрівці». Куричі запросили на свято молодого вина.

– Ти вже все зняв до нової короткометражки? – запитала, фарбуючи вії.

– Ні, ще далеко не все.

Кінь зібрався дуже швидко й тепер сидів у кріслі, натягши свого улюбленого синього светра. Чекав, дивлячись на Луїзу.

– Ще не один рейс збиратиму матеріал. Назнімаю, а тоді виберу те, що треба. Найкращі монологи вже є – офіціантка у придорожньому кафе та прибиральниця на заправці. Ще класно поговорив із жінкою, що яблука та моркву продає на узбіччі… Розмовляю з тими, хто погоджується говорити перед камерою, але ж є й такі, що не хочуть світити фейсом. А там… клондайк! З того всього зроблю закадровий текст. На екрані, скажімо, номер у готелі, зім’ята постіль, попільничка, повна недопалків… Камера показує картинку, а ти за кадром розповідаєш, як стала повією.

– Я?… – від хибного руху брастматиком під оком залишилася плямка туші.

– Моя героїня твоїм голосом розказує свою історію. Чи тобі це якось не авжеж?

Підійшов, обійняв Луїзу.

– Обережно, очі мені розмажеш.

– Вона говорила в камеру, – він повернувся у своє крісло, – але я дав слово, що її обличчя на екран не потрапить, хоч, здавалося б, де логіка?… У неї взагалі з логікою проблеми. Чи то зі щирістю… Запевняє, що їй подобається те, що вона робить. Любить, мовляв, чоловіків, любить свою роботу… Ла-ла-ла… А наприкінці розказує, як її взяли на полювання й дали рушницю з оптичним прицілом, із горіховим різьбленим ложем. Навчили, як поводитися зі зброєю. І от стоїть вона на вишці, дуло на підставці, цілиться в кабана… Зроби волосся, як я люблю, таким низьким коромислом на шиї… Так от. Рівно дихає, як навчали; тримає кабана на мушці. Чого тягнеш, стріляй! Утече ж. А вона не може. Смішне воно, каже, згори, таке вгодоване, на тонких ніжках, руда щетина навсібіч, шпортається в землі довгим носом, порохкує… Живе. Шкода… Знаєш, що допомогло? Уявила собі, що це чоловік. Я вкляк. Чоловік? Якийсь певний чоловік?… А вона мені: «Ні, просто чоловік, загальний образ». І тоді, каже, всі сумніви наче рукою зняло. Видихнула, затамувала віддих і натиснула на спусковий гачок. Любить вона чоловіків, аякже! Любить це діло, ага! І нічого більше не треба, жодних зайвих слів: лише її розповідь, що починається зі слів «я це люблю», а закінчується словами «видихнула – і натиснула на гачок»… А коли я все зняв, вона й каже: «Тільки я це тобі розповіла, тобі особисто, а не для кіно. Дай слово, що ти цих кадрів у фільм не вставиш. Історію мою – можна, мене – ні».

– Ти? Тобі? – перепитала Луїза, закручуючи свої довгі руді кучері в низький вузол на потилиці. – Ви з нею були на ти?

– Вона з усіма на ти. І що було робити? Пообіцяв. Вона тоді регоче, зараза: а класний я тобі вибір залишила, правда? Як тобі дилема від дівчини-трасовички? Що тепер робитимеш, режисере-операторе? Додержуватимеш слова чи забудеш, що обіцяв, тільки-но опинишся у своєму Львові?…

Кінь стежив за тим, як Луїза торкається губ майже безбарвною помадою, лише зволожує вуста, додає їм блиску. Начебто нічого особливого з собою не робить, а з кожним штрихом гарнішає. Скинула пеньюар… Які граційні в неї рухи!

– Застебни, – повернулася до нього спиною, вже в зеленій сукні.

– Я її спитав… – обережно потяг застібку-змійку вгору, – що, як ця розповідь за кадром буде від імені іншої жінки? Вона каже: «Без мого обличчя, без мого голосу – можна, а ти що, справді не надуриш?» Вона сина має, він із батьками живе в районному містечку, боїться, щоб він не дізнався, як вона на життя заробляє… Чого мовчиш, Лу?

– Думаю над твоєю пропозицією. Це, мабуть, дуже своєрідний вияв довіри до мене.

– Це вияв любові до тебе. І довіри, так.

– Мені здається, краще лишити за кадром тільки чоловічий голос. – Вона встромила у вуха кульчики з зеленими камінчиками.

Їхньої назви Кінь не пам’ятав, дарма що сам їх колись вибирав.

– Буде й чоловічий, – погодився він. – Але в цьому епізоді – твій, тільки твій, Лу, – і в святих моментах твій, і в грішних…

– Святе і грішне. Так нова колекція Ірини називається. І я там теж брала участь, а ти, як завжди, все пропустив.

– То повторіть на біс для таких, як я. Які проблеми?

Уже звертаючи з траси на бічну дорогу й об’їжджаючи ями, Кінь згадав:

– Як ти гадаєш, який символ дороги туди вставити? Щось таке, ефектне…

Луїза відразу зрозуміла, що йдеться про фільм.

– Калабаню на шляху. Символ наших доріг.

Кінь мугикнув, тоді озвався:

– Думай, Лу, думай…

– Тільки не попільничку на зім’ятому простирадлі.

– Лу, ці дурні ревнощі тобі не пасують…

– Ой, мовчи.

– То що є символом дороги?

– Рушник…

– Ні, тільки не рушник.

– Стрічка якась.

– Ні.

– Щось із того, що ти відзняв. Якийсь кадр. Подивимось, а тоді поговоримо…

Іноді в «Зубрівці» збираються й великими компаніями, де знають одне одного з давніх-давен, час від часу приєднується і хтось новий. Так чи так, але всі чуються тут комфортно. Це листопадове свято молодого вина могло б претендувати на рекорд своєю кількістю учасників.

У домі, в саду, в альтанці, на кам’яній кількаярусній лавці, навіть на колодах пісочниці – всюди гомоніли, сміялися, куштували з кущів гіркувато-солодку калину, курили й перегукувалися, відчуваючи, як починає тягти пронизливим осіннім холодом, і підступаючи ближче до теплих вікон.

З вікна горішньої кімнати Сонька-старша, Іринина донька, показувала своєму хлопцеві, який вигляд має Львів у золотому сяйві призахідного сонця. Макс був тут уперше. Він обходив із Сонькою цей дивовижний будинок, і що далі, то більше йому тут подобалося: стільки закуточків, закапелків, ще й горище, й таємниче підсхіддя – комірчина з поличками, заставленими всілякими абищицями й побутовим дріб’язком. Він жив з батьками, які приїздили додому лише спати, крутилися з ранку до ночі у своїх бізнесових справах, а квартиру обставили стримано й функціонально. Вона була подібна до якогось офісу з трьома кріслами перед трьома комп’ютерами та кухнею, що виблискувала металом і склом. У ній майже ніколи не пахло так смачно, як тепер у кухні Соньчиної тітки Магди. Макс думав, що Магда – рідна тітка його дівчини Соньки.

– Давно ви?… – Луїза зупинила Соньку в саду, показала очима на чорнявого хлопця. Діти тягли його до кущів самшиту, там ховалося від навали гостей перелякане кошеня на ім’я Хвостик – новий мешканець «Зубрівки».

Сонька з Луїзою вміли розмовляти незакінченими фразами, наче передавали шифрограми, розуміючи одна одну з півслова.

– Ще місяця нема, – відповіла Сонька, дивлячись, як кошеня впокорено завмерло на Максовій долоні, розчепіривши кігтики на тоненьких лапках. – Запросила його сюди, бо ви ж завжди кажете: «Всіх хлопців веди додому!»

– Неодмінно веди. Він побачить тебе у домашній атмосфері, і твої близькі до нього приглянуться. Де мама?

– Вже їде.

– То ходімо, допоможемо.

Узялися накривати на стіл, обговорюючи Магдин сон. Вона надавала своїм снам неабиякої ваги і при нагоді ділилася тим, що наснилося.

– До чого яблуко сниться? Що це значить?

– Їла його? – Луїза розпаковувала кілька сортів твердого сиру.

Вони з Конем щойно ретельно вибирали сир у супермаркеті. Готувалася спорудити «сирну тарілку».

– Ні, тримала в руці. Прохолодне таке…

– Дай мені фігурного ножа… Якщо тобі хтось подав яблуко, то це означає щастя, любов до тебе. Хороший сон.

– А як же символ розбрату? – засумнівалася Магда. – Це ж той самий біблійний плід, причина вигнання з раю. Сонько, он там тарілки, ти ж знаєш. – І знову повернулась до свого сну. – Той дотик стиглого яблука, його відчуття в долоні залишилося дотепер.

– А зараз ми глянемо в Інтернеті. – Галя відклала стосик серветок, зашурхотіла у своїй мобілці. – Отже, що каже сонник… Яблуко – символ відновлення потенціалу, цілісності, здоров’я та життєвих сил. А от іще: «Яблуко на день – і лікар не потрібен».

– А це до чого?

– Рекламна вставка, – усміхнулася Галя. – Що тут далі?… Зривати яблука – удача, виконання бажань. Ще є такий варіант – спокуса. Але це зрозуміло без підказок… Не знаю, вибирай що хочеш.

Алла повернулася з садка разом із дітьми, насилу їх докликалася. Пильнувала тепер коло духовки, де пікся горіховий пляцок, тоді прийняла від хлопця-розвізника двадцятилітровий бутель «Джерельної» (він заніс його до комори, куди вона показала) і здивовано звела вгору брови, коли за ним на порозі виріс несподіваний гість. Привітавшись, той сказав: «Я замовник крісла». Справді, якийсь замовник мав приїхати ще в обід, а припхався лише тепер. Дуже невчасно.

Курич, добра душа, відразу й запросив його залишитися: мовляв, це ж колега Луїзин – Богдан. Не годиться його відпускати, не пригостивши вином. Луїза натомість привіталася з колегою стримано, це був той самий дорученець Гелени з особливих питань. Тепер його завдання полягало в тому, щоб замовити крісло для чоловіка директорки. Розкішне дубове крісло – справжній трон до його ювілею.

Один за одним посунули за господарем чоловіки, спинившись на хвилинку коло живоплоту, де паркувався синій «опель». З нього вийшла Ірина зі своїм новим знайомим. Уже начебто прибули всі.

– Ян Кумпа, – назвався чоловік із «опеля», привітався з кожним за руку.

– Ви поляк? – запитав Курич, потискаючи його долоню.

– Мій батько поляк, – була відповідь. – Українсько-польсько-чеський мікс маю у крові.

– Дуже приємно! Богдан, – останнім озвався той, що приїхав на кілька хвилин, але охоче погодився залишитися довше.

– Навзаєм, – відповів Кумпа.

Ірині здалося, що вони вже знайомі.

Щонайперше чоловіки рушили вибирати вино в закапелок позаду комори – в кімнатку без вікна, найхолоднішу частину будинку. Господар пишався цією винною шафою з широкими поличками та доброю вентиляцією. Кожна пляшка лежала там в окремій ночвичці, як новонароджені в кувезах пологового будинку. Така асоціація чоловікам на думку не спадала, але вони погодилися з коментарем Галі, яка заглянула туди через плече господаря. Справді, лежать, гарнюні, чекають, щоб їх узяли в руки.

У коморі було затісно, вона ледве вмістила юрму чоловіків: самого Курича, замовника Богдана, Яна Кумпу, Віктора (він цього разу приїхав разом з Галею), Коня, дебелішого за всіх (він визирав з-поза спин, упершись ліктем в одвірок). Надійшов ще й чорнявий Макс: його все цікавило в цьому «термітнику» (хлопцеві припало до душі, як господар назвав свою оселю). А тоді приплентався слідком і Кузьма, проліз попід ногами, роззирнувся, чи не тут часом сховалася сестра, і побіг шукати Соньку далі. Весь чоловічий гурт тулився перед винним закапелком у стриманому захваті від побаченого.

Курич піднесено розводився про те, що в ідеалі це мало б бути окреме приміщення. Вино не любить сторонніх запахів. Якщо тримати пляшки в коморі, де капуста з огірками, то воно буде відгонити городиною, а згодом матиме й певний присмак. Хіба що серед яблук можна зберігати: вони не зашкодять.

– А температуру яку підтримуєш? – Кінь крутив у руках запорошену пляшку, залишав на ній блискучі відбитки.

– Тут ідеальна температура – тринадцять градусів. Узимку й улітку. Цю? Чи цю беремо?

– Я пас. – Кінь поклав пляшку на місце. – Самі вибирайте, я лише теоретик цієї справи. Свою цистерну вже випив.

– А я спробую, – погодився Віктор, хоч йому після інсульту заборонили пити. «Вино – можна», – запевняв він.

Узяли біле й червоне, щоб скуштувати і те, і те. Яблучне й виноградне.

Жінки, за звичаєм «Зубрівки», накривали на стіл разом. Магда розставляла тарілки з холодцем – неперевершеним, запевняла, холодцем, він у них з Аллою вдвох виходив кращим, ніж тоді, коли вони готували його поодинці. Алла була втішена тим, що їй удався й горіховий пляцок за новим рецептом. А з картоплею Магди – вона часто готувала печену фірмову картоплю – ніколи неприємних сюрпризів не ставалося. Проста, надійна страва, яка не підведе.

Усі заходилися сідати до столу, в крісла, що склали авторський набір від майстра Курича. Кожне з них було чимось особливе, чимось не схоже на сусіднє. Курич іноді називав свій комплект гарнітуром генеральші Попової. Він любив Ільфа й Петрова та їхні «Дванадцять стільців». За одним столом того вечора опинилися саме дванадцять персон: Магда й Ігор Куричі, Луїза й Кінь, Галя з Віктором, Ірина з Яном Кумпою, Сонька-старша зі своїм Максом, Богдан, що працює з Луїзою, та помічниця Алла. Дві тарілки вже лежали в мийці: діти поїли і зникли в нетрях будинку, побігли бавитися зі своїм кошеням. Алла раз у раз схоплювалася, щось забирала зі столу, щось приносила, не звертаючи уваги на Магдине «Алло, сиди!». Яке там сиди, коли стільки людей за столом!

Говорили про брехню і правду. Хтось зачепив цю тему – і пішло-поїхало… Луїза пригадала, як свого часу приховувала від мами її невтішний діагноз. Це була брехня заради порятунку, яка, на жаль, так нікому й не допомогла. Кінь розповів, як його одного разу перевіряли на детекторі брехні, бо він жартома заклався з приятелем, що зможе надурити поліграф.

– І що, надурив? – спитала Луїза, яка нічого не знала про цей випадок.

Висновок був неоднозначний. Отож, на думку Коня, людина завжди може надурити техніку, бо вигадливіша за будь-який детектор брехні…

– А правда не одна! – зайшов у розмову Віктор. – Правд завжди кілька, в кожного своя.

– Ні, – не погодилася Галя, – правда завжди одна, але кожен про неї судить зі свого боку, як у притчі про сліпців і слона. Один тримається за хвіст, другий за ногу, третій за хобот, для кожного слон – це щось інше, і кожен говорить правду.

– Детектор правди – ось що тепер на часі, – докинув своє слово й Курич. – Я давно вже про нього думаю. Уявіть собі пристрій, що змушував би людину говорити правду, буквально на фізіологічному рівні не давав можливості брехати. Оце врешті здригнулася б уся конструкція з тотальної кривди.

– Ти так гадаєш? – здивувалася Магда. – Почався б такий хаос, такі б пішли тектонічні зрушення, що не знати хто й уцілів би. Комусь і детектор правди не поможе, а хтось його й не потребує, бо брехати не вміє.

– Тої суцільної правди з будь-якого найменшого приводу боялися б іще більше, як тотальної брехні, – сказала Ірина. – Що ви думаєте про це, Яне?

– Я думаю, – озвався він, – не всяку правду варто оприлюднювати. Що одному важливо, то іншому шкодить.

– А ти б хотіла такий детектор правди мати? – звернулася Галя до Луїзи.

– Не впевнена, – відповіла та. – Це ж така спокуса – раз у раз перевіряти: правда чи ні. Ні… Я б не хотіла.

– Отож, ми боїмося правди і прагнемо її водночас…

Макс несподівано поставив крапку на цій темі: зачепив ліктем тарілку з холодцем і ледве встиг розсунути коліна, як тарілка пролетіла між ногами й гепнулася на м’який килим.

– А хай йому чорт! – Хлопець глянув на Соньку. – Дай сіль. Сіллю присипати треба. Нові джинси!

Сонька потяглася по сіль.

– Де? Де ти обквацявся?

– Ось. – Палець торкнувся крихітної плямки на штанах. Макс рятував свої джинси, а під столом на світлій ворсі з-під перекинутої тарілки розтікалася масна калюжа.

– Дозвольте. – Луїза не надто ґречно посунула хлопця й показала на долівку. – Спробуємо господарям іще й килим урятувати. Підніміть, будь ласка.

Коли розмова за столом розбилася на кілька діалогів, Сонька-старша перехопила погляд Луїзи й ледь помітно запитально кивнула: мовляв, ну що? Та заледве стенула плечима: сама дивись… «Не сподобався їй Макс, – зрозуміла Сонька, – нічого, я його перевиховаю, він навчиться думати і про інших». «Спробувати, звичайно, можна, – усміхнулася Луїза. – Пробуй, дівчинко моя».

Курич сподівався, що діалог із замовником буде короткий. Однак довелося показувати Богданові готові крісла та ескізи в майстерні. Вони довго обговорювали деталі замовлення, консультуючись телефоном із Геленою й погоджуючи з нею всі нюанси, надсилаючи їй фото і чекаючи на відповіді.

Від уважного погляду гостя не сховалося нічого, він навіть яблуко зауважив на одній із полиць.

– А це що? – підійшов ближче. – Продається?

Курич підвів голову – сидів навпочіпки перед нижніми полицями, шукав фотографію крісла, де за бильця правили відполіровані міцні гілки. Цікава була робота.

– Усе, що ви тут бачите, продається. Окрім стамесок.

– Скільки?

– Це особливе яблуко, – підвівся Курич.

– Скільки?

– Утричі більше за крісло.

Богдан покивав головою. З виразу обличчя годі було щось зрозуміти. Звісно, дорого. Курич навмисно назвав велику суму, бо не хотів продавати свого яблука.

Жінки стояли в коморі, перед поличками, заставленими слоїками з помідорами, огірками, баклажанами і яким тільки хочеш варенням та повидлом. Магда задоволено оглядала свої припаси, наче головнокомандувач, що приймає парад військ, припрошувала товаришок: «Вибирайте, кому що подобається». У «подарункових» слоїках із паперовими і тканинними накривками, стягнутими тасьмою, було варення, гриби, пікулі, цвітна капуста. Таку красу навіть шкода було їсти. Луїза зазирнула до комори, показала на слоїчок зі сливовим повидлом: «Це мені!» І пішла до чоловіків, у майстерню.

А там тривали переговори з Геленою.

– Які перетинки? – Ігор узяв із Богданових рук мобілку. – На першому чи на другому? – І пішов коридором назад, до вітальні, до крісел, які цікавили Гелену.

– Як на мене – такі бильця найзручніші. – Луїза сіла в незавершене крісло, поклавши долоні на підліктя. – Рукам дуже зручно. А головне – спині комфортно. Ви помітили, як добре почуваєшся в Куричевих кріслах? Я не терплю тривалих бенкетів, спина починає боліти. А в Куричів можна й годину за столом сидіти… Хочете це крісло спробувати?

Вона підвелася, мало не зіштовхнувшись із Богданом головами. Він підніс її руку до губ, поцілував: «Пробачте, я такий незграбний». Свідком цієї сценки, принаймні її фіналу, став Кінь. Стояв, упершись в одвірок, стежив за незрозумілими рухами. Що тут, в біса, робиться?

Луїза поправила волосся, яке неслухняно вибивалося з низького вузла, Богдан хотів був щось сказати, але не дібрав розуму, що саме. Тож мовчки сів, виклавши руки на підліктя:

– Зручно.

– Що саме зручно? – поцікавився Кінь.

– …щоб ноги стояли, ніби на невеличкому помістку – Курич повернувся до майстерні, вийшов з-за спини Коня. – Гаразд. Зроблю.

Віддав Богданові його мобілку.

– Я все зрозумів.

І вони вийшли вдвох. Кінь відступив убік, пропускаючи одного й другого, а тоді знову вперся ліктем в одвірок. Луї-зі вийти було невільно.

– Що? – сказала вона, підходячи до нього. – Ці дурні ревнощі тобі не пасують.

– Кажеш, працюєте разом? – Він пустив повз вуха свою сьогоднішню фразу, він її навіть не впізнав.

– От дурило! – лагідно сказала Луїза своїм неймовірним голосом.

Він і нестямився, як вона влаштувала блискавичний, наче кидок гюрзи, несподіваний виверт із яскравою, тривалою, вигадливо-ніжною та безсоромною увертюрою. Почувши кроки за спиною чоловіка, випручалася з його рук і ковзнула в коридор. Назустріч їй знову сунув Курич, запитуючи по мобілці:

– Те крісло, що його я ще не доробив? Зараз… зараз сфотографую й надішлю.

Проходячи повз розгубленого Коня, який мало коли мав такий пришелепуватий вигляд, провів собі долонею по шиї: от як мене вже дістала ця замовниця!

…Останніми покидали «Зубрівку» Галя з Віктором, по них ось-ось мав заїхати син. Віктор увечері машини не водив, бо в сутінках погано бачив, тримався за кермом напружено і міг повернути не в той бік.

– Ходімо, вибереш варення для мами. – Магда покликала Галю до комори. – Візьми оце – кизилове. Або полуничне, он там нагорі. Зараз дістану… А де яблуко? – Магда стояла на ослінчику, дотягшись до горішньої полички, і тримала в руках – було видно, що порожню, несподівано легку – коробку з-під дерев’яного яблука. – Ігорю, ти яблуко брав?

– Коли б я його брав! Ірина ж тобі його нині тільки повернула.

– От я й питаю, де яблуко? Коробка порожня. Я його відразу на місце поклала.

– Може, забула?

– Яке там забула! Ось тут, на горішній полиці, в кутку, в цій коробці над полуничним варенням сьогодні було яблуко. Я ще подумала: погуляло-погуляло й додому повернулося.

Запала тиша. Стало чути, як діти за стіною не можуть щось поділити: «Віддай! Це моє!»

– А може, діти взяли побавитися?

– Кажу ж – на горішній полиці стояло, я й сама без ослінчика не дістану.

– А хто там був сьогодні, у коморі?

– Хто був?… Усі були. Може, хтось хотів показати комусь і заніс до кімнати…

Шукали втрьох, не знайшли.

– Слухайте, – озвався Віктор, – ви про нього не згадували кілька років, а тепер таку бучу збили. Знайдеться.

Жінки лише глянули в його бік.

– А хто знав про наше яблуко? – запитала Магда.

– Та всі знали. – Галя стягла з себе кофтинку, бо її обсипало жаром від тих новин і пошуків.

Перезирнулися, без слів розуміючи одна одну. Ян?… Чи Богдан, помічник тої Луїзиної роботодавиці?… Ян – мисливець за яблуком, як напівжартома казала Галя. Справді, хто він такий? Звідки взявся? Чого до Ірини прилип? А може, вони з тим Богданом удвох і поцупили? Ти ж теж помітила, що вони знайомі! А вдають, ніби вперше побачилися. Морочив тут голову з тим кріслом!

– Та за такою логікою міг це зробити й Соньчин Макс… – замислилася Магда. – І навіть хлопець, що воду привозив…

– Хху, як неприємно. – Галя налила собі в склянку води й випила. – Хочеш? – до Магди. – Що ж робити?

– Та в міліцію заяву! Що за хрінь?…

Але на цю Вікторову репліку ніхто не відреагував: яка міліція, чого він людей смішить?…

– Так, – сказав Курич, – перше, що треба зробити, – обшукати всю хату. Як не знайдемо, то думатимемо, що робити далі. А наразі не треба нікого ні про що запитувати. Хороший вечір псувати не варто.

– Та ясно, що навздогін не телефонуватимемо. Бо що ж то буде? Пане Яне, дякуємо за чудове товариство, чи не ви часом прихопили з собою наше чарівне яблуко? Бо ж ходили кілька разів до машини – сигналізація у вас там спрацьовувала, ми чули…

– Або до того Богдана. Після ваших відвідин у нас пропала дорогоцінна річ. Пошукайте у своїй валізі… Ви з валізою приходили, подивіться, будь ласка.

Знадвору почувся шум машини, світло фар ковзнуло по вікнах.

– Малий приїхав. – Віктор підвівся. – Я зробив би так: усіх зібрав би знову – тих самих – і поставив питання руба: хто поцупив яблуко? А ви починаєте: що ж то буде?… Тьху! Чистоплюйки!

– Я от що думаю… – Галя знову натягла кофтинку. – Хай події розгортаються своєю чергою, без нашого втручання. Потім зрозуміємо, що й до чого.

Луїза присіла скраєчку ліжка, на якому лежав задоволений життям чоловік, заклавши руки за голову й розкинувши ноги. Королівська поза.

– Ти подібний до школяра на уроці фізкультури. Руки за голову, ноги на ширині плечей. Раз, два!

Кінь реготнув, різко сів, двічі торкнувся руками пальців ніг:

– Три… чотири…

І, підхопивши Луїзу, ліг уже разом з нею. Дорослий чоловік, а бавиться, як підліток. Він і справді себе іноді підлітком почуває.

– Я й справді щасливий. Цієї хвилини щасливий. Вона знала, що він має на увазі.

Повернувшись додому, вона попросила показати знятий матеріал. Вони увімкнули комп’ютер і дивилися разом. Луїза палила файку, Кінь мовчки сидів поруч, склавши руки на грудях, коротко пояснюючи побачене перед кожним новим епізодом. І ані слова, поки тривав черговий фрагмент. Там було багато випадкового й зайвого – того, з чим легко можна попрощатися. На цих епізодах Кінь не спинявся, не пояснював, що це мотлох, не казав, мовляв, почекай, зараз буде цікаво, не намагався вихвалятися. Він лише уважно переглядав сирий матеріал. Так, ніби був перед екраном сам-один і йому не треба було хвилюватися від того, як сприймають його роботу сторонні очі. Дуже стримано, навіть холодно оцінював, на що може сподіватися в майбутньому, на дальшому етапі своєї роботи, і чого йому бракує, і скільки йому ще належить зібрати матеріалу на фільм. Серед побаченого трапилися кілька надзвичайно вдалих, навіть унікальних моментів, кілька правдивих і неприкрашених кадрів, щемливо-щирих фраз, два-три комічні епізоди… Проте найсильнішою, без сумніву, була розповідь проститутки.

У цьому уривкові важило геть усе: і сама оповідь, і зовнішність жінки, особливо її вуха, маленькі, дещо загострені, як в ельфа, і довгі паузи, і манера обережно струшувати попіл сигарети, і звичка пощипувати брову двома пальцями – великим та підмізинним, не випускаючи сигарети з рук, аж здавалося, що зараз вона обпалить собі довгого чубчика.

– Це геніально, – сказала Луїза. – Це з біса геніально.

Кінь зупинив перегляд і звалився на ліжко, закинувши руки за голову.

– Скажи, – Луїза лягла поруч, зручно вмостившись на його плечі, – чи мав ти спокусу долучити її розповідь до фільму?

– Знаєш, – відповів він не одразу, – вона, йдучи від мене, взяла гроші. Каже, гроші я заробила, ти в мене цілу годину забрав. А твій фільм я навряд чи колись побачу. Я навіть прізвища твого не запитала, а назви фільму ти й сам ще не знаєш… І навіть якби в майбутньому хтось сказав мені: «Хочеш переглянути цей фільм?» – то відповіла б: «Ні, не хочу…» «Чому?» – запитав я. І знаєш, що вона відповіла?

Луїза ворухнулася на його плечі:

– Кажи, не знаю, звісно.

– Вона сказала: «А як з’ясується, що ти обманув?…»

Фраза лунала у Луїзиних вухах. «А як з’ясується, що ти обманув?…» Ця жінка, що назвалася вигаданим ім’ям, неначе танцівниця канкану, жінка, яка стріляє в кабана, уявляючи, що зараз поцілить у всіх, хто її ображав, – вона ще вірить чоловікові та його слову. Якомусь міфічному чоловікові чи першому-ліпшому, що дав їй привід сподіватися, ніби він інший.

Вона йому вірить, вона ризикнула, відверто розповівши про себе просто в камеру. Але вона боїться, боїться дізнатися, що й цей обманув.

– То що, – сказав Кінь, – говоритимеш за кадром?

– Куди тепер дінуся від тебе?… І ось що. Про символ дороги. Ти вже його зняв, цей свій символ дороги. Я його щойно бачила.

– Який? Коли?

– Розмова з жінкою, вона торгує городиною на узбіччі. Ти зачепив ногою кошик з яблуками, одне яблуко покотилося дорогою вниз. Чудовий епізод. Ось із цього я й починала б.

Кінь коротко хекнув.

– Справді, якийсь яблучний день, – підсумував.

…Зося, як звичайно, зателефонувала невчасно. Сестра Коня, добродушна і щира жінка, вона навіть не здогадувалася, що має репутацію людини, яка завжди телефонує невчасно. Затуливши долонею мобілку, Луїза кілька разів глибоко вдихнула й видихнула, намагаючись вирівняти голос. Зося піднесено торохкотіла:

– Дивитеся «Танці з зірками»? – Вона була фанатка цієї телепрограми. – Зараз буде фінальне танго, не пропустіть. Невже не дивитеся? Вмикайте негайно!..

– Вмикаємо, – погодилася Луїза зміненим голосом – від того, що лежала на спині.

Кінь вихопив у неї з рук телефон, натиснув на червону кнопку й пожбурив його у м’який фотель під вікном.

– Ну як? – Зося вийшла на зв’язок хвилин за десять. – Правда, класно?

– Правда, – відповіла Луїза.

10. Галя. Персенківка[29]

Хіба можна у великому місті заблукати в хащах та на бездоріжжі? У місті?

Ще й як можна.

У своїй схильності виходжувати Львів пішки вздовж і впоперек, змінюючи маршрути навмання, під впливом миттєвої спонуки чи невиразного підсвідомого поштовху (сюди!), Галя часом перебирала міру й потрапляла в несподівані, а то й у небезпечні місця. То посуне навпростець, зрізуючи кут, через великий, як галаслива східна торговиця, гуртовий ринок «Шувар», і там з цікавістю вдивлятиметься в юрбища людей по обидва боки нескінченних рядів з капустою, перцем, помідорами, виноградом, яблуками та гігантськими в’язками пахучої зелені, вбиратиме в себе запахи й звуки, запам’ятовуватиме уривки особливо колоритних фраз, іще й зупинятиметься, записуватиме щось у блокнот, а тоді за якимись велетенськими сріблястими ангарами заблукає, шукаючи бічного проходу на сусідню вулицю. А повернути зась, бо заради того і йшла – щоб новий маршрут прокласти. Тицятиметься навсібіч, поки надибає чавунний місток через миршавий струмочок, через колишню річку Зубру, тепер текучу калюжу, і поміж старих городів, попри іржаві гаражі вийде нарешті на вулицю Гната Хоткевича. А там, праворуч, стежка, що прошиває наскрізь Сихівський чи то ліс, чи то парк. Просуваючись між високих дерев, міситиме розм’якле, втоптане в багнюку листя під ногами, ковзаючи й кепкуючи з себе: «Хотіла нових вражень – от, маєш!» Добре, що коли-не-коли хтось трапиться назустріч чи обжене самотній бігун у спортивній шапочці.

«Ведмедиця-блукачка» називає її Ірина за такі походеньки. На спортзал їй часу шкода, а на своє ходіння – ні. І справді не шкода, бо про економію часу тут не йдеться: за ті кілька десятків хвилин проживаєш таку приголомшливо-яскраву годину, яка не загубиться поміж одноманітних днів. Тому, тільки-но випадає нагода, – кросівки на ноги, туфлі в шафу, і гайда відомими й невідомими міськими стежинами.

– На Хуторівці[30] ремонт, – кинувши оком на взуття головного редактора, повідомляє заступниця Слава.

Вона все помічає – і в журнальних справах, і поза ними.

– А я нині новий шлях прокладу, он у тому напрямку. – Галя показала у вікно. – Від Стрийського мосту до Сихівського.

– О-о! То я можу сподіватися на машину?

– Івана попередь.

Ніколи на Персенківці не була – на тій відрізаній від усього світу Персенківці, давній вуличці, насправді – мікрорайоні, видовженому попри залізничну колію. Вона так називається від народження – відтоді як три з половиною сотні років тому львівський купець Якуб Персінг придбав цю ділянку в передмісті. Початок Персінгівки, здавна й безповоротно оберненої на Персенківку, можна було бачити з вікна редакції журналу. Далі вона губилася в затиллі колись потужного, а тепер занепалого й напівзруйнованого автобусного заводу.

Галя уявила собі маршрут – чіткий і зрозумілий. Тепер – уперед!

Найбільша приємність таких бродінь на самоті – заглиблення у свої думки, відпочинок від теревенів. Колись вона могла не звертати уваги на торохкотіння поруч – у маршрутці, у черзі до каси, у приймальні, а надто – на телеекрані й у радіоефірі, переповнених патетичною балаканиною. А далі в неї виробилася відраза до словесного проносу, байдужість до порожніх слів, справжнісінька алергія до базікання.

Вона й свого голосу не любила слухати, у записах він видавався їй чужим; думки можна було висловити чіткіше, краще, точніше. В її редакції працювала журналістка, яка писала стисло й точно, без зайвих слів, уміло формулювала речення. А говорила – матінко рідна! – як же плутано вона говорила, не відразу добираючи слова й заповнюючи проміжки тягучим «е-е-е». Здавалося б: хто ясно мислить, той ясно викладає. Аж ні. Є винятки з правил.

Проминула заправну станцію й рушила вперед, весело і нетерпляче, як завжди на новому шляху. Немовби опинилася в невеликому районному містечку, десь у Раві-Руській чи в Золочеві. Геть не львівський пейзаж. Вузькі провінційні тротуарчики, з глибоких тріщин пнеться чорне коріння тополь, наче спини гігантських земляних хробаків. За парканами – дерев’яні лавки, білизна на мотузках, мідниці[31] в траві. Картинки побуту маленьких заміських подвір’їв. Дорога тим часом пішла праворуч, а тоді ще раз завернула вбік, попри якісь будівлі та паркани, і несподівано вивела на пустище, до високих сухих трав, до вистромлених у небо кістяків арматури й розчепірених конструкцій ліній електропередач.

Дикий степ в індустріальному ландшафті. Дорогою сюди вона майже нікого не зустріла.

І саме звідси, з цього місця, де знявся сухий вітер, варто було повернути назад. Хоч десь тут уже мав бути вихід до Сихівського мосту. Та й третина дороги, а то й половина лишилася позаду. Почуття обережності ворухнулось: «Назад!» Але цікавість і упертість взяли гору. Де є асфальт, там мають бути люди. Принаймні глянути, куди тут можна вийти. Сліпий-глухий закуток трапився, таке буває.

Асфальт скінчився за рогом, з’їхав на биту дорогу, що пнулася далі між закуреними узбіччями, де було повно високих реп’яхів і пожовклої за літо амброзії. За два десятки метрів зяяли прочинені ворота. Порепана фарба стовбурчилася рудим цибулевим лушпинням, злітала клаптями чомусь угору. А може, то було дрібне іржаве листя? У повітрі виразно домінувала гіркувата нотка полину, вона могла б видатися навіть приємною, якби не напружена тиша довкола.

– Гей! – захриплим голосом гукнула біля воріт. І ані руш. Завмерла, бо до неї вийшли два мовчазні пси, такі ж брудні й кошлаті, як сухе бадилля придорожніх трав.

Чула, як калатало серце. Коли це з якоїсь халабуди вийшов бородань у теплій військовій куртці, він по-домашньому дожовував щось на ходу, обтираючи губи долонею.

– Я так вийду до Сихівського мосту? – якомога спокійніше спитала Галя, з полегшою зауваживши, що дивні німі собаки зупинилися коло воріт.

– Ви машиною? – уточнив дядько.

– Ні. Я пішки.

Його обличчя лишилося вдавано незворушним: нікому, мовляв, не заборонено за півгодини до ранніх листопадових сутінків прогулюватись у віддалених від цивілізації місцях.

Махнув рукою:

– Туди йдіть, а там побачите!

І вона пішла вздовж занедбаної залізничної колії, відчуваючи на потилиці три пари очей. Щось у тих сторожових собаках їй нагадало про Рудого, хоч вони й зовсім не були схожі на нього. Хіба що віддалено – кольором шерсті й кудлатістю. А все ж їй на якусь мить здалося, що пси до неї не кинулися лише тому що Рудий передав їм послання зі свого собачого раю: «Не руште цієї!»

Уздовж вузькоколійки, повз конструкції з поцвілого заліза, попри бетонні брили невідомого призначення – просто до шлагбаума, за яким одразу й побачила і стежку з пагорба, і край червоного даху, а тоді й подвір’я, паркан і високі пізні квіти з сухими брунатними плюмажами суцвіть. Оцією вулицею вона й вийде до мосту.

Ноги збігли звивистою стежкою, ступили на асфальт. По обидва боки вулички, що так несподівано тут чи то починалася, чи то закінчувалася (прочитала назву – Рахівська), вишикувалися невеличкі особняки – і новоспоруджені, і старі напівзруйновані, і відбудовані. І нікого навколо. Жодного перехожого, жодної машини. Дивний був сьогодні маршрут, фантасмагорична прогулянка з таким відчуттям, ніби хтось розважається, спостерігаючи.

Однакові на всіх подвір’ях квіткові султани (вони скидалися на шлеми летючих гусарів), шорсткі навіть з вигляду, погойдувалися на вечірньому вітерці. Ніби які знаки, що їх залишив хтось. І під вікнами вони були, і при парканах, і в плетиві грубої виноградної лози, що скручувалася в химерний малюнок над маленькою верандою, до бічного скла якої притулилося зсередини яблуко Пінзеля.

Яблуко Пінзеля!

Галі забило дух.

Призахідне сонце світило просто на нього. Театральне притишене світло небесного софіта м’яко огортало знайому форму, надавало поверхні червонястого відтінку, увиразнювало кожну деталь, аж до уламка на маківці, де колись був листочок. Яблуко на підвіконні видалося їй тепер справжнім золотим ранетом, «мурзою», як казала бабуся.

Галя не зупинилася, не мала можливості навіть подумати, що робити далі. Вона просто прочинила стару хвіртку, ступила з вулиці до вхідних дверей, низеньких, як і вся веранда та й увесь старий будиночок. Двічі стукнула – тиша. Натиснула на відполіровану долонями металеву жовту ручку:

– Є хто?…

Нікого. Лише чути годинник на стіні.

Сховала яблуко в сумку, та вийти не встигла. Рипнули двері з кімнати – на веранду видибав заспаний чоловік у білій несвіжій футболці, втупився в Галю здивованим поглядом, не надто впевнено тримаючись на ногах, і через це змушений був упертися плечем в одвірок.

Від мелодії власної мобілки Галя здригнулася всім тілом. Поки вона шукала, на яку кнопку натиснути, чоловік не зводив з гості погляду.

– Алло!

– А ми от думаємо, – почула вдавано-зманіжені модуляції Луїзиного голосу, – чи не заїхати по тебе?… Ми з центру попри тебе і на Зубру. Чи ти нині знову пішки?

– Заїхати, – видихнула Галя. – Яка у вас тут адреса? – глянула на господаря.

Чоловік кліпнув очима, почухав ніс і сказав номер будинку й назву вулиці, яку Галя і так пам’ятала.

Її накрило хвилею вдячного тепла, розчулило мало не до сліз, коли Луїза, прислухаючись більше до голосу подруги, а не до того, що вона каже, миттю второпала, яким доречним був її дзвінок. Ніяких там безглуздих «а що ти там робиш?», «що сталося?». Тільки коротке:

– Зараз будемо. – Вже зовсім іншим, зібраним діловим тоном: – Говори щось, не відключайся.

– Ви далеко?

– За десять хвилин від тебе. Але будемо за п’ять.

Вона щось верзла, а господар в одвірку – вона вже бачила, що нетверезий, проте й неагресивний, – здивовано почухував собі груди над викотом майки. А тоді наче отямився.

– Ал-ли немма! – Він енергійно помахав перед собою вказівним пальцем. – Хоча вже мал-ла бути тут! – І, описавши тим пальцем широку дугу, показав на долівку.

Можна було подякувати й сказати: «Я зайду пізніше». Попрощатися й вийти за двері.

Проте рипнула хвіртка, почулися кроки – і Галі відібрало мову, бо на порозі стояла, обтираючи ноги об килимок, вірна Магдина помічниця та незмінна нянька Соньки й Кузьми, фактично член родини Куричів.

Алла глянула на Галю, кинула оком на підвіконня і спекла раків, кров шугнула їй в обличчя, аж сльози виступили.

– Я тут випадково проходила… – почала була Галя. Язик сам вимовив цю нісенітницю, яка була чистісінькою правдою. – Дивлюся, а тут наше яблуко стоїть.

Вона хотіла випередити Аллу, відразу дати їй зрозуміти, що її викрили, щоб не тягти далі цієї безглуздої вистави.

Алла обережно поставила торбу з харчами на підлогу, повісила куртку на гачок, взулася в капці й сказала чоловікові:

– Чого стоїш? Неси на кухню.

Він доволі жваво, як на свій стан, підхопив торбу і зник за дверима. Тільки барвиста завіска колихнулася. Алла втомлено опустилася в крісло:

– І що тепер?

– Навіщо ти це зробила?

Алла затулила долонею рот, придушено заплакала, похитуючись і тамуючи в собі ридання. Вона дала волю сльозам, що їх, очевидно, стримувала дуже давно. Їх назбиралося так багато, що вона плакала й тоді, коли в ранньому присмерку за вікном блимнули фари Луїзиного «шевроле», і коли в двері постукали, і коли всі говорили одночасно – і Галя, і Луїза, і Магда. А потім слухали вже тільки Аллу і за якийсь час усе з’ясували. Таємниця вийшла на яв.

Аллин брат – той самий чоловік на порозі – пив так, що годі було зупинитися. Він втратив усе: роботу, сім’ю, цікавість до життя, привабливу колись зовнішність, дарма що був ще зовсім молодий. Але під час запоїв, певна річ, здавався помітно старшим. Він дедалі більше робився подібний до їхнього батька, якого горілка звела зі світу. Чоловікові вже не було куди йти, як тільки до сестри. А вона його не могла вигнати, хоч знайомий психолог наполегливо радила зробити це: нехай, мовляв, відчує, що впав аж на самісіньке дно, нехай знає, що більше покладатися нема на кого, тоді, може, встане й піде вгору. «А як ні?» – запитувала Алла. Психолог розводила руками: «Коли сам не захоче рятуватися, то хто ж його врятує?»

Хоч куди Алла зверталася, хоч що робила, а братові нічого не помагало. Насправді він просто не хотів лікуватися, лише впевнено повторював: «Я сам». І знову зривався. Алла лише нещодавно почула історію про яблуко Пінзеля, про те, як воно допомогло кожному, хто торкався його з добрими думками, з найпотаємнішою мрією. Їй більше не було на що сподіватися, тільки на чудо. Вона взяла його на певний час, а тоді повернула б на місце, у ту коробку на горішній полиці. Ніхто б не помітив. Та тільки-но вибрала день – дуже вдалий, на її думку, – як усі й похопилися…

– Чого ж ти не попросила? – Магда ніяк не могла отямитися. Їй важко було повірити, що це зробила Алла, якій вона безмежно довіряла.

– З ним брехати не можна. З яблуком. А щось вигадати – ти б відчула.

– А правду сказати?

– Мені було соромно.

– А чого ж потім не призналася, коли буча зчинилася?

– Бо ж я не зробила того, що хотіла. Не було вже з ким. Я мала дати братові його до рук, коли тверезий, щоб це було і його бажання. А він, скотина, знову налигався… Тож треба було чекати, аж поки перестане пити. Я мала довести свій задум до кінця. Будь-що-будь. А тоді б я це яблуко повернула, ви знайшли б і здивувалися… – Вона зітхнула й закінчила: – Не чекали від мене такої підступності?

Ніхто не відповів, лише Галя запитала:

– А чому воно на вікні стояло? За склом?

Алла судомно втягла носом повітря, наче дитина, яка щойно гірко виплакалася:

– Самі ж казали: його заряджати треба, як батарейку. А в нас тут сонце лише надвечір, коли хилиться за обрій…

– Ну, Алло, ти даєш, – тільки й мовила Магда. – Добре, що Галя в міліцію не подзвонила. Добре, що ми не наробили галасу.

– Міліція? Мені це навіть на думку не спало. – Галя витягла з сумки яблуко й передала Магді.

– А чого ви не проходите? – У дверях знову той чоловік, уже в футболці й нібито протверезівши.

– Ми вже йдемо, – сказала Магда. – Я Магда. – І подала руку.

– Магда! – вихопилося в нього. – Чув не раз. А я Борис, Аллин брат.

– Луїза.

– Галя.

– Борис! Найс ту міт ю, як кажуть наші друзі-американці… – реготнув він.

– Ви бували в Америці?

– І не лише в Америці… – не без гордості промовив чоловік, пригладжуючи долонями волосся.

– Послухайте, Борисе, що хочу спитати. – Луїза дістала з кишені ключі від машини. – Щось у мене з замком сталося… Ви на машинах розумієтеся?

Борис затримав на ній свій погляд.

– Я автобуси збирав, – тверезим голосом сказав він. Накинув куртку й вийшов за Луїзою.

– А що в неї з тим замком? Наче все гаразд, – здивувалася Магда, а тоді відразу й зрозуміла: забрала його геть, дає їй змогу поговорити з Аллою.

Алла стояла розгублена, не знала, куди очі та руки подіти. Зависла пауза.

– Тримай. – Магда подала Аллі яблуко. – Потім повернеш.

– Справді хотіла його лише на якийсь час узяти, віриш, Магдо? – пробурмотіла Алла. – Я маю тільки одне бажання…

Магда зробила крок назустріч, рвучко її обійняла. Алла теж обхопила її руками.

– То що, – озвалася Магда, випустивши з обіймів Аллу, – невже ми підемо, навіть чаю не попивши?…

Після чаю з шипшини, після тоненьких млинців, политих сметаною з цукром, розімлілі гості вийшли надвір. Стояв уже темний вечір.

– Слухай, Алло, – сказала Магда, беручися за ручку хвіртки. – Ти не забула, що ми завтра варимо джем з лимоннику? Приходь раніше, якщо зможеш.

Алла кивнула.

11. Париж

Готельчик на вулиці Мубеж, по-європейському компактний і чистенький, нагадував іграшкову вежку з кількох поверхів-кубиків, поставлених один на один. У невеличкому вестибюлі все було поруч – стійка-реєстрація, сходи вгору, столики за рогом. Літня пані зі зморшкуватою шкірою на обличчі та руках, із сиво-чорними дрібними кучериками («сіль з перцем» називала таке волосся Ірина) по-домашньому всміхнулася й подала ключ-картку. «Сніданок – тут, мадам, – показала в закуток вестибюлю, на чотири столики. – Від сьомої до пів на десяту, будь ласка. – Додала ще й крихітну листівку з годинами сніданку. – Наші круасани – найсмачніші в кварталі».

Що ж це буде, коли весь готельчик одночасно спуститься до маленьких столиків по каву з круасанами? Галя подумала про це, а вголос лише подякувала. Вона не дуже впевнено говорила французькою, хоч вивчала її на курсах кілька років тому перед першою подорожжю до Парижа.

На рипучих кручених сходах з червоного дерева заледве могли б розминутися двоє людей. І кімнатка на другому поверсі видалася Галі маленькою-маленькою, з непропорційно великим ліжком, воно заповнювало собою майже весь простір, хоч коли подумати, то чого ще треба подорожньому короткої паризької ночі, крім душу та ліжка. Навіть телевізор під стелею в кутку був зайвий.

Прочинила вікно, згадавши рекламний рядочок із сайту готелю: «Вікна відчиняються» (виходить, може бути й навпаки). Листопадова вечірня прохолода дихнула в обличчя.

Наляканий голуб спурхнув праворуч і сів на кріплення вертикальної вивіски з назвою готелю, наче хотів дочекатися, коли ж можна буде повернутися на підвіконня. Галя вихилилася з вікна. На обидва боки від входу в готель розбігалася вузька вулиця, всі будинки мали шість поверхів, на третіх та шостих поверхах по кілька вікон виходило на довгі балкони, заквітчані пеларгонією. Квіти не зважали на той незаперечний факт, що осінь добігає кінця, вони тут рясніли всюди: на тротуарах перед крамницями, на металевих огорожах вуличних кафе, спадали барвистими оберемками з підвіконь. На рівні неба – самі мансарди, і жодна з них не подібна до Луїзиної, що має широкий та високий фігурний картуш з вікном-ілюмінатором, розділеним навпіл, за яким ховається крихітна квартирка подруги. Цю вулицю перед очима оповиває бентежний запах чужої привабливості, навіть із заплющеними очима можна впевнено сказати: «Ні, це не Львів, це інше місто».

У вікнах, не запнутих фіранками, м’яко світилися настільні лампи й ковзали тіні, нікого не хвилювало, що їх можуть бачити, що хтось із вікна навпроти спостерігає, як вони ходять, їдять, наближаються до вікон…

Нікуди не йти, не полишати крихітного кубельця, замовити сюди їхні круасани, дивитися у вікно й нічогісінько не робити.

Галя прилетіла до Парижа не тільки, щоб пересвідчитися на власні очі, як тут, у Луврі, почувається Пінзель, і зробити репортаж для журналу. Вона зраділа можливості взяти паузу й цілі два дні, два чудові дні, відчувати себе лише спостерігачем, а не дійовою особою, лише дивитися, ходити, слухати й мовчати. Неодмінно мовчати. Ніяких телефонних дзвінків, електронної пошти та «Фейсбуку». Самота в Парижі – бажаний стан у великому місті, яке поважає твій вибір.

Нічні звуки з вулиці майже не заважали, а може, втома далася взнаки – заснула відразу й прокинулася виспана, зі свіжою головою. Після восьмої, вбрана в улюблену сукню, яка майже не мнеться і до якої пасує все – хоч брошка, хоч намисто, хоч нашийна хустка, мугикаючи собі під ніс «у-уне-ві-дам-уур» Шар ля Азнавура, зійшла вниз на сніданок.

За столиками голосно розмовляли земляки, обговорювали пригоди одного з них у метро («Дебільні таблички! Ще й по-англійськи тут ніхто не шарить!»). Вони нікуди не поспішали, судячи з кількості тарілок і наїдків. На одній з таць біля кавників сиротливо скрутилася скибочка дірчастого сиру, прикрашена гілочкою кропу. Крихти на двох сусідніх тацях свідчили: тут були ковбаса та шинка. Галя не стала чекати, поки поповнять запаси, вибрала один з двох останніх круасанів, налила собі кави – добре хоч кави залишили – і вийшла у вестибюль. Примостилася біля вікна на шкіряній канапі, намагаючись не капнути на шоколадного кольору кардиган. Ірина дала його вигуляти в Парижі разом із шаликом з тонкої вовни кольору пряженого молока, ще й уточнила: «Це не так кардиган, як жупанчик».

Жінка за стійкою – вже інша, молода, чорнява й рухлива – усміхнулася до Галі:

– Бонжур, мадам!

– Бонжур, – відповіла привітно.

На обличчі – усмішка, а в думках – намул. Щось неприємне, навіть непристойне було в тому, з якою внутрішньою готовністю вона сприйняла можливість не вітатися з людьми, що говорили з нею однією мовою. Відтрутила їхня галаслива безцеремонність? Не хотіла, щоб хтось уважав її за одну з тої спільноти? Вдома, на своїй території, десь у Львові, в Києві чи в Жмеринці – не важливо, де саме, вона б такими думками не журилася. Що їй до випадкових сусідів, які всюди почуваються наче вдома! Але тут, на віддалі, ніяковіла від того, що, не признавшись, неначе зреклася своїх.

Уляна влетіла до вестибюлю зі скрученою газетою в руці, як шпигун у старому радянському фільмі. Після палких обіймів розгорнула сторінку, потицяла в неї свіжим манікюром:

– Бачиш, що французи пишуть про нашого Пінзеля!

Галя подумки усміхнулася слову нашого. Колишня однокурсниця вже років із тридцять жила у Франції, проте запевняла: «Я маю французькі документи, але серце – українське». Галя просила Уляну: не треба турбуватися, я сама, та де там! Уляна пообіцяла: я не заважатиму, поїдемо разом до Лувру, на все там сама роздивишся, а я тобі розкажу, як минуло відкриття. Це було знаменито! Згодом погуляєш Парижем, як схочеш. А ввечері – до нас, тут без варіантів, відмову не приймемо. Луї сам готуватиме м’ясо.

Минулого разу, два роки тому, в Парижі Уляна теж намагалася опікуватися товаришкою. З’їздили тоді її машиною у Версаль, пили рожеве вино і брали інтерв’ю в колишніх земляків, що закоренились у французький ґрунт. Тепер, обережно маневруючи на своєму «ситроєні», Уляна розповідала про те, які були обличчя у французьких гостей і що навіть поважні учасники подій, не змігши прибути вчасно, радо стояли згодом у черзі, щоб потрапити на нашого Пінзеля.

Перед входом до Лувру, за кілька метрів від скляної піраміди, два банери сповіщали про головні експозиції сезону – Рафаеля та Пінзеля. На банері Пінзеля – Богоматір зі сльозою, чи не найкраща робота майстра. Квиток до Лувру коштував одинадцять євро. Придбавши його, можна було обійти хоч увесь музей, але вони одразу пішли до Пінзеля, в каплицю Сент-Шапель, де свого часу складали присягу французькі королі, у серце Лувру, як красномовно висловилася схильна до патетики Уляна. Вона неймовірно зраділа, побачивши чергу. Розчохлила фотоапарат і, поспитавши людей, чи вони не проти потрапити в кадр, узялася фотографувати і чергу, і Галю в черзі. «Це – авторка книжки про Пінзеля! – не вгавала Уляна. – Роману про цього скульптора, до якого ми всі стоїмо!» Галя не знала, куди очі дівати. Хотілося залишитися самій, щоб ніхто не заважав, щоб роздивитися усе, до найменших дрібниць, бо наразі їй впала у вічі лише якась дивна для такого місця табличка з несподіваним попередженням: «Стережіться злодіїв!»

Зала виявилася меншою, ніж Галя сподівалася. Стіни каплички затулили щитами білого й теракотового кольорів, створили новий сучасний простір. Посеред зали на білих подіумах установили по кілька скульптур. Біля центральної стіни відтворили головний вівтар Годовицького костелу – того зруйнованого храму, де нещодавно вони були з Іриною та Яном Кумпою. Скульптури з вівтаря ще кілька місяців тому стояли в музеї Пінзеля у Львові, вона пам’ятала, якими вони були тоді. Тепер, після реставрації, вони набули нового, доглянутого, вигляду, під шаром свіжого левкасу та позолоти вже не лишилося небезпечних порожняв. Руки реставраторів заповнили їх спеціальними розчинами та наповнювачами, наче косметичні хірурги впустили під шкіру постарілій красуні рятівну дозу силікону.

– Знаменито! – зробила висновок Уляна.

Життєрадісні ямочки стрибали на її щоках. Уляна піднесено переповідала, що чула на відкритті, які люди були, що говорили. У своєму звіті їй удавалося поєднати цитати з промов високих гостей, зауваги до того, хто як був убраний і що було згодом на бенкеті в готелі неподалік. Капличку, казала, спеціально відкрили для цієї виставки – зняли захист з вікон, бо скульптурам сонячне світло та повітря не шкодить, на відміну від живопису, який висів на стінах перед тим.

Галя обійшла кімнату по периметру, помітивши, що дехто молиться зі сльозами на очах… Пінзель був і той, і не той. Вона звикла до іншого, понівеченого, сплюндрованого, врятованого в останню мить, вихопленого з-під пилки чи з вогню. Вона так хотіла побачити роботи Пінзеля саме тут, у Луврі, а тепер навіть не могла визначитися зі своїми відчуттями: такі складні й суперечливі вони були. Їй здавалося, що фігури треба було поставити на тій висоті, для якої їх створив свого часу майстер. Що на рівні очей вони мають підкреслено приземлений вигляд. Що комфортний особистий простір для цих скульптур є більшим, ніж людський, і на це слід зважати.

– Правда, класно, що скульптури розмістили невисоко? – допитувалась Уляна. – Можна розгледіти кожний пальчик, кожну тріщинку.

– Але сльоза вже не сльоза – бачиш, як її зроблено, – не погодилася Галя.

– Та ти що! – розпалилася невгамовна Уляна. – Ти що? Так краще! Що б розгледіли, якби ходили із задертими вгору головами? Це ж музейний простір, а не церква.

«Жертвопринесення Авраама», «Самсон розриває пащу лева» – ці скульптури, без сумніву, вражали. І Богоматір зі святим Іоаном, і янголи на фрагментах консолей, і центральна фігура Розп’яття. Біля цих сімох глядачі затримувалися найдовше.

Уляна торкнулася рукава:

– Пардон, усього лише кілька слів…

Французька репортерка – назви її газети Галя ніколи й не чула – попросила в Уляни допомоги порозумітися з авторкою роману. «Як давно ви відкрили для себе Пінзеля?» – запитання було зрозумілим і без перекладу однак відповісти без Уляни вона й справді не змогла б. Уляна залюбки взялася перекладати, повторюючи за Галею історію про те, як вона, тоді ще зовсім юна репортерка, повернулася з Олеського замку з репортажем для газети, і розповіла, які дивні скульптури бачила у фондосховищах замку. Деякі без облич, без рук, без пальців, з ампутованими ступнями – музейники врятували їх від сокири, від вогню, витягли з боліт коло церков, пристосованих на той час під спортзали та зерносховища. У першому своєму інтерв’ю з директором картинної галереї Борисом Григоровичем Возницьким Галя розпитувала про врятовані скульптури Пінзеля – він звозив їх до колишнього монастиря капуцинів, що під Олеським замком. Розповідав, що вдалося зібрати лише третину робіт Пінзеля, а дві третини знищили. Доводилося навіть витягати пилку з фігури, що її різали на дрова. Боляче було дивитися на глибокі шрами понівечених скульптур. Однак саме сліди варварського втручання змушували відчути глибоке потрясіння від того, що в цих скульптурах поєдналися найвищі можливості людської природи і її найнижчі вияви.

Галя зупинилася, вона й так замість кількох слів дала вельми розлогу відповідь. Але репортерка не вимикала диктофона. І Галя, вислухавши запитання, повела далі:

– Чи розуміємо ми в Україні цінність цих робіт у грошовому обчисленні? Розповім одну історію. Коли відкрився музей Пінзеля на Митній площі, Борис Возницький згадував розмову з представником ЮНЕСКО – той мав досвід мистецьких аукціонів у Лондоні. «Яку ціну, на вашу думку, має ця фігура?» – поцікавився знавець у директора галереї. «Двісті тисяч доларів», – навмання відповів Возницький. Експерт усміхнувся й пояснив свою цікавість: «Я хотів почути конкретну цифру прагнув пересвідчитися, чи знають музейники справжню вартість цих скульптур. За ту фігуру, з якої ви свого часу пилку витягли, в Лондоні можна було б починати торги від восьми мільйонів доларів, а отримати й усі дванадцять мільйонів…»

Французький мистецтвознавець на ім’я Гілем, з яким Галя вмовилася зустрітися, прийшов хвилина в хвилину. Енергійний чоловік із червоним шаликом на шиї, він емоційно говорив, а разом з ним говорили і його промовисті руки. Уляна заледве встигала перекладати. Французи зачаровані Пінзелем, цей майстер дивує своєю самобутністю, бо східноєвропейське бароко для Франції – абсолютна новина, якою захоплюються глядачі. Фігури освітлені подвійним денним світлом – він показав на вікно, біля якого вони стояли, і на друге вікно, що виходило в інше подвір’я. Його руки весь час рухалися.

З висоти другого поверху було видно, як день помітно набирає обертів. Біля скляної піраміди-входу до Лувру зростав потік туристів, щораз більше відвідувачів проминали їхню трійцю, що стояла біля вікна в залі, дехто вже вдруге обхóдив експозицію, а то й утретє. Пара скандинавів, худорлявих та високих, у дуже поважному віці – обом було, певно, за вісімдесят, – знову пройшли неподалік, тримаючися за руки, зупинилися біля маленьких білих ангеликів та хлопчиків-путти, піднятих мало не до стелі. Дівчина з зеленим волоссям (мабуть, із якогось мистецького навчального закладу, судячи з вигадливого одягу й екстравагантних зачісок усього гурту студентів) затрималась очима на Галиному кардигані-жупанчику. Її допитливий погляд треба буде повторити, розповідаючи вдома Ірині про цей епізод.

Профіль Яна – як його? – Кумпи! Він уважно придивлявся до лівої руки Франциска Борджіа, тоді обійшов увесь подіум з цією та іншими скульптурами, не звертаючи уваги на відвідувачів. Це був, без сумніву, Кумпа. Галя навіть голову повернула за цим чоловіком і загубила його серед відвідувачів. Як і кожен із учасників показу Ірининої колекції, він отримав за роботу мінімальну платню. Там усі працювали не так за гроші, як за цікавість і можливість спробувати себе в новому амплуа. І от тепер цей чоловік, що мав сякий-такий бізнес і називав себе демонстратором одягу, розгулював Лувром у дорогих черевиках з тонкої шкіри і в не менш дорогому пальті… Галю він не побачив, а вона його не гукнула, бо тримала в руках мобілку з увімкнутим диктофоном, записуючи розмову з мсьє Гілемом. Близько дванадцятої години, люб’язно попрощавшись з новими знайомими та коротко поспілкувавшися з кількома відвідувачами – тільки один з них був парижанин, решта – туристи з інших країн, переважно китайці та німці, – Галя запропонувала Уляні розійтися, а зустрітися надвечір.

– Дванадцята ж година! – нагадала Уляна. – Пообідаймо разом!

– Я ще тут попрацюю, пофотографую, піду до «Джоконди», вона ж тут неподалік. До імпресіоністів. Тоді погуляю Парижем. Я пішки, ти ж знаєш. Якраз до вечора нагуляю апетит…

– А тоді набери мене, – не дослухала Уляна. – І я миттю виїду по тебе.

– Ти додому зараз?

– Ні. Я маю справи. А додому вже разом поїдемо.

– Уляно, ти не помітила такого сивого чоловіка в розкішному пальті? Коли ми з Гілемом розмовляли.

– Ні. Тобто там не один був у розкішному пальті і сивий. А що?

– Та наче знайомий… Не казав, що до Парижа збирається.

Неподалік Лувру просто під колишнім королівським палацом, галасливі підлітки ганяли м’яча. Якийсь Патрік тримав у напрузі всю команду противника, прошиваючи умовне поле біганиною туди-сюди: м’яч раз у раз повертався до нього. Патріка підбадьорювали свої, на нього покладалися, від нього залежав рахунок матчу. Про його особливу місію повсякчас нагадували, вигукуючи його ім’я. Від грасируваного «р-р» бриніло повітря.

Нарешті Галя нікуди не поспішала. Повільно перейшла з внутрішнього двору на площу Конкорд, рушила в сад Тюїльрі… Усі, на кому зупинявся її погляд, сповідували вірність законові «Суєта – це гріх». Усі, хто їй траплявся, з цього погляду були безгрішні. Вона радо зарахувала себе до спільноти щасливих нероб, сьогодні вона була одна з них.

Не варто силкуватися побачити в Парижі все, бо де багато – там нічого. Минулого разу, коли Галя була в Парижі, то щовечора, пізньої години, перед очима в неї крутився калейдоскоп вражень, а дух міста вислизав, відчути його вдавалося лише випадково й ненадовго, от як тепер, коли хлопці біля Лувру з відчайдушною надією гукали: «Патр-рік! Патр-рік!» І нікому навіть на думку не спало їх звідти нагнати.

Дивитися на Париж так, наче це твоє місто, не рахувати днів, не шкодувати за годинами і не намагатися бути в трьох місцях одночасно – отоді й справді щось устигнеш, отоді Париж хоч трохи підніме завісу над своїми таємницями.

Гуляла залами музею Оранжері,[32] між полотнами улюблених імпресіоністів. З усього побаченого залишила собі тільки два враження: півонії та спаржу Едуарда Мане і Руанський собор Клода Моне… Наразі досить. Головне – не передати куті меду. Такий був настрій: вистачало й дрібки.

На набережній Сени засиділась у вуличному кафе, навмисно вибравши столик на осонні, пила неспішно каву, не таку міцну, як у Львові, знову з круасаном, майже таким, як уранішній, стежила за людьми та голубами. Хтось поруч палив люльку, нагадуючи про Луїзу, про те, що треба купити всім паризькі шалики, всім – і дівчатам, і хлопцям. Споглядала вулицю, вкриту сонячними плямами й тінями. Теплий шалик лежав на колінах без потреби. Мружилася на мерехтливе світло зеленкувато-жовтої води, на кам’яні стовпці з чавунними провислими ланцюгами, кидала оком на сусідній столик, за яким стиха розмовляли чоловік і жінка. Слухняний пудель лежав між ними під столом. Поводок, що наче обмежував його рух, був йому не потрібен. Ніхто навіть не дорікнув господарям. А може, тут так заведено – заходити до кав’ярні з собаками? Хтозна. Хай там як, а незворушний песик тримався, наче завсідник закладу.

Це не подружжя, виснувала Галя, надто вони захоплені розмовою, не зводять очей одне з одного, живі емоції грають на обличчях. Точно не подружжя. Однак песик демонструє особливе ставлення і до одного, й до другого, він обох уважає за господарів. Хоч як придивлялася, але так і не зрозуміла, чий то песик. Припнутий до крісла жінки, він лежав під ногами в чоловіка. Невже подружжя?…

Уривки фраз навколо, якісь слова повторюються знов і знов: «Сава!.. Адома!.. Ві… Вуаля…» Голос Парижа.

Жінки навколо вбрані в зручний одяг, їхні обличчя майже без косметики. Чи не єдина їхня прикраса – шалики. Смугасті, картаті, барвисті, квітчасті, однотонні – різні. І легка хода. Навіть якщо жінка повнувата. Найхарактерніша особливість парижанок, доходить висновку Галя, це легка хода, вони наче от-от відштовхнуться від землі, тому й видаються стрункішими, не пригніченими якимись проблемами, що їх вони, безперечно, теж мають. Ось як ці двоє, обом років по сорок, а регочуться, наче школярки. Прислухалася і всміхнулася – польська мова. Полон стереотипів. Помилилася. Не парижанки.

Ішла набережною Сени, раділа, що сама. Цікаво, чи бував Пінзель замолоду в Парижі? Мав би бути, бодай недовго: він проїхався по всіх Європах, навчався того, що розквітло вже в Бучачі. Недовго йому судилося творити свої шедеври – близько п’ятнадцяти років. А те, що було раніше, повите таємницею. Мабуть, уже назавжди. Можна тепер лише додумувати ту частину життя скульптора, реставрувати її на свій розсуд. Тепер у Луврі люди завмирають перед його роботами – перед тим, що вціліло, що дивом вижило, – і моляться, і не можуть стримати сліз. А більшість творінь зникла, розсипалася, згоріла й потонула в болотах. Звідки така неймовірна плідність? Чи йому до снаги було вмовитися з часом, чи належав до тих майстрів, яким усе дається легше, ніж іншим?… Чи жив у своїй майстерні, відмовившись від багатьох принад життя забезпеченого сницаря, чию працю добре оплачував магнат Микола Потоцький?[33]… Може, саме такий спосіб життя – зосереджений на роботі, на чиюсь думку, дивакуватий – був для нього прийнятний. Може, йому, щоб відчути радість і гармонію, потрібні були насамперед нові замовлення. А гроші, отримані за них, він не встигав витрачати. Це робила його дружина. Чи був він щасливий зі своєю Маріанною-Єлизаветою?…

Може, Пінзель і справді творив передусім для простолюду, бо ж його роботи завжди були на видноті – не для обраних десь за зачиненими дверима, а в церквах, на міських і сільських будинках. Треба було тільки глянути вгору. Це була міцна спілка трьох видатних осіб: Меретина, Пінзеля та Миколи Потоцького, – спілка архітектора, скульптора й мецената, що вимагав високоякісних творінь, не втручаючись у роботу майстрів.

Не довелося телефонувати Уляні – вона подзвонила перша.

– Ну що? Нагулялася? – І, не дожидаючи відповіді, промовила: – Луї нас кличе, чекає на нас. Де ти? Набережна Орсе! – засміялася. – Вона довга. Де саме?…

Будиночок Уляни та Луї – під старою черепицею, зі своїм садком, за кілька кілометрів від Парижа – видавався ілюстрацією до казок Шар ля Перо.

– Головне, щоб не до «Синьої бороди», – усміхнено погодилася Уляна, проминаючи ворота.

Скляні двері аж до підлоги й теплий хол за прозорим склом. Будиночок наповнений давніми речами, темними меблями та безліччю порцелянових, скляних і мідних дрібничок: песиків, пташок, пляшечок, ляльок та інших абищиць. Гравюри на стінах, дві полички з різними глеками на вино та два ящики волоських горіхів перед каміном у вітальні. На столі запалені свічки, їхні язички відбиваються в двох карафках з грубого білого скла – з червоним та рожевим вином.

Смачно пахне смаженим м’ясом із чебрецем, Галя на запах визначає улюблену приправу. Вона теж додає чебрець до м’яса.

Луї обійняв її, наче давню приятельку розцілував в обидві щоки, хоч вони бачилися перед тим тільки раз. Гомінкий та енергійний, як Уляна, Луї випромінює задоволення життям, своєю оселею і своєю дружиною. Вони обидва схожі темпераментами на італійців, дарма що він француз, а вона українка.

– Бордо й бургундське – найкращі вина у світі!

Луї пропонує два вина на вибір, перелічуючи принади кожного. Галя не дуже розбирається в назвах вин, але в смаках – так. Він з Бургундії, пригадує Галя і, на неприховану радість господаря, обирає бургундське.

Луї має пивницю в підвалі. Він навіть підхопився, демонструючи готовність негайно показати її гості. Уляна стримує його: потім – спочатку вечеря, цілий день не їли. Галя згадує про «Зубрівку», чоловік Магди, їхньої спільної однокурсниці, каже, теж має комору, де зберігає вино.

– Власник винарні? – з розумінням похитує головою Луї.

– Ні, майстер-різьбяр, а вино робить, щоб пригощати друзів.

Луї вина тільки купує, він цінувальник. Придбав, поклав на схов до пивниці, веде спеціальну книгу вин: ретельно записує, яке вино й коли купив і навіть коли і з ким випив. На столі – кілька різновидів пахучого сиру… І хліб. Запашний свіжий хліб, без нього в цьому домі за стіл не сідають.

За ароматною печенею, смачним хлібом і терпким вином гомонять про Пінзеля, Лувр, вина, погоду і про те, що обов’язковий елемент у гардеробі французів – це, безперечно, шалики.

– Невипадково! – наголошує Луї. – Тут вологий клімат, і тому найчастіше болить саме горло. От його й захищають, обернувши потребу на стиль.

Він говорить і говорить.

– У горили горло заболіло, бо горила багато говорила! – сміється Уляна.

– Що? – не розуміє Луї. – Надто швидко, я не зрозумів.

– Це українська скоромовка! – сміється Уляна. – Іди сюди! – кличе Галю.

Висуває зі старовинної шафи три глибокі шухляди, заповнені шаликами та хустками. Вихоплює, наче фокусник, одну, другу, третю – вибирай, яка подобається. І Магді вибирай. Це ж найпростіший та ефектний аксесуар. Шалик на шию – і миттю робишся інша.

Скручує собі на шиї вигадливий комірець.

– Що скажеш? – допитується. – Була звичайною жінкою – стала незвичайною.

Запитавши дозволу, Луї доклав їм на тарілки ще по шматочку м’яса.

– Є дієвіший спосіб обернути звичайну жінку на незвичайну, – зауважив він, доливаючи вина в келихи.

Уляна запитально глянула на нього.

– Нема нічого простішого, – сказав він. – Досить її покохати.

Вони дивляться одне на одного, як ті двоє з вуличного кафе. В Уляниних очах стрибають бісики, Луї ловить її руку, тулить до своєї шиї. Вони познайомилися кілька років тому, коли донька Луї була вже доросла й жила в Аннемасі, у провінції Верхня Савойя, а Улянин син залишився у Ліоні – він фахівець із інформаційних технологій, має там хорошу роботу.

Галі добре з цими двома базіками, безупинне говоріння її не дратує, їй тепло в променях їхнього сімейного затишку.

Довезли Галю до готелю. Праворуч від входу яскраво світилася вітрина квіткової крамниці.

– Хвилиночку! – перепинив мить прощання Луї. – Мадам, прошу!

…Засинаючи того дня на своєму гігантському ліжку в маленькій готельній кімнатці, Галя вдихала ледь помітний аромат червоних та синіх маків. Вона вперше бачила сині маки, вони мали такий самий аромат, що й червоні. Цьому букетові судилося коротке життя, бо ж позавтра вона повертається додому, але від того він у її очах зробився ще гарніший. Глибокі плями квітів у темряві кімнати. Галя ніколи вже не забуде, як вони пахнуть, і якими видаються при світлі й у темряві, і яким було обличчя Луї, коли він замовляв два букети – дружині та її товаришці.

Назавтра до Лувру вона потрапила не через скляну піраміду на внутрішньому подвір’ї, а через браму з бронзовими левами, з боку Сени. Там-таки, в Луврі, купила два альбоми про творчість Пінзеля. Обидва розкішні – один французький, другий – український, зі святим Вікентієм на суперобкладинці.

Після обіду Галя з Уляною купували сувеніри в маленьких крамничках, на тихій вуличці, далеко від туристичних стежок.

– Парижанка з середніми статками ніколи не купить речі за ціну, зазначену в ціннику, – пояснювала Уляна, – вона дочекається знижок. Або купить те саме в іншому місці.

Ті всі шалики, кепі, хустки й рукавички, жіночі та чоловічі, справді коштували тут чи не вдвічі менше, ніж коло Лувру. Татові Галя знайшла рукавиці з добротного трикотажу, з м’якими шкіряними вставками, він колись майже такі самі заносив до дірок. Мамі купила теплий берет, універсальний – хоч для сімнадцятирічної, хоч для сімдесятисемирічної. Буде в ньому стильна, гарна.

У-уне-ві-дамууур!!!

А ввечері Уляна та Луї запросили її в театр. Уляна надягла подарунок своїх однокурсниць Галі і Магди – капелюшок, вибраний у львівській крамничці «Крапка над і» за допомогою власниці й дизайнерки Ірини.

Театром виявилася невеличка кімната, де глядачі всідалися просто на підлогу – на килимове м’яке покриття. У напівтемряві актори рухалися за два кроки від них. Він і вона, обидва в трико. Жодного слова, сама мова тіл. Лише він, вона і жужмом зібгані газети, вони були й опалим листям, і ліжком, і морськими хвилями, й образливими словами, що їх ті двоє жбурляли в обличчя одне одному…

Уляна була зачарована виставою.

– Знаменито! – вигукувала вона й бурхливо ділилася з Галею враженнями від побаченого: – Оце мистецтво! Вони газетами жбурляються, а тобі від тих рухів волосся стає дибки. Що скажеш? – озирнулася до чоловіка.

– О! – пустив очі під лоба, хтозна-що хотівши цим сказати.

– Справді сподобалося? – запитала Галя, коли вони з Луї чекали на Уляну з дамської кімнати.

– Більше сподобалося те, як це сподобалось Уляні, – усміхнувся він. – У нас кажуть: правда не завжди варта того, щоб її казати. Я прихильник традиційного театру. Чудовий вечір! Прикрасьмо його кількома келихами доброго вина.

Пізно ввечері зателефонувала Ірина:

– Як ти там? Як Пінзель?

– Чудово. Я бачила тут Яна Кумпу.

– Де?

– Біля Пінзеля, у Луврі.

– Облиш, ти його з кимось сплутала. Ми з ним сьогодні розмовляли.

– Його не сплутаєш. Кажу: він був тут.

– Гаразд. Коли назад?

– Завтра. Привезти справжнього рокфору?

– Не витрачай часу на дурниці. Тепер у Львові є все, тут купимо…

По голосу було чути: їй настрій впав. Не варто було говорити? Чи варто? Знову Ірину заносить на якогось підозрілого типа.

Засинаючи, Галя бачила, як над шурхотливим папером здіймається жіноче обличчя, жінка вдихає носом повітря. Він тут, вона його чує – і зникає в хмарах, чи в хвилях, чи в круговерті буднів. А то він випірнає, змахнувши руками, панічно роззирається, нюхає повітря довкола себе, аж чути його збуджене хекання – тут вона, тут! Зараз він її помітить, їхні погляди зустрінуться, вона його впізнає… Ні, не цього разу, бо він зникає, шукаючи там, де її вже нема.

…Стюардеса вдруге вже запитувала жінку, що задивилася в ілюмінатор, на клубочення білих хмар: сік чи воду? Що вона питиме?… Жінка повільно повернула голову, і ще секунду-дві її погляд був відчужений. А тоді обличчя ожило, на ньому спалахнули емоції.

– Сік, – усміхнулася жінка, – дякую! Апельсиновий сік.

У літаку Галю накрило. Це буде роман про Пінзеля. Знову про Пінзеля. Але від імені його дружини. Кілька років життя з генієм. Це буде розповідь Маріанни-Єлизавети Кейтової з родини Маєвських, що їй недовго, якихось десять років, судилося бути Пінзелевою. Оповідь матері двох синів Пінзеля. За рік після чоловікової смерті вона вийшла заміж за Беренсдорфа й виїхала з ним та дітьми до Німеччини… Чи любила вона свого другого чоловіка? Чи була з ним щаслива бодай іноді? Чи був він щасливий з нею? Який він був чоловік?… Думки огорнули Галю, як хмари літак, затулили від світу непроглядною завісою. Хтось запитував про щось. Вона повернула голову на голос і не відразу зрозуміла, що це до неї звертається усміхнена дівчина в уніформі. А вона сидить у зручному кріслі авіаліній «Ер Франс», проте думками далеко звідси, в містечку Бучачі, в робітні майстра, якому те, що він робить – над усе.

12. Луїза. Львів

«Яка там осіння депресія, ото вже вигадала! Ти просто потребуєш дня неробства» – саме ці слова Галі й хотілося почути від товаришки. Але вона дозволила себе ще якийсь час умовляти.

Учора ввечері, у ванній, після дощу та вітру ароматне тепло гарячої води огорнуло й заколисало так, що встигла лиш подумати: яка втіха! – як боляче вдарила в перенісся книжка, що випала з рук. Якби отак, до сліз, не вдарила, заснула б просто у воді; а в хаті – хто за фільмом, хто за футболом – ніхто б і не помітив. Дякую, Курте Воннегуте, за допомогу, дякую за іронію, не забуду, ні тебе, ні твоєї «Колискової для кішки». І колискова, якщо ангел-охоронець не спить, збудити може.

– Пам’ятаєш, ваш шеф колись їздив стажуватися на «Німецьку хвилю»?… – нагадала Луїза.

– Коли це було? – не відразу й відшукала потрібний спогад. – Згадала баба, як дівкою була!

– …а повернувшись, – Луїза не чекала на підтвердження чи спростування, – розповів про чудове правило «Дойче Велле», цікаво, чи воно досі діє…

– Яке правило?

– Будь-хто мав право раз на місяць узяти собі три дні, вільні від роботи. Три додаткові дні до вихідних, навмання вибрані з-поміж буднів. Геніально! Досить було зателефонувати й сказати: беру три дні. Або день, а згодом – ще день. І ще день. Як тобі зручно – бери всі одразу або потроху. І що редакція мала з того? Людина відновлювала сили або розв’язувала якісь свої нагальні проблеми, а, повернувшись на роботу, працювала як скажена.

Галя слухала мовчки, колись і справді вона про таке чула. Дивно, що Луїза запам’ятала ту давню розповідь.

– Що робив журналіст у ті три дні, керівництво не цікавило, – далі провадила Луїза. – Власне, він міг провалятися в ліжку, пропиячити, злітати до моря, набавитися з дітьми, навідати батьків. Що хотів, те й робив. А ставши до праці, виконував свої обов’язки втричі швидше й ефективніше. І ніяких тобі нервових зривів ні в кого, ніяких сутичок, усі негативні емоції – геть! – Луїза присвиснула: – Ф’юїть!!! Я тоді добре запам’ятала цю оповідь, мені ця практика з трьома вільними днями страшенно припала до душі.

Добре, що Луїза говорила безперестанку, бо Галя стояла з телефоном у вітальні, не зводячи погляду з килима на підлозі, з викрученої у вигадливу краплю пелюстки на орнаменті, – й очі заливало слізьми. З цього місця, зачувши, як вона повертається додому, раз у раз підхоплювався смішний та заспаний Рудий. Вітав її піднесеним виттям, потягався, відставляючи по черзі задні лапи, широко позіхав, висолопивши довгого язика. Чудовий пес! Він розумів її без слів і чув, що хазяйка вже близько, хоч та ще тільки зайшла в під’їзд.

Ні сіло ні впало їй пригадалось, як його пазуриста лапа завмирає в її долоні, як вона кладе йому руку на голову. Долоня все пам’ятала, все до дрібниць. Вказівні пальці не забули, як кумедно прокручувалися навколо них м’які, ніжні вуха, коли вона бавилася зі своїм собакою, а він дивився на неї відданими очима. Мружився від задоволення, коли вона почухувала його шию, штурхав лапою, якщо вона відволікалася: «Не припиняй!» Ці всі дотики вона згадала вчора дорогою на роботу. «А яке нині число? – зупинилася посеред вулиці. – День народження Рудого. Наче лапкою торкнувся: не забувай».

Вона ніколи б не подумала, що так побиватиметься за своїм Рудим. Сказати кому – не зрозуміють, бо це своє, глибинне, не для чужого розуму, не до обговорень. А ледве побачить якогось собаку, як той жваво навколо господаря стрибає, то горло миттю, мов кліщами, так стисне, що й ковтнути годі. Хоч минуло вже понад рік, відколи Рудого не стало.

– …за двадцять хвилин, згода?

– Ще раз, бо не почула.

– Під твоїми вікнами стоятиме таксі за двадцять хвилин. Їдь до мене. Ну-бо, збирайся.

Коли твоя робота полягає у щохвилинних рішеннях і формулюванні завдань, іноді так приємно забути про відповідальність, бодай на якийсь час, і пристати на чиюсь слушну пропозицію. Нехай той, кому ти довіряєш, вирішує замість тебе.

Зібралася за десять хвилин. Спускаючися, зателефонувала мамі:

– Я дуже тобі сьогодні потрібна? Та з тою капустою, ти ж хотіла шаткувати, солити на зиму… – І зраділа, почувши, що це не спішно: – Тоді завтра ввечері. Без мене не починайте.

Таксист назвався Луїзиним сусідом. Грошей не взяв. Замовник, мовляв, розрахується після зміни.

– І буде так, – усміхнувся, – як Луїза сказала, не сперечайтеся, я її знаю. Її квартира – над моїм помешканням. Он та мансарда.

Наче Галя не знала.

Однокімнатну крихітну квартирку в піддашші старого будинку Луїза купила багато років тому, коли розміняла батьківську квартиру. Її мати померла, а батько так і не озвався, давно й незворотньо загубившись після розлучення десь на просторах Далекого Сходу. В тій квартирі була прописана ще і його сестра, скандальна тітка Катерина, про яку Луїза намагалася не згадувати.

Востаннє вони бачилися в нотаріуса, коли оформлювали продаж іще спільного на той час житла.

З вулиці вікно Луїзиного помешкання видавалося великим ілюмінатором, складеним з двох половинок. Глянеш: чисто тобі віньєтка, облямована обабіч фігурною ліпниною з двох закручених стрічок, що закінчуються кокетливими бантиками. З вікна до них можна дотягтися рукою, Галя пробувала.

Луїза відчинила двері в м’яких хатніх штанах і бобці. Щасливий вираз на ранковій ненафарбованій мармизі, волосся в рудих косах, лежить кошичком на потилиці. І велика канапка в руці. Луїза, яка додержує суворої харчової дисципліни, не дозволяє собі розслабитися, яка каже, що білих продуктів вона не вживає, і запевняє, що їй не можна набирати ані кілограма, – саме ця безкомпромісна Луїза тягне тепер до рота вбивчу дозу шкідливих кілокалорій. Та ще й задоволено мружить очі. На кусні хліба, що ледве вміщується в її вузькій долоні, грубим шаром викладено щойно засмажену картоплю, золотисту й пахучу, а поверх неї – тоненькі скибочки квашених огірків, притрушених дрібною зеленою цибулею.

Галя проковтнула слину, відчувши голод. І не просто голод, а жагучу потребу з’їсти таку саму картопляну канапку. Призабуте дитяче бажання – коли хтось виходив у двір з канапкою і ти біг по таку саму додому – по кусень хліба, найчастіше зі сметаною. З такою густою сметаною, що не стікала, а лежала на скибці холодною смачною кучугурою.

– Так має бути? – Луїза витягла з волосся подруги кулькову ручку.

– Колись я таки вскочу в якусь халепу з цією звичкою…

Мала ж удома цілу купу шпильок та іншого приладдя до зачіски, але ніщо не могло зрівнятися з манерою замислено підхопити пасмо волосся, накрутити на ручку чи олівець і застромити у вузол над вухом. А тоді, коли треба, витягати з зачіски робочий інструмент і записувати на клаптикові паперу якусь думку чи слово. Вони обидві, і Галя, і Луїза, пам’ятали дядька Романа – столяра з їхнього старого двору, із закладеним за вухо олівцем. Дядько Роман і далі там жив, на п’ятому поверсі. Галя зустрічала його, коли приходила до батьків, а він спускався, сивий та згорблений, на обов’язкову щоденну прогулянку. Він уже не майстрував, як колись, лавки та пісочниці, не схилявся над дошками й інструментом, раз у раз вихоплюючи олівця з-поза вуха, щоб розмітити чи поставити яку позначку. Він тепер підсліпувато вдивлявся, зачувши від Галі: «Доброго дня, пане Романе!» А від його гойдалок у дворі не лишилося й сліду.

На столі в Луїзиній кімнаті вже чекав ноутбук із фільмом на екрані, кадр завмер у стоп-режимі. Перед столом, як у залі для глядачів, стояли два м’які крісла і два маленькі стільчики з покладеними на них подушками – щоб зручно було витягти ноги.

Луїза налила кефір у широкі склянки. Посунула до Галі хліб і пательню на дерев’яній підставці:

– Пригощайся!

І Галя швиденько спорудила собі таку саму канапку, як у подруги. Навіть трошки вищу.

– Ти ж досі ще не бачила цього серіалу… – Луїза влаштувалася в другому кріслі, закинувши ноги на низенький стільчик. – Чи, може, кави, щоб прокинутися? Чи врешті покажеш свою дихальну гімнастику? Обіцяю не сміятися.

– Пізніше. Каву пізніше, а гімнастики я вже не роблю, набридло. Я пішки ходжу, це мені й гімнастика, й плавання, й задоволення.

Вгодований білий пес короткошерстої породи, нічим не схожий на кудлатого Рудого, крутячи задом коло ніг господаря, рушив на екрані до величезної двоповерхової вілли. Фактично – до замку зі шпилястим дахом. Доглянутий газон. Дзвіночок, щоб кликати покоївку. Пелюстка троянди зривається з букета на дзеркальну поверхню старовинного столика. Так, це саме те, чого прагнуть цієї миті очі. Те, що треба.

…Луїза її не будила. Розумна подруга, вона комфортного звуку не стишила, нічого не питалася й не пропонувала. І серію додивилася, і Галі не завадила. Під гомін тих розмов і музику з екрану так солодко спалося; ще й знайомий аромат плив кімнатою, заколисував, вигойдував у сні… Луїза, попахкуючи файкою, лише всміхнулася, коли подруга розплющила очі. Нічого, що я курю? Ще дві серії переглянули разом – про життя англійських аристократів та їхніх слуг до Першої світової війни, про улюблений період європейської історії, коли зводили найгарніші будинки, робили найпотужніші відкриття і жили неквапом.

До обіду нікуди не виходили. Посунули свої крісла до вікна, відгорнули фіранки й дивилися в синє кругле небо за склом, поділене надвоє, на хмари та верхівки дерев, тримали філіжанки кави – кожна на своїй маленькій дерев’яній таці.

– Назву вже знаєш? – запитала Луїза. – Як назвеш свій роман?

– «Маєвська-Кейтова-Пінзель-Беренсдорф».

– Серйозно?…

Галя засміялася.

– А «Маріанна-Єлизавета» як тобі?…

– Теж погано.

– От і я кажу: це якось не авжеж. Не знаю поки що.

– Назви «Дружина Пінзеля». Коротко і зрозуміло. Якби не він, хто б згадував тепер про ту Маріанну-Єлизавету…

– Вони всі мали подвійні імена. Навіть Микола Потоцький був Миколою-Василем. Саме на його гроші збудовано ці всі ратуші, костели – все-все, до чого прикладався Пінзель. Вибач.

Хлюпнула кавою – добре, що на тацю. Занадто емоційно почала говорити. Щойно заходить розмова про книжку, наче якась небезпечна бацила одержимості потрапляє в кров, збурює емоції, змінює вираз очей.

– Я й не подумала б, що ти писатимеш про його дружину…

– Мені цікаво розповісти ту саму історію, але від імені іншої людини. Десять років поруч із генієм. Що Маріанна відчувала? Про що думала? Чи розуміла його? Здається, вони не були щасливим подружжям. Їй подобається достаток, суспільне становище чоловіка, але вона не розуміє, чого він має весь час працювати, чого не може розважатися, чому уникає гостей. Йому б аби скоріше всі пішли геть – і він тоді мерщій до себе в робітню. Різати дерево та камінь – єдине його захоплення.

Галя підставила під джезву порожнє горня й кивнула, погоджуючись: так, хочу ще.

– Він часто дратує дружину, – не зупиняючись, повела далі. – Дратує своєю затятістю, зацикленістю на тих скульптурах. Вона їх іноді, страшно мовити, майже ненавидить, їхні руки, шиї, вигини пальців. Він проводить із ними більше часу, ніж з нею та сином, обминає рідних увагою, переносить свої почуття на дерево та камінь… Ось він просить її позувати йому: стій, каже, ще, не опускай рук, це буде Пророчиця… Маріанна завмерла в незручній позі, шия заклякла, рука тремтить, а він на неї тільки інколи – глип! – і пестить дерево то брутально, а то так ніжно, так вигадливо його торкається, як ніколи не торкався її. І воно під його руками воском вигинається, дихає, стогне, тече…

Луїза вміє слухати. Вона навіть питань майже не ставить, наче сидить на березі ріки й не зводить очей з бігучої води або біля вогнища стежить за язиками полум’я. Коли вона отак слухає, душа вивільняється, скидає намул… Вітер внутрішньої свободи відчиняє двері – одні, і другі, і треті. Розказуєш усе як є, усе найголовніше, що відбувається з тобою.

Бернард іще зовсім крихітний, заледве навчився ходити, а, бач, який сміливець! – упіймав жука-рогача, показує батькові: «Дивись, яку іграшку знайшов!» Малюк надуває щічки, дмухає на свою живу здобич, а батько замість забрати небезпечну знахідку, не зводить з малюка очей. «Як ти це робиш? – повторює він. – Ану ще раз!.. Як?…» Шурхотить сукня. Маріанна на порозі – ах! «Кинь цю гидоту з рук!» Вибухає скандал. «Він сміється, бач! Він, бач, сміється! Ангелик йому в голові, ангелик, що надуває щічки. А якби той жук малого вкусив?…»

Її чоловік – дивак невиправний. Вівтарний майстер! Він мав би бути статечним та поважним, а він жартує з усього, і раз у раз бере на глум. Вона не розуміє його іронії. А то раптом – погляд відсутній, обернений в себе. Маріанна спитається про щось – чоловік мовчить, вона зведе очі від гаптування: «Чуєш мене?» Не чує, в свої думки занурений. Чи не образливо?

А як прийде Бернард, хрещений батько сина, названого на його честь, чоловіків партнер, архітектор, співавтор чи не всіх його творінь, то вже господар жваво й підведеться, поспішить назустріч – і ну за столом щось своє обговорювати, не змовкаючи, не помічаючи, хто поруч.

Вона не любить Меретина – не любить Бернарда Меретина, заледве терпить його поруч свого чоловіка. Ті знаються віддавна – ще відтоді, як вона була за іншим. Чоловіки разом чи не весь час. Їхній зв’язок набагато плідніший, ніж сімейні стосунки. На подвійному рахунку цієї пари – кілька споруд, над якими вони працюють день і ніч. Спільні діти Меретина й Пінзеля – архітектора і скульптора. Дідич Потоцький захоплений, надто тоді, коли його ім’я увічнюють на тих будинках, храмах, придорожніх стовпах… Платить щедро, нема про що казати. Забудовує свій край розкішними спорудами, яким стояти вічно! А дружина втекла від нього до монастиря кларисок босих…

Маріанна схиляється над шитвом, прислухається до чоловічої розмови. «Ель Греко[34]», – чує вона. «Маньяско[35]», – шурхотить низький голос Меретина. «Тьєполо,[36] Буше[37]…» Вони жонглюють іменами та малозрозумілими словами, зовсім не турбуючись, чи цікава їй тема тих розмов. Вони мають спільне минуле, куди нікого не запрошують і не пускають. І спільне майбутнє належить їм, один без одного не житимуть, як не живуть із половиною серця. Це так і буде, їй підказує це жіноча інтуїція. Чоловік оживає, переповнений пристрастю й бажанням сперечатися лише тоді, коли говорить Меретин, а їй він залишає те, від чого в нього гаснуть очі й кривиться обличчя. Умовляйся, жінко, з майстрами, як треба мурувати стіну побіля будинку… Такі речі він охоче скидає на дружину.

І він занадто часто буває не вдома, а деінде. Сім’я в Бучачі, а він то у Львові, то в Годовиці, то в Городенці, то в Монастириськах… Скільки можна!

– Я тебе слухаю, немов уже читаю роман.

Галя наче не чує, хитає головою, провадить своє.

– Я так собі чітко уявляла: от кам’яниця Генсьоровська – теперішній будинок № 9 на вулиці Театральній. – Її годі було спинити. – У ній останні два роки жив Меретин із сім’єю, оселився там 1757 року. Згадала цей будинок, побачивши його в Інтернеті, – наріжний, навпроти катедри, з шістьма портретами-погруддями. Той, знаєш, де був колись «Школярик»? Де ми купували усе причандалля до першого вересня? А перед тим – відома книгарня «Губринович і Шмідт» на два поверхи. Але тепер не про це. Воно завжди так: назбирується матеріалу більше, ніж потрібно на книжку. Отож, почала копати глибше, шукати, як Театральна називалася на той час, і побачила, що йдеться про інший будинок, що справді стояв на цьому місці. Настрій підупав: я вже таку картинку бачила саме біля нього! Тоді думаю: не цей будинок, інший, але ж тут стояв!.. І вчора написала епізод. О шостій ранку вже була за комп’ютером. Про те, як Пінзель з Маріанною та сином приїздять до Львова, йдуть на гостину до хрещеного батька Бернарда – шестирічного на той момент хлопчика. Молодшого Антона ще нема на світі, він народиться за кілька місяців по смерті батькового друга, хрещеного батька свого брата. Це буде 1759 року. Але до цього ще майже рік, ще тільки 1758-й… Меретин живе в новому помешканні. У Годовиці йде будівництво храму… Вони вдвох працюють над кількома спільними проектами, як сказали б тепер. А вже 1762 року Маріанна, вже двічі вдовиця, виходитиме заміж утретє… Пінзель лише на два роки переживе Меретина. Все так сталося, як чуло її серце.

Галя робить паузу, наче про щось згадує. Луїза не полохає тиші.

– От ми були в Годовиці, – повертається до теми Галя, – а це ж певною мірою символ його сімейного життя. Костел Усіх святих у Годовиці почали будувати 1751 року, саме того року, коли Пінзель узяв шлюб з Маріанною-Єлизаветою, а закінчили 1758-го, коли Маріанна вже носила під серцем другу дитину. Пінзелю залишалося жити лише кілька років…

– А як вулиця Театральна тоді називалася?

– Довга. Німецькою – Lange Gasse. Вона справді була найдовша у львівському середмісті. Лише через сто років дістала назву Театральна.

– Коли ти говориш про те, що пишеш… – Луїза всміхнулася, – очі в тебе, наче маєш температуру сорок, не меншу. – Поторсала заскочену зізнанням Галю. – І мені це подобається! Навколо тебе магнітиться повітря.

– Та ну…

– Так. Кажу ж. Ірина така сама. Як почне! Ніхто його не розуміє так, як я! Пінзель – це не вівтарний майстер, це майстер-карнавал! Він не завжди серйозний, він із нас іноді кепкує, але з серйозним обличчям. Та в нього навіть ангели шкіряться, зуби показують. Ви що, не бачите? Отак послухаєш її, і хочеться сказати: ну чого ти так хвилюєшся? Ну, ангели, ну, з зубами. Що ви з Галкою так хвилюєтесь?

– А того, що без цього завзяття нічого путнього не вийшло б. Треба бути трохи схибленим – та що там! – шизанутим на тому, що робиш, у що заглиблюєшся…

– Ага. Я знаю. Було таке в біографії.

– Телебачення?

– Угу.

– А тепер що?

– А тепер просто робота. Іноді дуже цікава й завжди прибуткова.

– Знаєш, що тобі скажу? Ненадовго ця твоя теперішня робота.

Луїза глянула, закусила пасмо волосся.

– Ти просто Кассандра.

І розповіла про свої останні спостереження та підозри. Спочатку їй було невтямки, що тих бізнесменів приваблює в зустрічах у клубі ділових людей, а згодом зрозуміла: це своє рідний узаконений рекет. Але там і голки не підсунеш. Геленин чоловік, впливовий політик і бізнесмен, у тому клубі збирав данину.

Важко було не зауважити потужну концентрацію нещирості та приховані взаємозв’язки між відвідувачами клубу. Вони прозирали у поглядах, жестах і навіть мовчанні. А коли взяти до уваги ще уривчасті фрази та випадкові коментарі, то багато що зрозуміла б і стороння людина. Отож, саме дрібниці, вловлені пильним оком, і цікавили Гелену над усе. Вона слушно вважала, що найголовніше ховається в деталях, тому докладно розпитувала Луїзу після кожного заходу. І Луїза збагнула нарешті, за що їй платять. За інформацію, за спостережливість і вміння оцінити ситуацію.

– Тому й кажу тобі: так, ти вгадала. Моя робота з Геленою добігає кінця. Тому поспішаю натішитися вільними днями, такими як сьогодні. Бо завтра доведеться знову виходити на лови. Я чула, як Гелена дорікала своєму помічникові Богдану – ти бачила його в «Зубрівці». Дивися, мовляв, так можна й без роботи залишитися, після п’ятдесяти нової роботи не шукають… «Ой-йой, – подумала я. – Не шукають! Як хто…» Але це буде завтра. А нині є пропозиція перебрати мій гардеробчик. Згода?

– Так, так і ще раз так!

– Даси кілька порад, відберемо те, що вже час списати, – і тоді в місто.

– Добре, добре. Люблю це діло.

Шафи в Луїзиному помешканні ховалися в бічних частинах арки, наче підтримували стіни обабіч вікна. Тримала у цих нішах одяг, книжки та інші потрібні речі. В Луїзиному гардеробі панував лад, усе було на своїх місцях, на вішаках та на поличках у рівних стосах, у якихось зручних підвісних торбинках з безліччю кишень, у металевих сітчастих кошиках і в кошиках з лози.

– А в мене, – призналася Галя, – недовго порядок тримається. Як почну зранку збиратися, можу за кілька хвилин усю шафу перевернути догори дриґом і абияк усе запхати назад…

– Бо ти поспішаєш… Згадай пораду баби Ксені: не квапся!

– Легко сказати – не квапся. Може, щоб опанувати цю науку, мені й життя забракне, а може, колись подумаю: «От, нарешті не кваплюся, і що тепер робити?»

Жакети, курточки, піджаки та кофтинки для Луїзи зазвичай шили на спеціальне замовлення в Ірининому ательє. Вони не були ультрамодні, їхня універсальність і позачасовість, власне, й давали змогу носити їх довго, поєднуючи з новомодними варіантами джинсів, штанів та спідниць.

– А що ти маєш під цей піджачок? Покажи.

Галі закортіло подивитися, що надягає Луїза під чорний піджак із зеленою спідкою коміра й зеленою підкладкою. Вона його, здається, ще не бачила, а то запам’ятала б: такий він був особливий.

– А от під нього, на жаль, нічого й не маю, – озвалася Луїза. – Примхливий він: ніяк не може дібрати собі пари.

– А ця спідниця?

– Ні, не пасує. Вони разом – як бузина й дядько з Києва. Я пробувала. Знаєш, із чим найкраще поєднується? – Луїза засміялася. – З чорною мереживною білизною.

– Непоганий варіант…

– Правду кажу тобі. Мінімалізм у дії.

– Тоді знаєш що? Моя чорна мереживна спідниця – твоя.

– Яка спідниця?

– Та, що я була в ній на Ірининому показі.

– Ні, не візьму. Вона тобі дуже пасує. І не мнеться. Ти ж любиш речі, що їх не треба прасувати.

– Вона мене вже морально втомила, щоб ти знала. Тільки-но якась урочистість – я за неї хап! І йду на люди. Ти не думай, вона класна, і шовк на підкладці, і мереживо. Любитимеш її.

– Мушу поміряти.

– Ну, звісно, спочатку поміряєш.

– А я хотіла з тобою оцими рукавичками поділитися. Твоє пальтечко побачила й подумала: я маю дещо під нього.

Галя збігала в передпокій за коротким ясно-сірим пальтом, приклала до нього трикотажні рукавички мишачого кольору.

– Ах! – притулила до себе. – Просто ах-х-х! І це все, що можу тобі сказати.

Обійнялися, затиснувши пальто між собою.

– Луїзко, ти пам’ятаєш ці кульчики? – Галя відкинула пасмо волосся з вуха, показуючи довгий кульчик із трьох металевих ромбиків. Кольорові камінчики гойднулися, впіймавши світло.

– Аякже! – підтвердила Луїза. – Звісно, пам’ятаю. Як ми купили одна одній чудові кульчики за смішні гроші.

– Люблю їх більше, ніж золоті.

– І я десь маю, тільки рідко ношу. Вуха болять, якщо не золото й не срібло.

За розмовами поскладали кілька нових варіантів одягу зі старих компонентів. Гостя побачила те, чого не помічала господиня.

– Ти знаєш, це, мабуть, стосується всього. – Луїза розвішувала нові поєднання по вішаках, а те, що вже не носитиме, пакувала окремо. – Просто всього стосується, – повторила вона. – Хтось близький гляне свіжим оком на те, до чого ти вже призвичаїлася, – на твою роботу, на стосунки, на інтер’єр, на гардероб, – і щось таке часом побачить важливе, чого ти зовсім не помічаєш.

– Якщо знайде час, щоб придивитися…

– Знов за рибу гроші. Знайде час!.. Знаєш, що я зранку читала? Перед тим як тобі зателефонувала? «Старогалицьку кухню». Готуюся до приїзду Ігоря. І вичитала головне. Знаєш, що головне? Цитую. «Поспіх і неуважність абсолютно неприпустимі». Затям! Не лише на кухні!

Галя на те лише зітхнула.

– Як ти розумієш слова «Хліб наш щоденний дай нам сьогодні»? – І, не чекаючи відповіді, Луїза пояснила сама: – Ти думаєш: це означає те, що більшість думає? Дай нам, мовляв, поживу на сьогодні, щоб ми мали що їсти? Дай нам копійку на прожиття, так?… А йдеться не про звичайний хліб, і не про засоби до існування. Йдеться про хліб життя. Про час ідеться. Про час, який потрібен саме тут і тепер. Не завтра, і не вчора. А дай нам часу на сьогодні… Ось що я зрозуміла.

Гуляли весь вечір. Чоловіки були у від’їзді: Кінь ще не повернувся з рейсу, Віктор поїхав до сестри на Азовське море, останнім часом він почувався досить упевнено, багато ходив і ось навіть наважився на далеку поїздку. Галя телефонувала йому, і він дзвонив до неї, розповідав бадьорим голосом, як йому там ведеться. На відстані в них з Галею завжди були кращі стосунки, ніж тоді, коли вони бачилися щодня.

Пройшлися попри будинок № 9 на Театральній. Тепер тут, навколо катедри, – туристичний рай, кав’ярня до кав’ярні тулиться. А знайти вільні місця не відразу щастить. Ще й дощ почав накрапати, вулиця вкрилася парасольками; бруківка і трамвайна колія спалахнули масними полисками. Хотілось опинитися за одним із вікон, що сяяли теплом. За гарячою смачною кавою.

За столиком у кутку розмовляли Ян Кумпа і Богдан. Їх так поглинула розмова, що вони нічого й нікого не помічали навколо. Ян слухав уважно, хоча сидів, відкинувшись на спинку крісла. Богдан нахилився до нього, посунувши порожнє горнятко, сперся на лікті і щось утовкмачував своєму візаві. Недарма здалося в «Зубрівці», що вони таки знаються. Не помилилися. Між ними недобрі стосунки, напружені – ось що можна було виснувати, кинувши на них оком.

Галя з Луїзою перезирнулися й сіли там, де був вільний столик – в іншій залі. Помітять їх – можна буде привітатися. Проте чоловіки не звертали ні на кого уваги. Розмова в них була коротка. Вже за кілька хвилин Кумпа залишив на столі купюру, підвівся й вийшов у дощ. Майже відразу спроквола рушив до виходу й Богдан. Звільнений столик миттю захопили п’ятеро галасливих дівчат-реготух.

В осінньому вітрі вже вчувалася зимова нотка, він видув з площі Ринок перехожих, їх тут, на диво, майже не було, хоч годинник на ратуші ще не вибив і одинадцятої. Лише за спиною кам’яного Нептуна темніли кілька зіщулених постатей, вони затуляли собою вуличного музиканта, що грав на контрабасі. Ніколи ще не доводилося чути й бачити контрабас на площі Ринок. Холодній темній площі пасували його глибокі, вкрадливі, густі звуки.

13. Ян Кумпа. Бучач і вітер підземелля

Вчора ж умовилися, що поїдуть разом. Обговорили деталі, а сьогодні – поворот на сто вісімдесят градусів. Вибачте, плани змінилися, і Ян Кумпа з Іриною їдуть до Бучача вдвох.

Ірина підстриглася коротко-коротко, як ніколи. Зачіска пасує їй. Помолодшала на десять років, а хто оцінить? Нема кому. Луїза з Галею не їдуть, одразу відмовилися, бо Луїза чекає на свого Ігоря: він ось-ось має повернутися з рейсу. А в Галі – випуск номера, вона має бути при своєму журналі. «Їдь, – каже, – Ірино, їдь неодмінно. Бучач – фантастичне місто».

Мали, одначе, їхати вчотирьох, разом з Магдою і Куричем. Ті відразу пристали на пропозицію Яна Кумпи: «Так, поїдемо». І вчора ще раз підтвердили. А сьогодні вранці, коли «опель» зупинився біля їхнього живоплоту, вийшли до воріт з винуватими усмішками: «Ми залишаємося, вибачте. Оце так зачіска! Ну, справді, вибачте, на жаль, не вийде… Нам дуже шкода!»

Невідкладна справа в Ігоря виникла, а Магда без нього не поїде.

– Зайдіть до хати, – просить Магда, – каву щойно зварила, зайдіть на хвилинку. Я вас так не відпущу.

На столі – кавник та канапки, на одному з крісел – на Куричевому «Шерхані» – плетений кошик з провізією.

– Це вам на дорогу, – каже Магда.

Ірина зазирає до кошика.

– Не така ти й винна, як себе почуваєш. – У кошику термос і прозора пластикова коробка з пиріжками. – Чого справді не їдете?

– Через яблуко. – Курич киває на своє творіння, на обличчі – жаль. Не тому жаль, що плани поламалися, а тому, що віддавати шкода. – Ціну, – каже, – назвав таку, що аж зіщулився. Щоб не було ніяких питань. А воно, бач, не подіяло. Беруть!

– Якби я не знала, що тут і до чого, присягнулася б: це наше яблуко, – каже Ірина. – Тобто яблуко Пінзеля. Точнісіньке.

Вона крутить його в руках, здивовано хитає головою. Ну все таке саме, як у тому першому яблуці! Навіть хробачий хід. Дивіться – показує Яну, щоб переконався.

– Куричу, – каже вона. – Ти геній, Куричу!

– Атож! – погоджується той.

Пояснення Ігоря й Магди видаються досить переконливими. Пізно ввечері телефонував… той Геленин помічник – як його? – Богдан. Каже: його шефиня купить яблуко, якщо господар трошки спустить ціну. А Ігор йому: «Ні, вже на кріслі скинув». Тоді той Богдан знову телефонує: «Гаразд, чекайте завтра». А Ігор йому: «А післязавтра?» Той: «Післязавтра не зможу, і цілий тиждень потім теж».

Довелося Куричам залишатися вдома. Не щодня такі покупці трапляються.

– Здається мені, – промовив Кумпа, ледве його «опель» вибрався на трасу й набрав швидкості, – що той Богдан інше яблуко хотів купити…

– Не знаю, – розгубилася Ірина, – він на це роздивлявся. А іншого йому ніхто й не продав би.

– І ще, здається, Магда з Ігорем задоволені, що вони залишилися, а ми поїхали.

Стенула плечима. А справді… Вони наче зраділи нагоді вирядити їх до Бучача вдвох. Тому й вибачалися без кінця. Теж мені, конспіратори. А Кумпа, бач, який спостережливий. Провела рукою по своїй коротесенькій стрижці. Волосся слухняно лягло під долонею й миттю виструнчилося. Податливість і опір водночас – те, що вона хотіла відчути.

Ян мовчки потицяв у кнопки, шукаючи музику. Каскад з кількох різнопланових тихих музичних уривків – і салон заповнили знайомі акорди. Не може бути!.. Акордеон. Ледь чутна музика, щемка й чуттєва. Тільки не треба додавати гучності. Ян наче почув мовчазне прохання.

За вікном, в акварельній, стриманій гамі, мерехтять придорожні пейзажі пізньої осені. Мінімум барв, мінімум звуків. «Якщо він не заговорить, поки лунає ця мелодія, то… – загадує Ірина. – То все буде добре». Що «все»? Геть усе.

Вона перша порушила тишу:

– Десь ви пропадали…

– Їздив у справах, – озвався він.

– Галя бачила вас у Луврі, вона теж у Парижі була.

Глибока зморшка ворухнулася на щоці, цього короткого сум’яття годі було не помітити.

– Брала інтерв’ю коло вікна в залі Пінзеля, – докинула Ірина, – а тоді глянула, а вас уже немає.

Лише стишені перебори акордеона їй у відповідь.

– Я був у Парижі, – погодився Ян.

І все. Більше нічого.

«Кожен має свої таємниці», – погодилася подумки Ірина.

– Що буде далі? – запитав він.

Вона на нього глянула, не зрозумівши.

– Що буде після Пінзеля? Яка колекція?

Тепер настала її черга розгубитися на якусь мить. Невже такі збіги можливі?

– «Французький акордеон». Така буде назва. Мені Галя аудіоальбом привезла. І ця мелодія, яка щойно звучала, там теж є. Це звуковий фон майбутньої колекції…

Він покивав мовчки. Їй здалося, що він не повірив. І нехай. А якби вона це щойно придумала, то що йому з того? Важко пояснити, звідки дізнаєшся, якою буде твоя наступна колекція. Іноді досить почути кілька акордів.

Обабіч траси миготіли рекламні щити, дороговкази, лінії електропередач…

– Я знову хочу кави, – сказала вона. – У паперовому горнятку. Такої, що на заправках продають.

– І я теж, – усміхнувся він.

– Ви вже бували в Бучачі? – запитала Ірина, коли він повернувся з кавою.

– Я там жив… – сказав. – Потримайте…

Обережно взяла горнятка, оповиті серветками, посунула коліна вбік – шкода світлих штанів, коли що. Даремна обережність: Ян, ледве опустився в своє крісло, забрав у неї обидві кави, прилаштував на виступі панелі перед собою. Накрив пластикову покришку паперовою серветкою, обережно зняв, випускаючи гарячу ароматну пару, і подав Ірині каву. Те саме вчинив і зі своєю. Ані краплі не бризнуло з-під покришки.

– …до п’ятого класу. – І відпив ковток. – А потім ми переїхали до Львова. Дуже довго не їздив до Бучача, якось не випадало нагоди. Важко пояснити, чого там не був. І от коли нарешті приїхав у місто свого дитинства, то не пізнав деяких закутків. Не те, щоб Бучач аж так змінився, скоріше змінився я сам. Аж так змінився, що й не годен пізнати свого міста.

Ірина згадала свої даремні пошуки в Надвірній. Вона розуміла його.

Згодом, коли прокручувала в пам’яті події тої довгої дивовижної днини, не могла згадати, що спонукало їх говорити відверто, нічого не приховуючи. Напевно, з того кавування в «опелі» все й почалося. Ніби хтось підсипав до кави чарівного порошку відвертості. Передавали одне одному нитку розмови, вона розмотувалася сама собою, як сіра стрічка дороги попереду.

Здається, вона йому сказала, що він справляє враження правдивої людини. Він усміхнувся:

– Правдивий – той, що каже правду? Тоді ні, бо часом я її тримаю при собі.

– Я помітила, – сказала вона. – Мені здалося: ви скоріше змовчите, як збрешете.

– Ну, це я з вами такий… і то сьогодні…

– Тоді – начувайтеся! – пообіцяла вона. – Скористаюся з нагоди, дозволю собі дещо спитати, якщо ви нині схильні до правди.

Приблизно так усе починалося.

– Що для вас місяць листопад? – Ірина й дівчата іноді бавилися у гру в асоціації.

Однак він мовчав, і вона випередила його зі своєю відповіддю:

– Для мене листопад – це хризантеми. Такі дрібні, руді. А для вас?

Не відразу озвався:

– Смерть дружини. Вона помирала в листопаді.

Ірині пальці смикнулися, ледве стрималася, щоб не торкнутися його плеча.

– Вибачте.

Заледве кивнув.

Розповів коротко, сухо і страшно. Невиліковна хвороба. Повільне згасання. Доглядав сам. Донька кілька разів приїздила – вона в Німеччині живе. Тривалий час не міг отямитися. Робота врятувала. І мама – їй уже за вісімдесят – потребує уваги й піклування…

Уздовж шосе потяглася зелена смуга озимини. Зграйка чорних птахів кружляла в повітрі. Навіть у салоні було чути їхнє «кру-кру». Вугільне перо з металевим блиском черкнуло по вітровому склі, зачепилося за двірник, затріпотіло на вітрі і щезло.

– А ви чому сама? Вибачте, якщо пхаю носа куди не треба.

– Чого ж? Відповім. Отож…

Можна вголос поміркувати, чого так сталося. Коли сходишся з чоловіком після кількох років життя нарізно, коли зважуєшся на другу спробу з тою самою людиною, треба бути готовою до того, що наражаєшся на небезпеку. Він буде інший, не той, з ким розійшлися свого часу. Та й він теж побачить тебе іншою. І тою, і не тою водночас… Коліщата зачепляться виступами одне за одне, зрушаться з місця, проте чи крутитимуться далі – невідомо. Чи запрацює відновлений механізм? Хтозна. Адже до всіх колишніх непритертостей додадуться нові надщербини й зайві виступи. Лише в русі днів побачиш, що до чого. А коли чесно, то тут одної відповіді немає. Можливі варіанти, як то кажуть. Можна кілька версій обґрунтувати – і всі будуть правдиві тільки певною мірою або кожна – помилковою, бо не матиме нічого спільного з реальністю. Минуле, як часто з’ясовується, так само невідоме, як і майбутнє.

– Я лише відчуваю, – сказала вона, щось там уважно розглядаючи за склом, – що нарешті відболіло. Вже спокійно сприймаю наш остаточний розрив. Як каже одна розумна старша жінка, ватри перед розлученням гасити не можна, вона має вигоріти сама, до останньої жаринки.

Проговорила все, наче для себе. Не журилася тим, як слухач це сприйме – може, як натяк, як пропозицію. Ну, то нехай. Вона вимовила це нарешті, вперше пояснила зміни у своєму житті. Ян Кумпа був тут ні до чого. Майже ні до чого.

– А я теж маю запитання… – не дала йому перехопити ініціативу.

Не перший день воно крутилося на язиці. Здавалося, от-от зіскочить.

– Чому меценат?… Вас на показі позаочі один реставратор назвав меценатом.

Не чекала, думала, викручуватиметься, відбудеться жартами, а він одразу й відповів:

– Я їм у дечому допоміг… Не хочу про це розводитися. Пообіцяв собі колись, що не говоритиму про такі речі без зайвої потреби. Зробив – та й по всьому. Коли справи йтимуть, зроблю більше.

– Скажіть лише, це з Пінзелем пов’язано?

Ворухнулася зморшка на щоці.

– А я навіть якоїсь миті подумала, що ви мисливець за яблуком Пінзеля. До того ж ми недавно бачили вас із тим Богданом. Ви ж були знайомі й раніше?

Ян кивнув.

– Луїза більше з ними не працює. Пішла від них.

– Це добре, – сказав. – Від них слід триматися якнайдалі.

– А хто вони такі?

– Звичайні рейдери, ласі до чужого.

Рейдери. Богдан. Ворухнувся здогад.

– Вони й на вас наїжджають?

– Я розберуся з цим. Нема про що говорити.

Правильний здогад.

– Ви маєте неприємності, – докинула вона, – я відчуваю.

– Є трохи, – погодився він. – Ви теж, але ваша гризота – то пусте.

– Що саме?

– Та стаття в журналі. Вона не варта того, щоб так на неї реагувати.

Оце вже був сюрприз! Звідки він знав, що вона боляче зреагувала на ту розгромну статтю? Вона ж ні з ким про неї не говорила! У публікації йшлося про те, що остання її колекція – це відверта кон’юнктура, весь показ більше схожий на перформанс, а де ж тут мода, де сучасні пропозиції та нові тенденції й таке інше. Того самого дня, в кабінеті гастроентеролога, вона почула ще одну новину. Вивчивши результати ультразвукового дослідження, лікарка попередила її, що треба негайно пройти курс лікування, вживати таблетки за певною схемою, не пропускаючи жодного разу, бо ще трошки – і з таким ставленням до свого здоров’я, з таким харчуванням, коли обід відкладається на пізній вечір, вона матиме серйозні проблеми. І – головне – не нервуватися! Усі проблеми – з нервів! Але ця новина згасла, наче вогник на кінчику запаленого сірника, бо на перший план вийшла більша неприємність: публічне звинувачення в тому, що Ірина навмисно спинила свій вибір на Пінзелі, бо він, бач, цієї осені був у всіх на вустах. Наче вона його вибрала! Це він зайшов у її думки, змінив її плани, заповнив собою останні півроку й не відпускав, аж поки вона створила й показала цю колекцію.

Під Тернополем зупинилися у придорожньому ресторанчику. Якась тілиста жінка середнього віку в компанії таких самих опасистих товаришок – вони вже поснідали чи пообідали й прямували до виходу – ахнула, побачивши Ірину:

– Це ви? Ви ж мені сукню на шкільний випускний шили! Ми спеціально з мамою до Львова приїжджали! Я ваше перше інтерв’ю дотепер бережу. Пам’ятаєте, був такий жіночий журнал, про нього вже всі забули?… Було… бу-бу-бу…

Настрій упав, кілька хвилин відчувала себе черепахою Тортилою. А як інакше, коли огрядні жіночки непевного віку кажуть, ніби цікавляться тобою від самого свого дитинства?!

Зустріч із Іриною прихильницею не справила на Яна жодного враження. А поки дісталися Бучача, Ірина вже знала про нього те, чого ніхто, мабуть, крім нього, й не знав. Це була розповідь про один день з його дитинства. Надто пам’ятний день.

Йому було дванадцять років. Хлопці, з якими він півдня як познайомився, пристали до берега, мало не до стін костелу догребли в чорно-білому жахному човні, регочучи та штовхаючись. Тицьнулися навмання в очеретяну заплаву, встромили палиці в прибережний мул, гукнули: «Гей, ти, новенький, тепер ти!.. Що, здрейфив?…» Палко під’юджували, оглушливо сміялися, мабуть, боялися самі. Він не здрейфив, він, наче уві сні, підняв з трави уламок паркана, перекинув ногу через темний край боковини й ступив у білі шовкові нутрощі, намагаючись не дивитися собі під ноги. Йому здавалося, що нога тої ж миті підломиться, навіть бажав, щоб так сталося. Чекав чогось неминучого, непоправного, від чого йому не довелося б таким страшним способом доводити свою дорослість.

Але нічого не сталося. Він навіть проплив кілька метрів, відштовхуючися штахетиною, відчуваючи, як ноги вгрузають у вогкий холод, що набирався зі ставка, – і повернув назад – уже в обважнілій труні. Вона ще якимсь дивом трималася на поверхні, але вже просіла у воду помітно глибше й могла от-от піти на дно. Хлопці на горбочку реготали, свистіли, заохочували плисти швидше.

– Це я був там. Біля костелу в Годовиці… І в самому костелі. Я був серед тих, хто катався в труні…

Вона пам’ятала розповідь сивого мистецтвознавця біля Годовицького костелу вона відразу здогадалася, про який день ідеться.

– Тому й Пінзель. Нема чого додати. Розплата чи спокута наздогнали по багатьох роках, а тепер це потреба зробити все, що в моїх силах. Сенс життя, якщо хочете. Людині не треба багато, іноді – майже нічого, крім сенсу життя. Зберегти костел у Годовиці та ратушу в Бучачі. Так, я згоден, звучить як маячня, але що неймовірніша мрія, то більші її шанси справдитися… Зрештою, я не один. Мені мій бізнес – було таке – остогиднув. Тоді, після того листопада, я вам розповідав… І сенс життя зник. Куди йти? Що робити? Навіщо? А тоді ніби хтось нагадав про забутий борг… І от що дивно: коли з’явилася мета, тоді й бізнесові справи пішли вгору.

– Навіщо ж приховувати те, що ви робите? – Ірина чула, що такі таємничі меценати бувають, але насправді їх ніколи ще не зустрічала. Он і Миколі Потоцькому важливо було, щоб його прославляли, хоч порівняння, певна річ, некоректне.

– Тому й приховую… А ще втямив, що справжня допомога – це коли тобі байдуже, подякують тобі чи ні, коли робиш і не звертаєш уваги на реакцію. Це лише внутрішня потреба й неможливість обминути свій шлях. Не знаю… Не вмію про це говорити. Але розумію давніх майстрів, що малювали ікони, не підписуючи їх своїм іменем. Здавалося б, чому? Бо їм допомагала вища сила. Тут сенс глибший. Залишити по собі безіменне добре діло. І тільки тоді воно й справді добре. Я забагато кажу сьогодні «справді», наче на сповіді.

І перевів розмову на те, що на них чекало в Бучачі.

Ірина слухала його, й поступово з мозаїки почутого складалася картина. В ній лишалося чимало білих плям: то там, то там бракувало багатьох шматочків. Але цієї години відвертості, коли вони говорили одне одному правду таки варто було дочекатися.

Сама собі дивуючись, Ірина згадала вголос навіть про те, як не наважилася підійти до однокласника, дарма що була в нього закохана ще в школі. Кілька років тому вони знайшли одне одного в соціальних мережах. Він приїхав, вона подивилася на нього з-за рогу й пішла геть. Втекла, вимкнувши мобілку і тим зберегла свої спогади незруйнованими.

Ледве втрималася, щоб не розказати, як зіткнулася на Академічній з мамою Соньки – своєї похресниці, доньки Магди та Ігоря Куричів. З тою жінкою, що її народила. Але ця історія з передісторією – не її таємниця, тому вона змовчала, щоб не бути відвертою чужим коштом. Ірина дотепер не забула того погляду в натовпі. Молодиця зухвало дивилася. Побачила її перша й не розгубилася. А от Ірина мало не вклякла. Жінка скинула на неї незворушними очима, в яких Ірина помітила не лише внутрішню перевагу, а й майбутню загрозу. Кілька ночей не спала, уява малювала страшні перспективи і плани захисту, коли це її наче осяяло: та жінка її не впізнала! Вона просто йшла, дивилася перед себе, не надто приглядаючись до тих, хто їй траплявся назустріч, їй було байдуже, на кому спиняються її короткозорі очі. Ця версія, доволі переконлива, більш-менш заспокоїла Ірину, але ні з ким вона не поділилася, нікому не розповіла про ту безмовну зустріч на Академічній. Сказала собі: не буди лихо…

Того відвертого дня Бучач чув усе, про що вони говорили.

Викривлені вулички збігали в середмістя, до ратуші, наче русла висхлих річок. За сотні років безводдя їхні береги вбралися в камінь низьких огорож, поросли кущами, деревами й будинками, тільки одне ложе залишалося з водою – річка Стрипа. Бучач де-не-де скидався на італійське приморське місто, навіть іноді вчувалося в повітрі море. На місці колишніх маяків, на верхівках високих постаментів, стриміли в небо стовпи з фігурами Яна Непомука та Діви Марії. Сірі галасливі птахи зринали чайками в небо.

– Це правдивий пінзелівській Непомук? – Ірина обхóдила високий стовп на роздоріжжі. – Оригінал?

Ян знав про Пінзеля більше за неї, а вона – сором згадати – бралася його колись просвіщати…

– Це копія, відтворена з фотографії. Голову Непомука врятували люди, сховали разом з голівками ангелів, а кілька років тому повернули. А скульптура – що ж… Копія завжди приблизна, як розповідь про сонце в холодний день.

Вона не знала, за що Янові Непомуку така честь. Ян розповів. Він прийняв мученицьку смерть, але не зрадив таємниці сповіді. За чесність і вірність слову в часи Пінзеля цьому святому віддавали шану в усій Східній Європі.

– Чиєї таємниці він не зрадив?

– Чеської королеви – Жофії. Король за всяку ціну намагався дізнатися правду… Вона, до речі, могла його заспокоїти, та правда, хоча могла й шокувати. Але священик ніякою сповіддю не міг поділитися. На те вона й сповідь.

Бучацьку ратушу видно звідусіль. Вона вмирає стоячи, прекрасна та знищена. Якщо наближатися до неї будь-звідки або, віддаляючись від неї будь-куди, озирнутися, то можна побачити це… І приголомшено перевести погляд на свого супутника: «Бачив?» Над першим ярусом, там, де ратуша переходить у дворівневу вежу, над понівеченою балюстрадою, обіч пошарпаного фронтону й по всьому периметру балкону з пеньками-залишками скульптур, раптом береться мерехтіння стривоженого повітря. Воно тремтить, наче випари бензину, малюючи ледь помітні обриси давно загублених фігур. Прорвавши сіру повсть, сонячні кволі промінчики швидко й непевно виписують нетривкі ескізи. На кілька хвилин показуються всі до одної скульптури, прозорі й нечіткі, – і сліди небесної фарби випаровуються відразу ж за порухом пензлика. Видиво зникає. «Ти бачив?!»

Ні, він задивився на квіти. За парканом ховалися хризантеми, дрібні, білі й рожеві, хитались на вітрі. Ян привітався з бабцею, що поралася на ґанку. Почувши прохання, вона заходилася збирати йому букет. Тоді, затиснувши в одній руці купюру, а другу приставивши дашком до чола, провела поглядом двох незнайомців – чоловіка й жінку. Обоє були з короткими зачісками, одна голова – сива, друга – чорна. Жінка, вбрана по-чудернацькому, губила дрібні голочки-пелюстки. Ірину з Яном можна було б вистежити в Бучачі, йдучи по цих рудих слідах, залишених усюди.

Вони заходили під лункі склепіння храмів, він показував їй очима: «Дивись!» Вона підхоплювала напрям його погляду. Бічний вівтар костелу, ангелики-дітваки навколо Яна Непомука. Пустотливі хлоп’ята, маленькі збитошники, нічого піднесеного чи урочистого в грайливих позах та виразах облич. Білі антонівки яблучних голівок, ніжні потилиці, пухкі щічки, живі очі.

І дивні святі.

– Пінзель, – каже Ян Кумпа, – іноді брав за натурників і божевільних. Вони своїх душевних поривань не приховують, а він і шукав саме правдивих емоцій, експресії, вільного вияву глибоких почуттів.

Вуличка збоку від костелу вела вгору, до замку. Десь тут міг жити Пінзель, десь тут міг стояти його будинок. А може, ближче до Покровської церкви. Або неподалік ратуші. Його робітня з найкращим, на думку Майстра, матеріалом – бучацькою липою та місцевим каменем, травертином, – мала бути десь тут, коло споруд, де оселялися його скульптури. Він жив на пониззі, це точно. Як правдивий вівтарний майстер, виробив у собі здатність дивитися на все довкола, не лише на свої творіння, наче знизу вгору. Чи розумів він, наскільки його погляд вищий від інших?

Ян показав Ірині школу, вікна свого класу, і далі, на узвишші, дім, де жив колись із батьками. Старий двоповерховий будинок на два під’їзди, на кілька квартир, з дерев’яними міцними сходами. Під вікнами – навічно загрузла в землю, занурена в опале листя стара іржава «Волга» з бозна-відколи спущеними шинами.

Вітер збирав темні хмари, куйовдив їх, ганяв над середмістям, аж поки небо затягло суцільними сірими звоями. Посіялася дрібна мжичка, обсипаючи обличчя памороззю. Вони були без парасолі. Ян іще встиг під дощем показати те місце, де стояла дідова хата, неподалік старого єврейського цвинтаря, на якому у високій іржавій траві губилися сотні лискучих від дощу похилених надгробків. Від дідового обійстя нічого не залишилося, там виріс будиночок, гарний, доглянутий, чужий. З-поза руйновища замку блимнуло, прогуркотіло. Щойно добігли до кав’ярні, як уперіщила злива. Пострушували краплі з курток, сіли одне навпроти одного, чекаючи на замовлення й роззираючись довкола: сучасний інтер’єр, але в кутках недоречні штучні квіти, які все псували.

– Я бачила фільм… – згадала Ірина, споглядаючи у вікно порожню, залиту дощем вулицю, тоді звела очі на офіціантку, що ставила на стіл деруни з грибами, подякувала і провадила далі: – Бачила фільм про Бучач. Короткий. Може, це був якийсь інформаційний телесюжет. Мене здивувало, що телевізійники лишили в опитуванні тільки недолугі відповіді перехожих. Ніхто не знав, хто такий Пінзель.

– Ви маєте нагоду перевірити, – усміхнувся Ян. – Цей дощ зараз ущухне.

– Не хочу, – відповіла Ірина. – Боюсь переконатися, що це правда.

– Тих людей треба було спочатку запитати, чи вони бучачани, – сказав Ян, і Ірині сподобалося, що він захищає своїх земляків.

Хороший він, подумала. Тільки надто спокійний, надто тихий та врівноважений. Чи бився він у дитинстві? Чи боронив когось? Чи здатний на протест? Тільки раз був сам не свій – коли пив каву на аварійному балконі. Що він там робив? Чого туди виперся? Подумала, але не запитала.

Давно вона не бігала під дощем, і Ян, певно, теж. Залетіли до книгарні на розі, регочучи, як школярі, повитріщалися для годиться на скромний асортимент книжок, стали біля вікна, думаючи, що ж робити далі. Вікно заливало дощем. Воно виходило на ратушу – в першій половині дня вона мала колір теплого дерева, а тепер холодно мерехтіла в дощовому сяйві, виблискувала срібно-перлистими полисками, наче голограма. Вулична безлюдність і відчуття нереальності, що далі – більше. Навіть безмовна продавчиня зникла десь у глибоких закапелках крамниці і не спішила повертатися.

– Є ідея, – озвався Ян.

– Викладайте.

– Ми йдемо звідси, ви нічого не запитуєте, а я вам показую одну цікаву річ. Ви ще такого не бачили.

Навіть не запитала, куди й навіщо. Вийшла за ним під дощ. Ян напнув над ними куртку, вона потріпувала над головою вітрилом, не надто надійно затуляючи їх від зливи. Перебігли до ратуші, огородженої гофрованим металевим парканом з подертою розмоклою афішею. Протиснулися в шпарку, залишаючи брудні сліди на одязі. Ратуша вгрузла в землю, просіла за більш як дві з половиною сотні років, її вікна й двері понижчали, це особливо було помітно по дверях. Влітку вона потопала в бур’яні, а тепер – у рудому болоті з розмоклих віджилих трав.

Ян зупинився:

– Тут.

Кілька сходинок донизу, металевий глухий звук дверей з крихітними віконцями-ґратками. Куртка перейшла до рук Ірини, вона тримала її над собою й над Яном. Він намагався дотягтися до чогось, запхавши руку в шпарину, обличчя судомилося від напруги, спина, обіпнута сорочкою, заважала розгледіти, що саме він там робить. Розчахнувся темний простір, ворухнувся й сховався, обдавши холодом підземелля, заволікся, немов ряска на поверхні ставка за кинутим каменем. Сіра дощова смуга пройшла перед очима, створивши несподіваний ефект. Чого тільки не привидиться, якщо вдивлятися просто в дощ! Важкі двері відтулилися, і з глибин ратушних підмурів війнуло вистояним холодом. Під склепінням, віддалік, щось тьмяно світилося.

– Не бійтеся. Дайте руку… Ну ж бо! – Він смикнув її до себе.

Не стояти ж їй під дощем, холодним осіннім дощем. Обмежившися жестом, щоб Ян посунувся вбік, подала йому куртку, а тоді, спершись на його руку й на вистуджений камінь стіни, намацала ногою твердий виступ.

Ян притримав її, перехопив руку, світло мобілки допомогло роздивитися, що під ногами – долівка, складена з кам’яних брил.

Струсив з куртки вологу, вдягнувся. Тепер шум дощу та вітру здавався далеким звуковим фоном, а тут, під темним склепінням підземної частини старої ратуші, було тихо-тихо і пахло деревом, старовиною, ладаном. Учувалася й сирість: десь неподалік стояла вода. Було холодно, але не аж так, щоб повернути назад.

Кивнула до Яна: «То що?»

«Там!» – теж без слів дав зрозуміти він, і вони обережно рушили туди, де м’яко точилося бліде світло.

Під ногами хрустіло. Обабіч широкого ходу, в заглибинах мурів губилося чорне вікове павутиння. З кожним кроком посилювалося відчуття, ніби все відбувається в якомусь фільмі чи в комп’ютерній грі. Ірина озирнулася, освітивши пройдений шлях мобілкою, переконалася, що вихід поруч, он він світиться отворами крихітних віконечок у металевих дверях. Коли якась небезпека, то відстань до нього можна подолати кількома стрибками. Авантюрна цікавість, зміцнена довірою до ініціатора цієї подорожі, поборола страх. Серце калатало, у крові кипів адреналін.

– Ми тут лазили в дитинстві, – глухо пролунав голос Яна. – Зараз… іще трошки.

Вона слухняно трималася на півкроку за ним, за світлом його мобілки, віддавши йому руку та відчуваючи, які в них обох гарячі долоні. Дорогу перед собою обережно пробувала ногою, вже не раз утішившися за сьогодні, що взулася в зручні кросівки.

– Десь тут… Пригніть голову.

Темне хмарище, невідоме ЩОСЬ, – камінь, дубова чорна балка, жмут грубого дроту чи лантух із поснулими кажанами? – заледве торкнулося волосся на маківці. Вона сіпнулася й побачила фігуру без голови. Так видалося їй у першу мить. Відсахнулася, сховавшися за Яна. Коли ж світло впало на камінь, вона, вихилившися з-поза чоловічої спини, придивилася – ні, камінь лише нагадував плечі, які начебто переходили в міцні руки та рельєфний тулуб, а все ж то була випадкова подоба, витесана з каменю не людськими зусиллями, а вологою й часом.

Ян відпустив її руку:

– Присвітіть-но мені.

У світлі двох мобілок поверхня кам’яної форми видалася зеленою від цвілі.

– Колись ми з хлопцями зауважили одну особливість. – Ян говорив стиха, однак здавалося, що занадто голосно. – Така була гра. Якщо стати на цей камінь, а тоді на той… Ось так… Надто дощового дня… Тоді можна було почути… Йдіть сюди.

Ірина слухняно наступила на брилу й перейшла до Яна на іншу.

– Тихо… – Він ледь ворухнув губами, приклавши до них палець, і показав, звідки чекати сюрпризу.

Але те, чого сподівалися, прийшло з протилежного боку.

Здалеку почувся ледь уловний шурхіт, немов хтось повільно прочинив двері, впускаючи протяг. Холодок пробіг по щоці, ворухнув волосся на скроні. Хтось збудив легкий вітер у підвалах ратуші. Ірина вчепилася обома руками в Янову куртку. І тоді до слухових, без сумніву, галюцинацій, наче зітхання, додалися нові звуки, від яких Ірині волосся стало дибки: десь у глибині невидимої анфілади підземних кімнат забулькотіла вода, вона з шипінням заповнювала простір, що його годі було просвітити мобілками. Ян схопив Ірину за руку:

– Біжімо!

Зірвалися з місця, геть від рятівного входу! Бо саме звідти сунули вода і вітер. Вони помчали щодуху вглиб на слабке світло, на якесь тьмяне джерело, що ледь жевріло віддалік, чуючи, як дихає їм у спину велика вода, гнана вітром. Ян, певно, мав здатність бачити в напівтемряві або не забув ще маршрутів своїх дитячих мандрів. Вони зачіпалися рукавами за зубці шершавих стін, шпорталися в розсипах дрібного каміння під ногами й відхиляли голови від виступів. Жах гнав їх уперед. Ледве Ірині сяйнула думка, що вони заплуталися в цих ходах під землею, як раптом зробилося світліше – перед ними виросли кручені сходи. Ірина з Яном спинилися, відсапалися і рвонули вгору.

У спину їм дихали підземні води, що їх випустив на поверхню бог морів Посейдон, вони збудили дух скульптур, що колись стояли на ратуші. Ян ще пам’ятав деякі з них, хоч більшість фігур знищила пожежа задовго до того, як він народився, а час доруйнував, розсипав, розвіяв важливі деталі, обернувши досконалі творіння на невиразних бовванів. Але дух тих скульптур нікуди звідси не зник, він оселився назавжди там, де ніхто його не турбував, у підземеллі ратуші. Хлопці сімдесятих розкрили таємницю, навчилися викликати давноминулий час, будити давніх мешканців ратуші, і тепер у потилицю втікачів дихали господарі будівлі. Немейський лев бив гігантським хвостом по долівці, збурюючи піщані смерчі, дряпав кам’яне лігво гострими пазурами. Лернейська гідра, відсунувши привалений камінь, укритий плямами цвілі, ляскала крильми й сичала всіма своїми сполоханими головами. Кроки велетня лунали за рогом, чути було голос Русалки, сумний пронизливий спів… Головне було – не озиратися. Не озиратися ні в якому разі. Щоб самим не перетворитися на кам’яні стовпи.

Дванадцять залів пробігли наскрізь, нарешті – світло, ковзнули в шпарину, ледве протиснулися в якийсь отвір, а тоді почули, як розшарпується, роздирається тканина. Здавалося, вони нагорі, на якомусь із поверхів, а виявилося – на рівні землі. Наче вивалилися з шафи, випали просто на площу, під останні краплі дощу, під осіннє кволе сонечко, що осяяло калюжі, мокрі дахи, напис «Книгарня» та брудні боки екскурсійного автобуса. Схожа на шкільну вчительку жінка-екскурсовод говорила з протяглою інтонацією:

– …Вічна реставрація – символ Бучача. Саме так цей сучасний художник назвав свою картину…

На бруківці, задерши голови, стояли туристи, ніхто не звертав уваги на захекану парочку, наче ті двоє були невидимі.

– Чи відбудують колись барокову споруду, зведену 1751 року? – запитувала екскурсовод сама себе, знявши очі до неба. – Чи вдасться врятувати для нащадків унікальне творіння двох майстрів – архітектора Бернарда Меретина і скульптора Іоана-Георга Пінзеля? Відповіді на це запитання й досі немає. А тим часом у підвалі ратуші збирається вода, наче з-під мурів піднімається й опадає підземне море. Дах почасти перекрили, але відбудовчі роботи через брак коштів зупинили. Отже, перлина архітектурного мистецтва вісімнадцятого століття й далі руйнується. На жаль, досередини годі потрапити, там панує занепад. Ратушу замкнено. З дванадцяти, за іншими джерелами – з чотирнадцяти, а то й більше, скульптур, якими був прикрашений фасад, уціліли фрагменти. А тепер пройдімо в цю вуличку…

Їм було по дорозі. Голос із чіткою дикцією вів усіх уперед:

– Микола-Василь Потоцький… Як сказала б Ліна Костенко, «п’яндига та гуляйда». Його замок-палац у Бучачі був місцем гучних бенкетів і гріховних утіх. Можливо, переломним моментом життя став випадок, коли в нападі люті він убив дівчину, яку в легендах називають Бондарівною. А відтак, на знак покути, почав витрачати значні кошти й докладати великих зусиль, щоб збудувати чимало храмів… Не відставайте, будь ласка… Ми щойно з вами були у Покровській церкві. Тепер, дорогою до замку, зайдемо до Успенського костелу.

Тут їхні шляхи розходилися. І поки екскурсовода було чути, лунало:

– Можливо, майстер Пінзель похований під цією спорудою, бо саме для неї він свого часу виготовив вівтарі, тут він брав шлюб, тут хрестив своїх синів. Однак записи про шлюб та про хрестини збереглися, а про смерть і поховання – ні. Де він похований? Навіть могильної плити не збереглося…

Бучач веде Ірину з Яном далі, до «опеля», помитого дощем. За кам’яним низьким парканом, викладеним з річкового каменю, скімлить пес. Він своїм чорно-білим зором бачить щось таке, чого не помічають люди. Місто ховає в собі інше місто, – містичний, міфічний Бучач. На нього згори, з самісінької ратуші, споглядає сарматський філософ. Його ніхто не пам’ятає, а він там є, сидить там упівоберта, проводжає заїжджих очима.

Їдучи назад, раз у раз згадували пережите в підвалах ратуші. Що це було? Ірина врешті переконала б себе в тому, що така з ними трапилася галюцинація – одна на двох. Може, надихалися застояного повітря підмурів, але відірвана на куртці кишеня та сліди на кросівках, що їх довелося відчищати вологими серветками, свідчили: все, що з ними сталося, – це правда.

Ян переконував: приблизно так само траплялося в дитинстві, але тоді він відбувався тільки легким переляком: вітер дмухне, десь наче вода зажебонить, та й по всьому. Однак і ратуша на ту пору була інша, ще стояли нагорі деякі дивом уцілілі скульптури. Коли так піде й далі – хоч куди вже далі? – то, за законом збереження енергії, вся та сила, що нуртувала в камені скульптур, перетече в підвали й перетвориться колись на нечуваний вир, що зніметься вгору. Ян і сам не чекав, що викличе таку потужну хвилю вітру та води.

Їхали в густих сутінках, наздоганяючи світло фар, а бачили перед собою підземну ратушу.

– Я колись ходив туди на музику, – розповідав Ян, – у ратуші була музична студія. Одного разу ми з товаришем опинилися на даху, бо хтось забув зачинити двері, що вели до кручених сходів. Ми вибралися нагору, вилізли через широкий лаз чи то вікно на вузький балкон й обійшли по колу вздовж усієї балюстради. Я бачив тоді деякі скульптури, вони ще були на своїх місцях. Ззаду вони мали такий вигляд, наче були невикінчені. Скульптора більше хвилювало, якими їх побачать із площі. Нас із товаришем налякав якийсь вуйко, нагримав, погнався за нами, я впав – підвівся, збіг униз, а товариш каже: «Чого так довго?» Я мац – на голові ґуля. Ага, думаю, ось воно що! Я, мабуть, зомлів на кілька хвилин. А тоді відразу й пригадав: та я ж щойно летів над містом! Здіймався над ратушею. І каріатиди – які каріатиди, хто їх там коли бачив, на ратуші? – підводили голови, тримаючи свої тягарі міцними руками, дивилися мені вслід. Я бачив гігантського невільника на тлі сріблястої поверхні Стрипи. Його руки, скуті за спиною, тремтіли від напруги, плечі судомило, він намагався розірвати пута, це ось-ось мало статися. Я навіть злякався, що зараз порсне навсібіч дрібне каміння. Самсон спирався в розкраяні щелепи лева. Всі скульптури стояли на своїх місцях, їх було не менше як два десятки. З неба мені привидівся малюнок двох рукавів річки Стрипи, плетиво бучацьких вуличок… Я згодом звірив з картою, все так і було…

– Невже ви справді вірите, що ратушу можна відбудувати? – наважилася запитати Ірина. – Хіба це реально?

– Я покладаюся на себе. На себе й на двох-трьох людей, з якими познайомився останнім часом. Треба тільки зрушити цю ідею з мертвої точки, а далі піде. Будівлю відновити – це реально, ми радилися з фахівцями. Зрештою, вже й були спроби. Це, звісно, потребує великих коштів і огром зусиль…

– А скульптури як відновити?

– Є деякі копії. А тих, що немає, – зробити. Або встановити де-не-де фантоми-міражі, сучасні конфігурації зі скла та дроту. Який-небудь талановитий авангардний митець щось придумає. Ті фігури там ніби й будуть і ніби й ні. Залежно від освітлення, пори дня чи ночі, снігу, дощу. То виринатимуть чіткі й помітні, то губитимуться в повітрі. Я їх уже бачу в уяві. Тепер ще треба знайти художників-однодумців. Тут, у Бучачі, має бути музей Пінзеля. Весь Бучач – це місто-музей Пінзеля. Пінзель і Бучач – як Моцарт і Зальцбург.[38]

– А Львів?…

– А Львів і Пінзель – як Відень і Моцарт.

Удруге за час їхнього знайомства стався з Яном Кумпою напад красномовства. Найважливіша, мабуть, для нього тема. Ірина цей піднесений стан добре знає.

Вже майже біля Львова пролунав дзвінок. Ян вислухав когось уважно, тоді сказав:

– Вашу наполегливість – та й у мирне річище. Гаразд. Хоч зараз. Тільки так: я сам і ви самі, без супроводу. Тоді в мене… – Глянув на годинник. – За годину.

– Хто це? – несподівано для себе запитала Ірина. Наче мала право.

– Наш знайомий Богдан, – відповів Ян, він не помітив претензійного тону.

Вона ніколи нікого не запитувала «хто це?» і не розуміла, коли пхаються з такими запитанням, а тут у самої вихопилося.

– Осені прихід – це як вода. Вмиєшся – і всі твої думки новими стануть.

– Що? – не второпав Ян Кумпа.

– Це Такубоку, Ісікава Такубоку. – Ірина сховалася за японця, перевела на нього розмову.

– А, – промовив Кумпа. – Танка…

– Фігасє! – як каже молодняк! – вигукнула Ірина. – Ви любите східну поезію?

Ян повагався, але не втримався, засміявся.

– Я бачив книжку на задньому сидінні, гортав її, поки ви виходили на заправці. Ех, міг би дещо приховати, заробити додаткові бали, ні?

Він довіз її додому. Нічого істотного не сказав, навіть банального «здзвонимося» чи «до зустрічі!». Подякував за подорож, та й усе. Вона пішла до брами, витягла ключі, озирнулася. Він чекав, поки вона зайде всередину, дивився їй услід. Вона кивнула: їдьте вже!

14. Київська траса

…Покручені стовбури старих присадкуватих лип блищать проти місяця масним графітом. Нічний вітер ворухнув гілки, обсіяні краплями дощу, облямовані місячним сяйвом, – і на землю з тихим шурхотом посипався кришталь. Ірина наче в епізод якогось фільму випадково потрапила.

Пружно вгинається під ногами набрякла земля, вода заповнює заглибини, засмоктує взуття – кросівки чи туфлі? – не може глянути собі під ноги. Лише чує: холодне болото хапає вже за щиколотки й відпускає неохоче, з огидним чваканням.

Ірина тримає над головою парасолю, прислухається до бубоніння за стіною – облупленою, вимуруваною бозна-коли, з проломом посередині. Вона вже двічі гукала Яна. Це ж його голос там щось монотонно мимрить! Що він там робить, у зруйнованому костелі? Молиться? До когось говорить? Невже не бачить, яка негода насувається? Зараз почнеться щось неймовірне.

Кликала його під парасолю, а у відповідь – нерозбірливе шамрання. Вже й не впевнена, що то був його голос. І тільки рясно скрапує згори, із залишків склепінь, з вузеньких перетинок між трьома отворами в затьмарене небо, з віття дерев над головою. Вони переплелися корінням з каменем уцілілих стін.

Дощ набирає звуку й сили. Гуготіння потужної хлющі над головою й навколо. Раптом – оглушливий гуркіт. Надломилися мури, наче в розбитому дзеркалі, гігантська тріщина прошила будівлю, задвигтіла земля під ногами. Нема за що вхопитися, щоб не впасти. У порожніх отворах зруйнованих склепінь запали навскіс фіолетові хмари. Наче хтось збив кінокамеру: об’єктив хитнувся, вирівнявся, небо повернулося на місце – і знову хмари зсунулися, тепер у протилежний бік.

– Я-а-а-не-е!

Шум дощу у відповідь. Вона ступила кілька кроків, висмикуючи ноги з просотаних вологою рівчаків і гублячи туфлі – таки туфлі на ній, – одну, а тоді й другу. Холод скував передпліччя, вона ледве тримала парасолю, вчепившись у неї обома руками. З монотонного шурхотіння виокремився звук, неначе віддалік ледь чутно били дзвони.

Прислухалася: справді дзвони. І така далека-далека мелодія на чотири ноти, висхідна, трембітою з гір. Вона її вже чула колись. Дзвони, трембіта і щораз потужніший гул.

Перед очима щойно був пролом у стіні – він щез. Піднесла парасолю – і серце зупинилося: пролом пішов під воду, а стіна топилася, просідала в розбурханих хвилях ставка. Дзвіниці вже нема, вода, що вийшла з берегів, кипить, ковтає дзвони, але їх однаково чути. Вони гудуть і з-під води. Велична споруда гойдається приреченим човном, а вода прибуває й прибуває, аж поки вихлюпується трьома потоками вгору, ламаючи залишки перетинок на колишньому склепінні. Костел зникає під водою.

…Шумів телевізор. Удосвіта канал не працював, на сірому екрані стрибали рисочки. Гуло, наче й не засинала за вікном швидкісна автотраса.

Рука затерпла, заніміла – груба біла змія на простирадлі поруч. Хоч бери її та штрикай голкою, щоб вона знову стала рукою. Кроворух поновився сам собою – тисячі дрібних голок уп’ялися в пальці, погнали тепло до плеча. Ірина змусила себе підвестися, щоб знову не поринути в сон, не опинитися там, де щойно була. Вимкнула телевізор, випила води біля вікна на кухні, дивлячись на порожню вулицю. У небі висів неспокійний місяць із її сну. Тривога не танула, наче щось сталося, а вона не знає, що саме. Послухала на порозі Соньчиної кімнати спокійне дихання доньки, повернулася до себе. Розгорнута під настільною лампою книжка залишила Ірину байдужою, читання не йшло до голови – нічне видиво стояло перед очима. Сіра вода трьома вулканами вихоплюється з костелу, бурлить і заспокоюється, поглинувши все. Лише тихо тремтить олив’яна поверхня, освітлена місяцем.

Очі стуляються, вимикач сухо клацає, кімната поринає в темряву.

«За попередньою версією, причиною вибуху автосервісу стала розгерметизація паливного бака одної з машин. Вибух прогримів поблизу одного з боксів, коли робочий день уже добіг кінця. Вибуховою хвилею зруйнувало внутрішні перекриття в офісній частині будівлі. Два автомобілі згоріли дощенту. На місці працювало одинадцять спецмашин і п’ятдесят два вогнеборці. Вогонь локалізовано, гасіння триває. Двоє чоловіків – за попередніми даними, працівники автосервісу – дістали легкі травми. За іншою версією, одним із постраждалих виявився власник автостанції, але наразі цю версію не підтверджено».

Кумпа зателефонував саме перед тим, як Ірина почула цю новину в ранковому випуску новин. «Усе гаразд, – сказав. – Я їду у відрядження, буду за кілька днів». І потім його телефон лише відповідав, що абонент – поза зоною досяжності.

А тим часом вибух коло виїзду на київську трасу викликав неабиякий скандал. Невідомий виклав в Інтернет у вільний доступ відеозапис розмови з одним із потерпілих. Той у стресі розповів правоохоронцям, чому він приїхав в офіс автосервісу і про що говорили з його власником… Знищені вибухом машини, припарковані під вікнами, належали саме цим двом чоловікам. З відвертих відповідей потерпілого – він, щоправда, говорив наче надсилу – постала справжня картина того, що сталося. У цьому не було жодного сумніву. Переконливості додавала і схема, що її накреслив потерпілий, – варіант передачі бізнесу з одних рук в інші, – і певна додаткова інформація, яка безпосередньо не стосувалася теми розмови. Конкретна функція цієї людини в загальному механізмі, його місце у злочинній піраміді, як порівняти її з озвученим фактажем, видавалася слабеньким пчихом на фоні епідемії грипу.

Чоловік, що свідчив проти себе, назвав кілька відомих імен на високих посадах. Проте високопосадовці, чиї імена прозвучали в скандальному відеозаписі – його переглянула рекордна кількість користувачів Інтернету, – ніяк не прокоментували почутого. Зовсім зігнорували його. Лише одного з названих пощастило тележурналістам впіймати коло входу в його офіс, і він пожартував у камеру: «Коли на твоїх очах твоя машина злітає в повітря – ще й не такі нісенітниці почнеш верзти. Стрес, шановні, стрес!»

Новий скандал, якого не довелося чекати, затьмарив попередній. Відомий політик у прямому ефірі вдався до приголомшливого сеансу самовикриття. Рейтинг програми злетів над хмари за кілька хвилин, стартувавши мало не з нуля. Усі телефонували одне одному: «Вмикай телевізор!» Навіть Луїза з Конем цього разу послухалися Зосі – і не пошкодували. Вони давно вже не чули такого відвертого інтерв’ю, насправді – ніколи. Після рекламної паузи інтерв’юер зник зі студії. Зненацька захворів, пояснив дещо розгублений ведучий. Краплі дрібного поту проступали на його обличчі крізь грубий шар гриму.

Жіночий квартет, зібравшись у «Зубрівці», обговорював останні новини глобального масштабу. Давненько на цьому рівні нічого справді гідного уваги не траплялося. А відтак дійшли висновку, що це яблуко Курича дісталося Києва… Пішов його детектор правди межи люди.

– Слухай, – сказала Галя, допомагаючи розставляти на столі горнятка. – А ти раніше нічого дивного за яблуком Курича не помічала?

– Коли воно ще в нас було? – Магда запарила чай у череватому чайнику накрила його білосніжною серветкою. – Начебто ні… А от уже після того, як його купили, здивувалася. Ігор усі гроші, що отримав за цю роботу, – все до копійки – надумав віддати на добру справу. Сказав, що знайшов хлопців, які мають серйозний намір реставрувати ратушу в Бучачі й відбудувати Годовицю. Вийшов на них через Яна Кумпу.

– Хто б міг подумати, що він так Пінзелем захопиться… – зауважила Галя.

– Та він не те щоб Пінзелем захопився… Він і раніше ним захоплювався. А тут каже мені: «Слухай, це ж вони, мабуть, хотіли купити в нас яблуко, що бажання виконує. Як ти думаєш?…» А я кажу: «Бачили очі, що вибирали…» А він мені: «Ото як забажають повернути…» Уявляєте? Милий мій Куричу. Не повернуть вони його, навіть не подумають. Бо цьому, як ви кажете, дівчата, яблуку правди – ціни немає. Бач, як почали передавати його з рук у руки, друзям дарувати чи продавати, не попереджаючи про наслідки… А гроші Курич Янові Кумпі віддасть: так, каже, буде справедливо.

Луїза глянула на Ірину, та мовчки позирала у вікно на закручене плетиво виноградної лози.

– Про Яна щось чути? – обережно спитала Луїза.

– Поки що ні, – спокійно відказала Ірина, одірвавши погляд од вікна. – Він он яким цабе хвоста прищемив.

– Знати б, чи все гаразд, – додала Луїза.

– Мені хтось квіти передав. – Ірина їй на те. – Прийшов хлопець, вручив букет, попросив розписатися. Я потім у фірму телефонувала, нічого конкретного дізнатися не вдалося. Хтось замовив. А це, якщо подумати, хто хочеш може бути…

– А чого ти Кумпу згадала?

– Бо ці квіти – руді хризантеми.

Дівчата перезирнулися. Лише Ірині зрозуміла логіка, не будемо, мовляв, допитуватися.

– А в мене, – зітхнула Галя, – таке саме робиться…

– Таємний дарувальник квітів?

– От дурепи… Послухайте. Я вам не розповідала.

І розповіла. На старшого сина з його партнером теж рейдери наїхали. Продай, кажуть, бізнес, ціну називали свою, втричі меншу. А коли що, не підкопаєшся, бо ж не забирають – купують. Насправді – грабують. А відмовляєшся – ціна починає танути. «Думай, хлопче! – доброзичливо порадили. – За тиждень сума буде вдвічі нижча. Думай – нагадують. – Погоджуйся, поки дають, бо з тими, хто впирається, знаєш, що буває?…»

Тим часом партнер стомився від залякувань. Вирішив свою частку продати чи там віддати; грець із нею, каже, спокій дорожчий. А Сергій уперся, хоч уже був засумнівався… А тут – цей вибух на автосервісі Яна Кумпи. Сергій наче підтримку відчув. Оце, каже, по-нашому. Тепер нехай тільки припхаються, я їм поясню: ще один такий візит – і буде те саме, що на київській трасі. Краще висаджу майстерню в повітря, а тим козлам не віддам.

– Я бачила! – перепиняє її Луїза. – Бачила лайтбокс, проїжджала повз нього. Він усім навертається на очі, хто проминає автомайстерню твоїх хлопців. Особливо ввечері помітний. За склом попередження: «До відома тих, хто накинув оком на цю майстерню: вона вашою не буде, розслабтеся».

– А мені моторошно, – каже Галя. – Страшно мені, дівчата. Як подумати, то нема до кого й звернутися. Бо нема за що зачепитися. Де склад злочину? Чого панікуєш, жінко?… Ну, приходили хлопці з проханням продати бізнес, то що за це – арештовувати їх? Але, бачу, нема злого, що б на добре не вийшло. Віктор-старший навіть краще почуватися став, до майстерні повернувся. З клієнтами спілкується, майстрам допомагає, – а може, заважає, – але там товчеться. На посту, так би мовити. Ще й Віктор-молодший відчув цікавість до спільної справи. Може, тимчасово, хтозна. Але теж туди вчащає. Отакі справи. І ще одна новина. Мій син одружується.

– Нарешті! Ти ж відчувала: до весілля діло йде.

– Та не старший одружується! Молодший. Наш юний барабанщик. Із дівчинкою-близнючкою. І не з тою, що ви і я подумали, а з тою, другою, в окулярах… З Анею. От вам і ботанічка!

– І мені вона подобається, – підтримала Ірина. – Це та, що з нашим яблуком виходила, з яблуком Пінзеля, пам’ятаєте? Чудова дівчинка. Хоч і Яна теж хороша, просто інша.

– Вірю, – погоджується Галя. – Після того як ти яблуко Курича в руках покрутила, вірю кожному твоєму слову.

– Того дня, коли ми до Бучача їздили, щоб ви знали, я всі свої секрети Кумпі вибовкала. А він мені – свої.

– Звучить загрозливо, – сказала Галя. – І обнадійливо.

Усі наготувалися щось почути, але Ірина нічого до своїх слів не додала. Що було казати? Що цей чоловік зачепив її за живе? Що вона почала про нього думати з неспокоєм у серці. Занадто тихий… От тобі й тихий. Згадувала, як він пив каву на аварійному балконі, спокійний, наче сфінкс. Як вони тікали вдвох від чогось невідомого під мурами ратуші. Як він телефонував їй наступного ранку: «Все гаразд, незабаром повернуся…»

– Це на вас так яблуко правди подіяло… – усміхнулася Луїза.

– Він до нього навіть не доторкнувся, – відповіла Ірина. – Лише я його розтуляла-стуляла.

– Дівчата, а наше яблуко теж не з нами, – згадала Магда. – Теж пішло у світи. Аллин брат погодився лікуватися, сам дійшов такої думки. То вона одразу й попросила дозволу дати яблуко на кілька днів своїй товаришці, в тої батько п’є без просипу… Покотилися наші яблука в різні боки. Було два яблука, а тепер немає жодного!

… Діти вийшли проводжати маминих подруг, вдівшись у зимові куртки й теплі шапки. Бігали по доріжках, стрибали по кам’яній лавці. Магда теж убралася по-зимовому. Знає вона ці довгі прощання при хвіртці, слово до слова чіпляється – годі розійтися!

У прозорому дзвінкому повітрі наче щось заіскрилося. Сніг, дівчата, сніг! Падав на рукави, вихвалявся довершеною графікою небесних крижинок, даруючи чисту радість – одну для всіх: і для дітей, і для дорослих. Навіть Курич зі своєї майстерні вийшов, накинувши куртку.

Сонька з Кузьмою ловили сніжинки язиками. І мамині подруги згадали, як це робиться, повисували язики. Від’їжджали, наче в музичній шабатурці – під звуки акордеона в салоні. Галя з Іриною танцювали руками, в них це виходило злагоджено й кумедно. Навіть Луїза, розвернувшись, зупинилася і теж у танці закрутила руками над кермом. Пустують. Одна – безробітна («Тимчасово!» – впевнена Луїза), друга має поважні причини хвилюватися за своїх хлопців (Галя нахилилася до вікна), третя таблетки за якоюсь схемою ковтає, від млинців за столом відмовилася, дієта, мовляв, і то не заради фігури, а тому, що лікар заборонив. Посунули свої проблеми вбік – нехай почекають. А тепер, цієї миті, дуріють, танцюючи в машині, як безжурні дівчата.

Бузковий «Шева» проплив попри сімейство Куричів, яке з усмішками вишикувалося біля воріт. За вікном авто – притиснутий до скла розплющений Галин ніс. Розреготалися Куричі, діти майнули за машиною слідом, розмахуючи руками, і бігли наввипередки, залишаючи сліди на білому снігу, аж поки Магда гукнула їх додому.

25 вересня 2012 – 29 вересня 2013

Примечания

1

Рукомиш – село в Бучацькому районі Тернопільської області.

2

Іоан-Георг Пінзель (бл. 1707 – бл. 1761) – видатний український скульптор, представник пізнього бароко й рококо, засновник Львівської школи скульпторів.

3

Сницар – різьбяр.

4

Боцеті – зменшені зразки скульптур.

5

Гоноруватися – пишатися.

6

Митна площа – площа у Львові.

7

Батяр – гульвіса.

8

Верховина – селище міського типу в Івано-Франківській області, адміністративний центр Верховинського району.

9

Головиця – джерело.

10

Дземброня – село у Верховинському районі Івано-Франківської області.

11

Файка – люлька.

12

Бамбетель – розкладне дерев’яне ліжко-лава.

13

Креденс – буфет на посуд.

14

Братрура – частина печі з затулою, куди ставлять їжу, щоб вона не холола.

15

Гуслянка – кисляк із пареного молока.

16

Бануш – мамалига, зварена на сметані.

17

Жереп – гірська низкоросла сосна.

18

Літовище – місце в горах, де влітку випасають худобу, а також сам час літнього випасу.

19

Бернард Меретин (кін. XVII ст. – 1759) – архітектор епохи пізнього бароко й рококо. Німецького походження, працював на західноукраїнських землях.

20

Годовиця – село в Пустомитівському районі Львівської області.

21

Анн Демельмейстер (нар. 1959) – бельгійська дизайнерка-авангар-дистка, одна із засновниць модного деконструктивізму.

22

Чіабата – традиційний італійський хліб.

23

Захристя (захристія) – приміщення біля вівтарної частини християнського храму, де зберігають предмети культу.

24

Мартин Альтомонте (1657–1745) – італійський маляр, з 1684 року жив у Польщі, придворний художник Яна ІІІ Собеського.

25

Городенка – місто в Івано-Франківській області.

26

Путто – мистецький образ малого голого хлопчика.

27

Юбер Джеймс Марсель Таффі де Живанші (нар. 1927) – французький модельєр, засновник будинку моди «Живанші».

28

Вернер Балдессаріні (нар. 1945) – австрійський кутюр’є, тривалий час був головним дизайнером будинку моди «Г’юґо Босс», заснував власний будинок моди «Балдессаріні».

29

Персенківка – місцевість у Сихівському районі Львова.

30

Хуторівка – одна з вулиць Львова.

31

Мідниця – тут: таз.

32

Музей Оранжері – картинна галерея в Парижі, в якій виставляють роботи імпресіоністів і постімпресіоністів.

33

Микола-Василь Потоцький (1706–1782) – польсько-український магнат, меценат.

34

Ель Греко, справжнє ім’я Доменікос Теотокопулос (1541–1614) – іспанський художник, представник критської школи.

35

Алессандро Маньяско (1667–1749) – італійський живописець доби бароко, майстер генуезької школи.

36

Джованні Баттіста Тьєполо (1696–1770) – найвизначніший художник італійського рококо, майстер фресок і гравюр, останній великий представник венеційської школи.

37

Франсуа Буше (1703–1770) – видатний французький маляр, гравер і декоратор доби рококо.

38

Зальцбург – місто, де народився (1756) геніальний австрійський композитор Вольфґанґ Амадей Моцарт. А Відень став містом розквіту його таланту, там він і помер 1791 року.

Content

Галина Вдовиченко
Інші пів’яблука

Передмова

1. Галя. Землетрус у Рукомиші

2. Ірина. Хто не вміє тримати язика за зубами?

3. Луїза. Піп Іван і вода з дев’яти головиць

4. Магда. Яблуко Курича

5. Львів. Репетиція

6. Галя. Ніч лагідна

7. Ян Кумпа. Дощ у Годовиці

8. Ірина. Дерево біле, хвилі золоті

9. Зубра. Викрадення

10. Галя. Персенківка

11. Париж

12. Луїза. Львів

13. Ян Кумпа. Бучач і вітер підземелля

14. Київська траса

Примечания