Сборник

100 чарівних казок світу

Ганс Кристіан Андерсен

Кресало

Один солдат ішов додому з війни. Зустрілася йому стара відьма.

– Здрастуй, солдате! – сказала вона йому. – Ти одержиш досхочу грошей, лише зроби мені послугу. Бачиш старе дерево? Я обв’яжу тебе мотузкою, а ти залізь у дупло! Коли дістанешся самого низу, побачиш підземний коридор; там зовсім світло, бо горять сотні смолоскипів. Ти побачиш троє дверей; ключі стирчать іззовні. Увійди до першої кімнати, і побачиш велику скриню, а на ній собаку: очі у нього завбільшки як чашки! Та ти не бійся, а розстели на підлозі мій синій картатий фартух, підійди і схопи собаку, посадови його на фартух, відчини скриню й бери з неї мідяків скільки душа забажає. А як захочеш срібла, йди до іншої кімнати; там сидить собака, у якого очі завбільшки як млинові колеса! Та ти не бійся, а посадови і його на мій фартух – і набирай грошей доволі! А якщо вже захочеш золота, піди до третьої кімнати. Там на скрині сидить собака, а очі в нього – як круглі вежі. Та ти не бійся, а посадови його на мій фартух і бери золота, скільки зможеш забрати! Як, солдате, згоден?

– А що ти хочеш за це, стара відьмо? – спитав солдат.

– Старе кресало! – відповіла відьма.

– Ну гаразд, згоден!

– От і добре! Бери ж фартух! – сказала відьма.

Солдат виліз на дерево, спустився в дупло та опинився в підземному коридорі, де горіла сотня смолоскипів.

Він відчинив перші двері й побачив собаку з очима як чашки.

– Ото так песик! – вигукнув солдат, але не злякався, а, як і казала відьма, посадовив собаку на фартух і набрав повні кишені мідяків, натоптав ними ранець, знову посадовив на скриню пса та пішов до іншої кімнати.

Там сидів собака, очі в якого були завбільшки як млинові колеса.

– Ой як вирячився! – сказав солдат.

Він посадовив собаку на фартух, відчинив скриню – і напхав повні кишені й ранець срібла, щоправда, довелося викинути всі мідяки, ну та нехай! Тоді солдат посадовив собаку назад і пішов до третьої кімнати.

– Такого собаки я ще не бачив! – мовив солдат, і справді, адже очі той мав – ніби дві величезні круглі вежі.

Але й цього собаки солдат не злякався, а посадовив його на фартух і відчинив скриню. Скільки ж тут було золота! Солдат, не довго думавши, викинув усе срібло й напхав свої кишені, ранець, шапку та чоботи золотом. Він посадовив собаку на скриню й пішов шукати кресало. Узяв його і загукав:

– Тягни мене, відьмо!

Відьма витягла його, і він опинився на дорозі.

– Скажи, навіщо тобі кресало? – спитав солдат.

– А тобі що до того?! – відказала відьма. – Ти ж отримав гроші! Давай кресало!

– Негайно кажи, навіщо тобі воно, або відрубаю тобі голову! – закричав солдат.

– Не скажу! – закричала й відьма.

Солдат і відрубав їй голову. Потім зав’язав золото у фартух, запхнув кресало в кишеню й пішов до міста.

Солдат зупинився в найдорожчому заїзді, у найбільшій кімнаті, і зажадав усіх найкращих і найсмачніших страв. Наступного дня він купив собі нові чоботи й пишну одежу.

У заїзді йому розповіли про все, що лиш було в місті, про всі дивовижі, про короля та його прекрасну дочку.

– Вона мешкає у величезному мідному замку, за високими стінами з вежами, – казали люди. – Королю напророчили, що принцеса вийде заміж за простого солдата, а він не хоче, щоб це сталося!

Солдат жив весело й нажив дуже багато друзів, а ще він чимало допомагав бідним. Та він тільки витрачав і витрачав гроші, й настав день, коли в нього лишилися всього дві золоті монети. Довелося йому перебратися до бідної квартирки, чоботи стоптались, одежа зносилася…

Якось увечері, коли зовсім стемніло, а навіть свічку запалити не можна було, бо й свічки тієї він не мав, солдат згадав про кресало. Щойно він ударив по кременю, щоб викресати іскру, – бачить: сидить перед ним собака з підземелля, з очима завбільшки як чашки.

– Чогось бажаєте, господарю? – спитав собака.

– Он як! – сказав солдат. – Виходить, за допомогою кресала я можу отримати будь-що! Принеси мені грошей!

Собака миттю зник, а ще за мить повернувся, і в зубах у нього був великий гаманець, наповнений мідними монетами!

Солдат ударив по кременю двічі – й перед ним з’явився пес із очима завбільшки з млинові колеса і приніс йому великий гаманець, набитий сріблом! Солдат ударив по кременю тричі – з’явився пес, у якого очі наче дві круглі вежі, і приніс гаманець із золотими монетами.

Солдат зрадів такій удачі. Він знов оселився в дорогих кімнатах і купив собі новий одяг та чоботи.

Тепер він нічого для себе не шкодував.

Якось йому до смерті закортіло побачити нарешті чарівну принцесу. «Яка користь від її краси, коли на неї навіть поглянути не можна?» – подумав солдат і вдарив один раз по кременю. Умить перед ним з’явився пес із очима завбільшки як чашки.

– Хочу бачити принцесу! – сказав йому солдат.

Не встиг він й оком змигнути, а собака знову з’явився перед ним.

Принцеса, юна й чарівна, спала в нього на спині, і солдат не зміг утриматися від того, щоб поцілувати її.

Після цього собака відніс принцесу назад до вежі, і вранці дівчина розповіла королю з королевою, який вона бачила дивний сон: вона їхала на собаці, а солдат цілував її.

Наступної ночі до принцесиної постелі приставили стару фрейліну, якій доручили розвідати, чи був то і справді сон.

А солдат знову захотів побачити принцесу. Уночі собака схопив її й помчав разом із нею до солдата, але стара фрейліна не спала й кинулася навздогін. Вона побачила, до якого з будинків побіг пес, і шматком крейди намалювала на воротях хрест, а тоді подалася спати. Але собака, коли поніс принцесу назад, побачив цей хрест, розгадав хитрощі фрейліни й намалював хрести на всіх воротях у місті!

Рано-вранці король, королева та фрейліна вирішили подивитися, куди ж їздила принцеса. Одначе хрести були на всіх воротях, і всі зрозуміли, що так нічого не досягнуть.

Але королева була надзвичайно розумною й хитрою: вона зшила маленьку торбинку, насипала в неї крупи, прив’язала її на спину принцесі та зробила в торбинці дірочку, щоб крупа могла сипатися на дорогу.

Уночі собака знову поніс принцесу до солдата, але не помітив, що крупа весь час сипалася з торбинки на дорогу й насипалася навіть на солдатове вікно. Уранці король і королева дізналися, куди їздила принцеса. Вони дуже розгнівались і посадили солдата до в’язниці, вирішивши наступного дня його повісити.

Уранці солдат підійшов до маленького заґратованого віконця. Усі поспішали за місто дивитися, як його страчуватимуть.

– Агов! – гукнув солдат хлопчині-шевцю. – Збігай-но і принеси моє кресало, тільки швиденько! Одержиш чотири монети!

Почувши про чотири монети, хлопчина прожогом кинувся по кресало і приніс його солдатові.

І от настав час страти. Солдатові вже збиралися накинути мотузку на шию, але він сказав, що йому б дуже хотілося викурити люльку перед смертю.

Король погодився, і солдат вийняв кресало. Він ударив по кременю один раз, тоді двічі, тоді тричі – й перед ним з’явилися всі троє собак!

– Допоможіть мені! – наказав солдат.

Собаки кинулися на суддів, на короля й королеву. Варта перелякалась, а всі люди закричали:

– Солдате, пожалій! Будь нашим королем!

Солдата урочисто посадовили в королівську карету й повезли до палацу. Усі троє псів бігли поряд. Солдат одружився з прекрасною принцесою, і весільний бенкет тривав цілий тиждень, а собаки теж сиділи за столом!

Гидке Каченя

Улітку, коли вже пожовкло жито, під лопухом на яйцях сиділа качка. Висиджувала вона яйця вже давно, і їй це добряче набридло.

Нарешті шкаралупа яєць затріщала, і з них з’явилися каченята. Вони сяк-так повибиралися й почали роззиратися довкола. Їм подобався світ – аякже, бо ж тут було значно краще, ніж у тісній шкаралупі!

– Ох, найбільше яйце цілісіньке! – сказала качка, зітхнувши, і знову всілася на нього.

– Як справи? – спитала її стара качка, що проходила поруч.

– Іще одне яйце лишилося! – сказала молода качка. – Але поглянь на інших! Просто чудові! А як схожі на батька!

– Стривай-но, а що, як то в тебе індиче яйце? – мовила стара качка. – Мені якось підкинули чуже. Ну й мороки з індичатами, скажу я тобі! Вони бояться води, не йдуть і годі! Так і є! Індиче! Покинь його!

– Та ні, посиджу ще! – відповіла молода качка.

– Ну, як хочеш! – сказала стара качка й пішла геть.

Нарешті затріщала шкаралупа, і з найбільшого яйця з’явилося величезне негарне пташеня.

– Яке воно велике! – сказала качка, уважно обдивляючись його. – І зовсім не схоже на інших! Невже й справді індича?

Наступного дня була чудова погода, й уся качина сім’я вирушила до канави. Миттю качка опинилась у воді.

– Ідіть за мною! – покликала вона каченят, і ті також кинулись у воду, хутко виринули й попливли. Негарне каченя не пасло задніх.

– Яке ж це індича? – сказала качка. – Ні, це мій син! І не такий уже він негарний! Швидше, швидше, ходімо до пташника! Тримайтеся до мене якнайближче й пильнуйте – неподалік можуть бути коти!

– Уклоніться старій качці! – звеліла каченятам мати, коли вони дісталися пташника. – Вона тут найвельможніша, бо іспанської породи! Вона має на лапці червоний клаптик – це знак найвищої нагороди. Пов’язуючи його, люди дають зрозуміти, що не бажають цю відзнаку втратити; за цим клаптиком усі стару качку впізнають. Не тримайте лапок укупі! Чемні каченята мають тримати лапки нарізно й вивертати їх назовні! Молодці! Ануте! Кланяйтесь і крякайте!

Каченята так і зробили.

Качки оглядали їх і бурчали:

– Ну от, прийшли, наче нас тут і так мало! А це яке гидке!

Одна качка навіть дзьобнула його в шию.

– Дайте йому спокій! – звеліла качка-мати.

– Воно таке величезне й негарне! – відказала кривдниця. – Воно дуже дивне!

– Усі дуже милі, крім одного… – підсумувала стара качка з червоним клаптиком на лапці. – Добре було б його переробити!

– Так, – відповіла качка-мати, – можливо, воно негарне, зате має добре серце і плаває навіть краще за інших. Я гадаю, що воно виросте, погарнішає або зробиться з часом трохи меншим, – і вона лагідно провела дзьобом по пір’ячку великого каченяти. – Окрім того, це селезень, а для селезня краса на така вже й важлива.

– Інші каченята милі! – сказала стара качка.

Усіх каченят полюбили у пташнику. Лише бідолашне гидке каченя весь час дзьобали та штовхали. З нього глузували всі – і качки, і кури.

– Воно надто велике! – казали всі, а індик, що народився зі шпорами на ногах і тому вважав себе особливим, надувся і, підлетівши до каченяти, сердито залопотів; його гребінь налився кров’ю. Бідолашне каченя розгубилося: воно ж не винне, що таке потворне!

Далі було ще гірше. Усі проганяли каченя, навіть рідні брати й сестри люто казали йому: «Хоч би вже кішка тебе вхопила!» І навіть мати додавала: «Очі б мої тебе не бачили!»

Качки дзьобали його, кури щипали.

Одного разу каченя не витримало, перебігло пташник і махнуло через паркан! Пташки злякано знялися з кущів. «От яке я потворне, пташки злякалися мене!» – гірко подумало каченя й кинулося тікати. Воно бігло аж до болота і там просиділо всю ніч, утомлене й самотнє.

У цьому болоті жили дикі качки. Вранці вони всі повилітали з гнізд і побачили каченя.

– Ти хто? – спитали вони.

Каченя розкланялося на всі боки.

– Ти страшенно потворне! – сказали дикі качки. – Навіть не думай породичатися з нами!

Де вже було бідолашному каченяті думати про це! Воно мріяло про одне: щоб йому дозволили спокійно посидіти в очереті й попити болотної води.

Два дні воно жило на болоті, а третього дня з’явилися два дуже горді дикі гусаки, що лише нещодавно вилупилися з яєць.

– Послухай! – сказали вони. – Ти дуже, дуже потворне! Хочеш літати з нами й бути вільним птахом? Неподалік, в іншому болоті, живуть милі дикі гуски. Справді, вони дуже милі! Ти таке потворне, що, певно, матимеш у них великий успіх!

Раптом над болотом почувся дивний звук, і обидва гусаки впали в очерет, а вода забарвилася їхньою кров’ю. Звук повторився, тоді знов і знов. Мисливці оточили болото, навколо бігали мисливські пси, усе оповив блакитний дим. Каченя було ні живе ні мертве від страху. Щойно воно хотіло сховати голову під крило, як перед ним опинився мисливський пес, язик його був висолоплений, а злі очі виблискували. Він пильно глянув на каченя, вишкірив гострі зуби й побіг далі.

– Слава Богу! – перевело дух каченя. – Отже, я таке потворне, що навіть собака не хоче вкусити мене!

І воно зачаїлося в очереті й сиділо тихо-тихо до вечора.

Стрілянина стихла лише під ніч, але минуло ще багато часу, перш аніж каченя наважилося встати, роззирнулося й кинулося бігти полями та луками. Дув такий сильний вітер, що каченя ледве-ледве трималося на лапках. До ночі воно добігло до хатинки, яка була такою старою, що трималася тільки дивом, а їй давно вже час було впасти. Вітер усе дужчав, збивав каченя з ніг – доводилося впиратися в землю хвостом!

Що було робити? На щастя, каченя помітило, що двері хатинки висять криво й крізь щілину можна потрапити всередину. Так воно і вчинило.

У хатинці жила бабуся з котом, що вмів вигинати спинку й муркотіти, та куркою, яка добре несла яйця, – бабуся дуже її любила.

Уранці каченя помітили: кіт почав муркотіти, а курка кудкудакати.

– Що сталося? – спитала бабуся, подивилася навколо й побачила каченя, але подумала на нього, що то доросла качка.

– Оце так знахідка! – сказала старенька. – Тепер я матиму качині яйця! Чи це селезень? Ну, побачимо!

Минуло тижнів зо три, але яєць не було. Кіт і курка вважали себе половиною всього світу, причому кращою половиною. Каченя було з цим не зовсім згодне. Звісно, курці й котові це не сподобалося.

– Чи вмієш ти нести яйця? – спитала курка в каченяти.

– Ні, не вмію…

– От і тримай язика за зубами!

– Чи вмієш ти вигинати спинку й муркотіти? – спитав кіт.

– Ні…

– От і мовчи собі, коли чуєш розумну мову!

І каченя мовчки сиділо у своєму куточку. Раптом воно згадало свіже повітря й тепле сонечко, і йому дуже закортіло поплавати. Воно сказало про це курці.

– Та що це з тобою?! – вигукнула вона. – Вочевидь, знічев’я в голову лізуть самі дурниці! Несло б краще яйця чи муркотіло!

– Але ж плавати так приємно! – сказало каченя. – А яке задоволення пірнати глибоко-глибоко!

– Та ти з глузду з’їхало! – сказала курка. – Кому може подобатися плавати й пірнати?! Ні коту, ні мені це не до душі! Та й наша господиня цього не любить, а вже вона розумніша за всіх на світі!

– Ви мене зовсім не розумієте! – сказало каченя.

– Та хто ж тебе може зрозуміти? Ти ж хочеш бути найрозумнішим! Ти зовсім не цінуєш того, що потрапив у добірне товариство, що тобі дали притулок та харч і хочуть навчити хоч чогось корисного! Повір, я сварю тебе лише тому, що бажаю тобі добра, а отже, я і є твій справжній друг!

– Я гадаю, мені краще піти звідси! – мовило каченя.

– Ну і йди собі з Богом! – відказала курка.

І каченя пішло геть. Тепер воно могло досхочу плавати й пірнати, але всі звірі та птахи й далі знущались і глузували з нього.

Нарешті настала осінь; листя й трава пожовкли; дув сильний вітер, ішов сніг, сипався град. Бідолашному каченяті було важко.

Якось увечері, коли сонце вже сідало, з кущів вилетіли чудові великі птахи. Каченя ще ніколи в житті не бачило таких гарних птахів: вони були білі як сніг і мали такі довгі гнучкі шиї! Це були лебеді. Вони якось дивно скрикнули, змахнули прекрасними крилами й полетіли в теплі краї, далеко за синє море. Вони вже здійнялися високо, а бідолашне каченя закрутилось у воді, ніби дзиґа, витягло шию й раптом теж скрикнуло так голосно, що й саме злякалося. Ці птахи не йшли йому з думки, і, коли вони зовсім щезли з очей, воно пірнуло аж на дно, виринуло й було ніби не в собі, його охопило незнайоме почуття. Каченя не знало ні як звати цих птахів, ані куди вони летять, але з першої миті воно полюбило їх так, як нікого досі не любило. Воно не заздрило їхній красі, адже йому навіть на думку не спадало, що воно могло б бути хоч трошечки схожим на них…

Настала холодна зима. Каченя плавало без перепочинку, щоб вода не замерзла зовсім, але щоночі вільний від криги простір усе меншав і меншав. Морози були такі, що крижана кора тріщала. Каченя без утоми працювало лапками, та все-таки знесилилося, зупинилося й обмерзло.

Уранці неподалік проходив селянин, побачив каченя, розбив кригу своїм дерев'яним черевиком і приніс птаха додому відігрівати.

Але діти захотіли погратися з ним, а воно подумало, що ті хочуть скривдити його, і сахнулося від страху просто в дійницю з молоком – усе молоко розхлюпалося. Селянинова жінка скрикнула та сплеснула руками; каченя тим часом залетіло в діжку з олією, а звідти – у мішок із борошном. Господи, на кого воно було схоже! Господиня кричала й бігала за ним зі щипцями для вугілля, діти збивали одне одного з ніг, реготали й верещали. Але двері були відчинені, і каченя вибігло, кинулося в кущі, просто в глибокий сніг, і дуже довго лежало непорушно, майже без тями.

Багато сумних пригод спіткало каченя тієї суворої зими. Коли сонечко знову пригріло землю, каченя лежало в болоті, в очереті. Заспівали жайворонки, і настала весна.

Каченя змахнуло крилами й полетіло; тепер його крила були значно міцнішими. Воно й незчулося, як опинилось у великому саду. Яблуні цвіли; духмяний бузок схиляв своє гілля над річкою.

Як же тут було добре, як пахло весною! І раптом з очерету випливли троє прекрасних птахів. Вони пливли легко й плавно, наче ковзали по воді. Каченя впізнало їх, і його знов охопив уже знайомий дивний смуток.

«Полечу-но я до цих чудових птахів! Вони, певно, вб'ють мене за те, що я, такий потворний, зважився до них наблизитися! Але краще загинути від них, аніж терпіти кпини та щипання качок і курей, витримувати зимову холоднечу й голод!» – подумало каченя.

Одразу ж воно злетіло на воду й попливло назустріч прекрасним лебедям, які, побачивши його, кинулися назустріч.

– Убийте мене! – сказало їм каченя і схилило голову.

Але в чистій, прозорій, наче дзеркало, воді воно раптом побачило своє відображення… А лебеді оточили його, пестили, гладили дзьобами, й ніхто з них не збирався його вбивати…

Воно вже не було величезним потворним пташеням! Його крила зробилися могутніми, шия – довгою та гнучкою, пір'я – білим і блискучим. Гидке каченя стало лебедем!

Не біда з'явитися на світ у качиному гнізді, якщо ти вилупився з лебединого яйця! Тепер юний лебідь був радий, що зазнав стільки горя, – адже міг краще поцінувати своє щастя…

До саду прибігли маленькі діти; вони почали кидати лебедям хлібні крихти і кричати:

– Новий, новий!

Діти плескали в долоні й танцювали від утіхи, а тоді побігли по батька й матір і знову почали кидати у воду крихти хліба й тістечок. І всі казали, що новий лебідь найгарніший з усіх.

Старі лебеді схилили перед ним голови. А він зовсім засоромився та сховав голову під крило, сам не знаючи навіщо. Він був надто щасливий, але нітрохи не запишався – адже добре серце не знає пихи, а він пам'ятав час, коли всі його зневажали і проганяли. А тепер усі вирішили, що він найгарніший серед прекрасних птахів! У воду схилялося духмяне гілля бузку, сонечко світило особливо яскраво… І от крила його зашуміли, струнка шия випросталась, а з грудей вирвався сповнений радості крик:

– Чи міг я мріяти про таке щастя, коли був гидким каченям!

Русалонька

У морі вода синя-синя, прозора й дуже глибока. На морському дні – білий пісок. Там ростуть небачені дерева та квіти. А поміж гілками ширяє риба, достоту як птахи в повітрі… У найглибшому місці стоїть палац морського царя – стіни його з коралів, високі стрілчасті вікна з найчистішого бурштину, а дах усуціль із мушель; вони то відкриваються, то закриваються, залежно від того, приплив чи відплив, і це дуже красиво, адже в кожній лежать осяйні перлини…

Морський цар давно-предавно став удівцем, і його господарством відала стара мати: на хвості вона носила аж дванадцять устриць, тоді як іншим вельможам належало лише шість. Вона палко любила своїх ону-чок-принцес. їх було шестеро, всі гарнесенькі, та наймилішою серед усіх була наймолодша. Тільки вони замість ніг мали хвіст, як рибини.

Біля палацу був великий сад; там росло багато вогненно-червоних і темно-блакитних дерев. Земля була всіяна дрібним блакитнуватим піском. У безвітряну погоду можна було бачити сонце; воно здавалося пурпуровою квіткою, з чашечки якої лилося світло.

Кожна принцеса мала в саду свою місцинку; тут вони могли й садити, що хотіли. Одна зробила собі квіткову грядку у вигляді кита, іншій заманулося, щоб її грядка була схожа на русалоньку, а наймолодша зробила собі грядку круглу, як сонце, й засадила її яскраво-червоними квітами. Дивним дитям була ця русалонька – тиха, задумлива… Інші сестри прикрашали свої садочки всякою всячиною, що діставалася їм із затонулих кораблів, а вона любила лише свої яскраві, мов сонце, квіти та прекрасного мармурового хлопчика, що впав на дно моря з якогось загиблого корабля. Русалонька посадила біля статуї червону плакучу вербу, що чудово розрослася; гілля її перевішувалося через статую й хилилося до блакитного піску…

Найдужче любила русалонька слухати розповіді про людей, що жили вгорі на землі. Особливо цікавило й дивувало русалоньку те, що квіти на землі пахли, – не те що тут, у морі! – що ліси там були зелені, а рибки, які жили в гіллі, дзвінко співали. Бабуся називала рибками пташок, інакше онуки не зрозуміли б її, адже вони ніколи не бачили птахів.

– Коли вам виповниться по п'ятнадцять років, – казала бабуся, – вам теж можна буде спливати на поверхню моря, сидіти при світлі місяця на скелях і дивитися на величезні кораблі, що пропливатимуть повз вас!

Цього року старшій принцесі саме мало виповнитися п'ятнадцять років, але інші сестри – а вони всі народились одна за одною – мусили ще чекати, і довше за всіх – наймолодша. Але кожна обіцяла розповісти іншим сестрам про те, що їй найбільше сподобається першого дня.

Нікого не тягло на поверхню моря так, як наймолодшу, тиху, задумливу русалоньку, якій доводилося чекати найдовше. Скільки ночей провела вона біля відчиненого вікна, вдивляючись у синяву моря, де ворушили своїми плавцями та хвостами цілі зграї рибок! Вона могла роздивитися крізь воду місяць і зорі. Бувало, що над нею пропливав кит або проходив корабель із сотнями людей; вони й не думали про гарненьку русалоньку, що стояла там, у глибині…

Та от старшій принцесі виповнилося п'ятнадцять років, і їй дозволили випливти на поверхню моря. Ото було розповідей, коли вона повернулася назад! Найкраще, за її словами, було лежати в тиху погоду на піщаній мілині й ніжитися при світлі місяця, милуючись містом, що простяглося на березі; там, наче сотні зірочок, горіли вогні, чулася музика, шум і гуркіт екіпажів, виднілися вежі зі шпилями, калатали дзвони…

За рік і друга сестра дістала дозвіл підніматися на поверхню моря. Вона виринула з води саме в ту хвилину, коли сідало сонце. Небо сяяло, наче розтоплене золото, розповідала вона, а пурпурові й фіолетові хмарини швидко пливли небом, але ще швидше від них линула до сонця, ніби довгий білий серпанок, лебедина зграя; русалонька теж попливла до сонця, але воно опустилося в море, і в небі й на воді розлилася рожева вечірня зоря.

Іще за рік випливла на поверхню моря третя принцеса; ця була сміливіша за всіх і попливла до широкої річки, що впадала в море. Тут вона побачила зелені пагорби, вкриті виноградниками, палаци й будинки, оточені чудовими гаями, де співали птахи; сонце сяяло і гріло… У маленькій бухті вона побачила цілий натовп голеньких людських дітей, що хлюпались у воді; русалонька хотіла погратися з ними, але вони злякались її і втекли, а замість них з'явилась якась чорна тваринка й так страшно заходилася на неї дзявкати, що вона перелякалася й попливла назад у море; то був собака, але ж русалонька ніколи ще не бачила собак.

Четверта сестра трималася більше у відкритому морі й розповідала, що це було краще за все; хай куди озирнись, на багато-багато миль довкола лише вода та небо; удалині, наче морські чайки, виднілися великі кораблі, гралися й перекидалися веселі дельфіни і величезні кити пускали з ніздрів сотні водограїв.

Потім надійшла черга передостанньої сестри; день її народження був узимку, й тому вона побачила те, чого не бачили інші: море було зеленкуватого кольору, усюди плавали великі крижані гори! Вона всілася на найбільшу, вітер розмаював її довге волосся, а моряки злякано обходили гору якнайдалі. Надвечір небо вкрилося хмарами, заблищала блискавка, загримів грім, і темне море почало кидати крижані брили з боку в бік, а вони так і палахкотіли у світлі блискавки. На кораблях згортали вітрила, люди метушилися, нажахані, а русалонька спокійно пливла собі на крижаній горі й дивилася на вогняні зиґзаґи блискавок.

Часто вечорами всі п'ять сестер, узявшись за руки, підіймалися на поверхню води. А наймолодша русалонька лишалася сама-самісінька й дивилася їм услід, ладна заплакати; але русалки не можуть плакати, і від цього їй було ще важче.

– О, коли ж мені виповниться п'ятнадцять років? – казала вона. – Я знаю, що дуже полюблю і той світ, і людей, що там живуть!

Нарешті і їй виповнилося п'ятнадцять років.

Бабуся вдягла русалоньці на голову вінець із білих перлинних лілій – кожна пелюстка була половинкою перлини; потім, щоб відзначити високий сан принцеси, наказала причепитися до її хвоста вісьмом устрицям.

– Прощавайте! – сказала русалонька й піднялася на поверхню. Сонце щойно сіло, та хмари ще сяяли пурпуром і золотом, тоді як у червонуватому небі вже засвітилась ясна вечірня зоря; повітря було м'яке і свіже, а море непорушне, ніби дзеркало. Неподалік того місця, де виринула русалонька, стояв трищогловий корабель лише з одним піднятим вітрилом, – адже не було ні найменшого вітерцю; на вантах і реях сиділи матроси, з палуби линули звуки музики та пісень; а коли зовсім стемніло, корабель освітився сотнями різнобарвних ліхтариків. Русалонька підпливла аж до вікон каюти, і, коли хвилі трохи підносили її, вона могла зазирнути в каюту. Там була сила-силенна пишно вдягнених людей, але найгарнішим був молодий принц із великими чорними очима. Русалонька очей не могла відвести від корабля й від красеня принца. Вона гойдалася на хвилях біля корабля і все зазирала до каюти, а корабель линув дедалі швидше, вітрила розгортались одне за одним, вітер дужчав, заходили хвилі, хмари згустилися й заблищали блискавки. Починалася буря! Матроси заходилися згортати вітрила; величезний корабель страшенно хитало, а вітер так і мчав його розбурханими хвилями; навколо корабля поставали високі водяні гори… Русалоньку буря тільки бавила, а морякам доводилося зле. Корабель тріщав, грубі колоди розліталися на друзки, хвилі перекочувалися через палубу; грот-щогла переломилася, наче тростинка, корабель перекинувся набік, і вода ринула в трюм. На хвильку зробилося так темно, що хоч в око стрель, та от знову сяйнула блискавка, і русалонька побачила всіх людей, що були на кораблі; кожен рятувався, як умів. Русалонька відшукала очима принца й побачила, як він занурився у воду, коли корабель розбився на частини. Ні, ні, він не має помирати! І русалонька попливла поміж колодами й дошками, зовсім забувши, що вони щохвилини можуть розчавити і її. Вона піднесла над водою принцову голову й дозволила хвилям мчати їх обох будь-куди.

На ранок негода стихла, від корабля не лишилось і тріски, сонце знову засяяло над водою. Русалонька відгорнула з принцового обличчя волосся й поцілувала його у високе, красиве чоло.

Нарешті вона побачила тверду землю й високі гори, що здіймалися в небо, на їхніх верхівках біліли сніги. Просто коло берега зеленів чудовий гай, а трохи вище стояла якась будівля, подібна до церкви чи монастиря. Море врізалося в білий піщаний берег невеликою затокою, де вода була дуже тиха, але глибока; саме сюди, до скелі, і припливла русалонька й поклала принца, подбавши про те, щоб голова лежала трохи вище.

У цей час у високій білій будівлі задзвонили дзвони, і в сад висипали молоді дівчата. Русалонька відпливла подалі та стала чекати: чи не прийде хто на допомогу бідолашному принцові.

Чекати довелося недовго: до принца підійшла одна з дівчат і спершу дуже злякалася, але скоро набралася духу й покликала на допомогу людей. Потім русалонька побачила, що принц ожив і всміхнувся всім, хто був біля нього. А їй він не всміхнувся, він навіть не знав, що вона врятувала йому життя! Сумно стало русалоньці, і, коли принца повели до великої білої будівлі, вона печально пірнула в воду й попливла додому. Тепер вона зробилася ще тихішою, ще більш задумливою. Сестри питали її, що вона бачила на поверхні моря, але вона не розповіла їм нічого.

Часто і ввечері, і вранці припливала русалонька до того місця, де залишила принца, але так його й не бачила і поверталася додому щоразу сумніша. Нарешті вона не витримала й розповіла про все одній зі своїх сестер, за нею дізналися й решта.

– Пливімо з нами, сестрице! – сказали русалоньці сестри й піднялися всі разом на поверхню моря неподалік палацу принца.

Палац був зі світло-жовтого блискучого каменю, з великими мармуровими сходами, що спускалися просто в море. Чудові золочені бані здіймалися над дахом, а в нішах між колонами, що оточували всю будівлю, стояли мармурові статуї, зовсім як живі.

Тепер русалонька знала, де мешкає принц, і стала припливати до палацу майже щовечора чи щоночі. Жодна з сестер не наважувалася підпливати до землі так близько, як вона; а русалонька запливала й у вузький канал, який протікав саме під чудовим мармуровим балконом, що кидав на воду довгу тінь. Тут вона зупинялась і подовгу дивилася на молодого принца.

Дедалі більше починала русалонька любити людей, усе дужче тягло її до них; їхній земний світ здавався їй значно більшим, аніж її підводний, адже вони могли перепливати на своїх кораблях море, сходити на високі гори аж до хмар, а простори землі з лісами та полями, що були в їхніх володіннях, простягалися далеко-далеко! Русалоньці дуже хотілося якомога більше дізнатися про людей і про їхнє життя, і вона зверталася до бабусі.

– Якщо люди не тонуть, – питала русалонька, – тоді вони живуть вічно й не помирають, як ми?

– Де там! – відповідала стара. – Вони теж помирають, їхній вік навіть коротший від нашого. Ми живемо триста років, зате, коли нам настає кінець, від нас лишається сама піна морська. Нам не дано безсмертної душі! Люди, навпаки, мають безсмертну душу, яка живе вічно!

– А чому ми не маємо безсмертної душі? – сумно спитала русалонька. – Я б віддала всі свої триста років за один день людського життя.

– Дурниці! Нема чого й думати про це! – сказала стара. – Нам тут живеться значно краще, ніж людям на землі!

– Отже, і я помру, зроблюся морською піною, не чутиму більше музики хвиль, не побачу чудових квітів і ясного сонечка! Невже

не можу віднайти безсмертну душу?

– Можеш, – сказала бабуся, – хай тільки хтось із людей покохає тебе всім серцем і звелить священикові поєднати ваші руки на знак вічної вірності одне одному, тоді частинка його душі передасться тобі. Але цьому не бути ніколи! Адже те, що в нас вважається гарним, твій риб'ячий хвіст, люди вважають потворним, вони нітрохи не знаються на красі…

Глибоко зітхнула русалонька й сумно подивилася на свій риб'ячий хвіст.

«От він знову катається в човні! – думала русалонька, слухаючи звуки валторн, що долинали з морської поверхні. – Як я люблю його! Я належу йому всім серцем! На все б я пішла заради нього й заради безсмертної душі! Я попливу до морської відьми; може, вона щось порадить!»

І русалонька попливла зі свого садочка до бурхливих вирів, за якими жила відьма. Тут не було ні квітів, ані навіть трави – самий лише голий сірий пісок. Русалоньці довелося пливти поміж клекітними водовертями; потім на шляху до відьминої оселі лежав іще більший простір, укритий гарячим, булькітливим мулом, це місце відьма називала своїм торфовим болотом. За ним уже виднілося і саме відьмине житло, оточене чудернацьким лісом: дерева й кущі були поліпами – напівтваринами-напіврослинами, схожими на стоголових змій, які росли просто з піску; поліпи ні на хвилину не припиняли ворушити всіма своїми суглобами, від кореня аж до верхівки, вони хапали гнучкими пальцями все, що тільки їм траплялось, і вже ніколи не випускали назад.

Та от русалонька опинилася на слизькій галявині, де борюкалися великі, гладкі водяні вужі. Посеред галявини було зведено будинок із білих людських кісток, тут же сиділа й сама морська відьма та годувала жабу.

– Знаю, знаю, навіщо ти прийшла! – сказала морська відьма. – Ти хочеш одержати замість свого риб'ячого хвоста дві підпори, щоб ходити, як люди; хочеш, аби молодий принц покохав тебе, а ти отримала б свою безсмертну душу!

І відьма зареготала.

– Ну гаразд, ти прийшла саме вчасно! – вела далі відьма. – Прийшла б ти завтра вранці, було б запізно, і я не змогла б допомогти тобі раніш, як наступного року. Я виготовлю для тебе напій, ти візьмеш його, попливеш із ним на берег іще до сходу сонця, сядеш там і вип'єш усе до краплі; тоді твій хвіст роздвоїться й перетвориться на двійко гарненьких, як скажуть люди, ніжок. Але тобі буде так боляче, ніби тебе протнуть наскрізь гострим мечем. Зате всі, хто побачить тебе, скажуть, що такої чарівної дівчини вони ще не зустрічали! Ти збережеш свою плавну граційну ходу – жодна танцівниця не зрівняється з тобою; але пам'ятай, що кожен крок завдаватиме тобі нестерпного болю, так що зраниш свої ніжки до крові. Чи ти згодна?

– Так! – відповіла русалонька.

– Пам'ятай, – попередила відьма, – якщо ти набудеш людської подоби, тобі вже не зробитися знову русалкою! Не бачити тобі більше ні морського дна, ні батьківського дому, ні сестер! А якщо принц не покохає тебе, уже з першим світанком після його одруження з іншою твоє серце розірветься на частини, і ти станеш піною морською!

– Нехай! – сказала русалонька й зблідла як смерть.

– Ти повинна заплатити мені за допомогу, – сказала відьма. – А я недешево візьму! Ти маєш чудовий голос і ним гадаєш зачарувати принца, але ти мусиш віддати свій голос мені. Я візьму за свій безцінний напій найкраще, що в тебе є: адже я повинна домішати до напою власну кров, щоб він зробився гострим, мов лезо меча.

– Що ж залишиться в мене? – спитала русалонька.

– Твоє гарненьке личко, твоя легка хода і твої очі – досить, щоб підкорити людське серце! Ну годі, не бійся; висунеш язичок, і я відріжу його на плату за чарівний напій!

– Гаразд! – сказала русалонька, і відьма поставила на вогонь казан, аби зварити трунок.

Відьма обтерла казан в'язкою живих вужів, а потім роздряпала собі груди; у казан закапала чорна кров, від якої почали здійматися клуби пари. Відьма додавала в казан нові й нові зілля. Нарешті напій був готовий і мав вигляд найпрозорішої джерельної води!

– Ось! – сказала відьма, віддаючи русалоньці напій; потім відрізала їй язичок, і русалонька зробилася німою – не могла більше ні співати, ні розмовляти!

…Русалонька не наважилась увійти до батьківського палацу – вона була німою та збиралася покинути батьківський дім назавжди. Серце її було готове розірватися від суму й печалі. Вона прослизнула до саду, взяла по квітці з грядки кожної сестри, послала рідним тисячу поцілунків і піднялася на темно-блакитну поверхню моря.

Сонце ще не сходило, коли вона побачила перед собою принців палац і присіла на розкішні мармурові сходи. Місяць осявав її чудовим блакитним сяйвом. Русалонька випила іскристий гострий напій, і їй здалося, ніби її протнули мечем, вона зомліла. Коли отямилася, над морем уже сяяло сонце; в усьому тілі вона відчувала пекучий біль, зате перед нею стояв красень принц і дивився на неї чорними, як ніч, очима; вона побачила, що замість риб'ячого хвоста має дві гарненькі ніжки. Принц спитав, хто вона така і як сюди потрапила, але русалонька лише лагідно й сумно дивилася на нього темно-блакитними очима, адже розмовляти вона не могла. Тоді він узяв її за руку й повів до палацу. Із кожним кроком русалонька ніби ступала на гострі ножі та голки; але вона терпляче зносила біль і йшла за руку з принцом легка, невагома, як водяна бульбашка; принц і всі довкола тільки дивувалися її чудесній летючій ході.

Русалонька стала першою красунею при дворі, та лишалась і далі німою, не могла ні співати, ні розмовляти. Вродливі рабині, усі в шовках і золоті, з'явилися перед принцом і його батьками та почали співати. Одна з них співала особливо гарно, і принц плескав у долоні й усміхався їй; русалоньці зробилося дуже сумно: колись і вона могла співати, і незрівнянно краще! «О, якби він знав, що я назавжди розлучилася зі своїм голосом, аби бути поруч із ним!» Потім рабині почали танцювати; тут і русалонька підняла свої гарненькі ручки, стала навшпиньки й полинула в легкому, невагомому танку, так не танцював іще ніхто! Кожен рух лише збільшував її красу, самі очі говорили серцю більше, ніж спів усіх рабинь.

Що день, то дужче й дужче прихилявся принц до русалоньки, але він любив її лише як миле, добре дитя, а зробити її своєю дружиною йому й на думку не спадало.

«Чи любиш ти мене понад усіх на світі?» – здавалося, питали її очі в той час, як принц обіймав її й цілував у чоло.

– Так, я люблю тебе! – говорив принц. – Ти маєш добре серце, ти віддана мені більше за всіх і схожа на молоду дівчину, яку я бачив одного разу й, певно, ніколи вже не побачу! Я плив на кораблі, корабель розбився, хвилі викинули мене на берег неподалік прекрасного храму, де служать Богу молоді дівчата; наймолодша з них знайшла мене на березі й урятувала мені життя, я бачив її лише двічі, але її одну в цілому світі міг би я покохати! Ти схожа на неї й майже витіснила з мого серця її образ. Вона належить святому храму, і от моя щаслива зоря послала мені тебе, ніколи я не розлучуся з тобою!

«Шкода! Він не знає, хто врятував йому життя!» – думала русалонька.

Та от пішли розмови, що принц одружиться з чарівною донькою сусіднього короля й тому споряджає свій пишний корабель у плавання. Принц поїде до сусіднього короля нібито для того, щоб ознайомитися з його країною, а насправді – щоб побачити принцесу, з ним вирушить велике посольство. Русалонька на цю мову лише хитала головою й сміялася – адже вона краще від усіх знала принцові думки.

– Я мушу їхати! – казав він їй. – Мені треба побачити прекрасну принцесу, цього вимагають мої батьки, але вони не змушуватимуть мене одружитися з нею, а я ніколи не покохаю її!

…І от корабель зайшов у гавань пишної столиці сусіднього королівства. Почалися святкування, бали йшли за балами, але принцеси не було, – вона виховувалася десь далеко в монастирі, куди її віддали навчатися всіх королівських чеснот. Нарешті прибула й вона. Русалонька жадібно дивилася на неї й не могла не визнати, що милішого та прекраснішого обличчя вона ще не бачила. Шкіра на обличчі принцеси була такою ніжною, прозорою, а з-за довгих темних вій усміхалися темно-сині лагідні очі.

– Це ти! – сказав принц. – Ти врятувала мені життя, коли я лежав на березі моря!

І він міцно притис до серця свою наречену.

– О, який я щасливий! – сказав він русалоньці. – Те, про що я не смів і мріяти, збулося! Ти зрадієш моєму щастю, адже ти так любиш мене!

Русалоньці здалося, що серце її ось-ось розірветься від болю…

Дзвони в церкві калатали, вулицями роз'їжджали герольди, сповіщаючи народ про заручини принцеси. Наречений і наречена подали одне одному руки й отримали благословення єпископа.

Того самого вечора наречені мали відпливти на принцову батьківщину; на палубі корабля напнули шатро із золота й пурпуру, у шатрі височіло чудове ложе для молодят. Корабель полинув уперед.

Щойно смеркло, на кораблі запалили сотні різнобарвних ліхтариків, а матроси почали весело танцювати на палубі. Русалонька згадала, як вона вперше спливла на поверхню моря й побачила ту саму розкіш і веселощі на кораблі. І от вона полинула у швидкому легкому танці, ніби ластівка, що її переслідує шуліка. Ніколи ще вона не танцювала так чудово! її тендітні ніжки різало, як ножами, та вона не відчувала болю – серцю її боліло ще дужче. А принц цілував красуню наречену, і вона бавилася його чорним волоссям; нарешті рука в руці вони пішли до свого пишного шатра.

На кораблі все стихло, лише стерновий достався біля стерна. Русалонька сперлася білими руками на борт і, повернувшись обличчям на схід, стала чекати на перший промінь сонця, який, як вона знала, мав убити її. Аж раптом вона побачила, як із моря піднялися її сестри, їхнє довге розкішне волосся не маяло більше на вітрі – воно було відрізане.

– Ми віддали наше волосся відьмі, щоб вона допомогла нам урятувати тебе від смерті! Вона дала нам оцей ніж – бачиш, який він гострий? Перш аніж зійде сонце, ти маєш прохромити ним принцове серце, і коли його кров бризне тобі на ноги, вони знову зростуться в риб'ячий хвіст і ти знову зробишся русалкою, спустишся до нас у море та проживеш свої триста років, перш аніж перетворитися на солону морську піну. Та поспішай! Або він, або ти – одне з вас мусить померти до сходу сонця!

Із цими словами вони глибоко зітхнули й занурились у море.

Русалонька відвела пурпурову завісу шатра й побачила, що голівка чарівної нареченої спочиває на грудях у принца. Русалонька нахилилася й поцілувала його в прекрасне чоло, глянула на небо, де займалася ранкова зоря, потім подивилася на гострий ніж і знову спрямувала погляд на принца, який уві сні промовив ім'я своєї нареченої, – і ніж здригнувся в русалоньчиніи руці. Ще хвилина – вона кинула його у хвилі, що почервоніли, ніби забарвилися кров'ю, в тому місці, де він упав. Іще раз глянула вона на принца, кинулася з корабля в море й відчула, як її тіло розпливається піною.

Над морем зійшло сонце; русалонька не відчувала смерті: вона бачила ясне сонечко і якихось прозорих дивних створінь, що сотнями ширяли над нею. Голоси їхні звучали, як музика. Вони не мали крил і літали в повітрі лише завдяки власній легкості. Русалонька побачила, що й вона має таке саме тіло, як у них, і що вона все дужче відокремлюється від морської піни.

– До кого я йду? – спитала вона, підносячись у повітря, і її голос звучав дивовижною неземною музикою.

– До дочок повітря! – відповіли їй повітряні створіння. – Русалка не має безсмертної душі, і віднайти її вона не може інакше, ніж завдяки коханню людини. Доньки повітря теж не мають безсмертної душі, але вони самі можуть надбати її собі добрими справами. Ми прилетіли в жаркі країни, де люди гинуть від спекотного, зачумленого повітря, й навіваємо прохолоду. Ми поширюємо в повітрі квіткові пахощі та приносимо з собою зцілення й утіху для людей. А коли минає триста років, упродовж яких ми творимо посильне добро, ми одержуємо в нагороду безсмертну душу. Ти, бідолашна русалонько, усім серцем прагнула того самого, що й ми, ти любила і страждала, то підіймися разом із нами в понадхмарний світ! Тепер ти сама зможеш віднайти собі безсмертну душу.

І русалонька простягла свої прозорі руки до сонця і вперше відчула в себе на очах сльози.

На кораблі за цей час усе знову заворушилось, і русалонька побачила, як принц із нареченою шукали її. Засмучено дивилися вони на збурену морську піну, ніби знали, що русалонька кинулась у хвилі. Невидимо поцілувала русалонька красуню наречену в чоло, усміхнулася принцові й піднялася разом з іншими дітьми повітря до рожевих хмарок, що плавали в небі.

Оле-Лукойє

Ніхто не знає стільки історій, як Оле-Лукойє.

Увечері Оле-Лукойє в самих панчохах піднімається сходами, потім нечутно заходить до кімнати і злегка бризкає дітям у вічі солодким молоком. Повіки в дітей починають злипатись, а він підкрадається ззаду й легенько дмухає їм у потилицю. Це зовсім не боляче – Оле-Лукойє хоче тільки вкласти дітей у ліжко! А потім він починає розповідати історії.

На Оле-Лукойє шовковий жупан, що вилискує то блакитним, то зеленим, то червоним; під пахвами в нього парасольки: одна з малюнками – її він розкриває над добрими дітьми, і тоді їм сняться чарівні казки, друга зовсім проста – він розкриває над недобрими, і вони нічого не бачать уві сні!

Понеділок

– Прикрасимо кімнату! – сказав Оле-Лукойє, вклавши Яльмара в ліжко.

Усі кімнатні квіти перетворилися на великі дерева, а кімната – на альтанку. Гілля дерев було всіяне квітами, а плоди блищали, мов золоті.

Раптом у шухляді столу почувся жахливий стогін.

– Що таке? – сказав Оле-Лукойє й висунув шухляду.

Виявляється, сердилася грифельна дошка: у розв'язання написаної на ній задачі вкралася помилка, і всі розрахунки ладні були розсипатися; грифель дуже хотів допомогти, та не міг. Стогнав і Яльмарів зошит! На кожній сторінці стояли великі літери, а поряд із ними маленькі, це був зразок; а збоку були інші літери, котрі гадали, що тримаються так само твердо. їх писав Яльмар, і вони, здавалося, спотикались об лінійки, на яких мали стояти.

– От як треба триматися! – казав зразок. – Ось так, злегка нахиляючись праворуч!

– Ох, ми не можемо, – відповідали Яльмарові літери.

– То вас треба трохи підтягти! – сказав Оле-Лукойє.

– Ой, ні! – закричали літери й випросталися так, що приємно було глянути.

– Тепер нам не до історій! – сказав Оле-Лукойє. – Вчитимемося писати!

І він дописав усі Яльмарові літери так, що вони стояли вже рівно й бадьоро, як і зразок. Але вранці, коли Яльмар прокинувся, вони мали такий самий жалюгідний вигляд, як і раніше.

Вівторок

Оле-Лукойє торкнувся своєю чарівною бризкалкою меблів, і всі речі відразу ж почали теревенити. Оле-Лукойє торкнувся картини, і намальовані на ній птахи заспівали, гілки дерев заворушилися, а хмари помчали по небу.

Оле підійняв Яльмара до рами, і хлопчик ступив просто у високу траву на картині. Він побіг до води й усівся в човен. Човен був пофарбований у червоне з білим, вітрила блищали, і лебеді з золотими коронами потягли його вздовж зелених лісів. Риба зі срібною й золотою лускою пливла за човном, птахи летіли за Яльмаром, комарі танцювали, хрущі гули.

Уздовж берегів річки вишикувалися кришталеві й мармурові палаци; на балконах їх стояли принцеси – знайомі Яльмарові дівчатка, з якими він часто грався.

Кожна тримала в правій руці зацукроване пряникове порося. Яльмар, пропливаючи повз них, хапався за один кінець пряника, принцеса міцно трималася за другий, і пряник розламувався навпіл, кожен отримував свою частку. На варті стояли маленькі принци. Вони вітали Яльмара під козирок золотими шаблями та обсипали його олов'яними солдатиками!

Проплив він і через місто, де жила його стара няня. Вона вклонялась і посилала йому рукою поцілунки.

Квіти танцювали, а верби кивали…

Середа

Ох і дощ лив! Коли Оле-Лукойє відчинив вікно, виявилося, що вода стоїть урівні з підвіконням, а до самого дому пристав корабель.

– Хочеш прогулятися, Яльмаре? – спитав Оле. – Побуваєш уночі в чужих землях, а на ранок – знову вдома!

І от Яльмар опинився на кораблі. Одразу ж розпогодилося. Вони попливли так далеко, що земля зовсім зникла з очей. Лелеки летіли в чужі теплі краї довгою вервечкою, один за одним. Вони були в дорозі вже багато-багато днів, і один із них так утомився, що крила відмовлялися йому служити. Він летів позаду всіх, потім відстав і почав опускатися дедалі нижче… Невдовзі він зачепив щоглу корабля, ковзнув уздовж снастей і впав просто на палубу.

Юнга посадовив його у пташник до курей, качок та індичок. Бідолашний лелека сумно роззирався довкола.

Індик набундючився, качки відступали…

Лелека розповів їм про спекотну Африку, про піраміди і страусів, що галопують пустелею, але качки нічого не зрозуміли:

– Ну, чи не дурень?

Лелека замовк і став думати про Африку.

– Могли б і ви посміятися з нами! – сказав йому індик. – Що ж, розважатимемо себе самі!

Кури кудкудакали, качки крякали, і це їх страшенно тішило.

Але Яльмар відчинив дверцята, поманив лелеку, і той вистрибнув до нього на палубу – він уже встиг відпочити. Лелека ніби вклонився Яльмарові на знак подяки, змахнув широкими крилами й полетів у теплі краї. Кури закудкудакали, качки закрякали, а індик так надувся, що гребінець у нього весь налився кров'ю.

– Завтра з вас зварять суп! – сказав Яльмар і прокинувся.

Четвер

– Тільки не лякайся! – сказав Оле-Лукойє. – Я зараз покажу тобі мишку! – І справді, у його руці була гарненька мишка. – Вона прийшла запросити тебе на весілля! Дві мишки хочуть сьогодні вночі побратися. Живуть вони під підлогою в коморі твоєї матері.

– А як же я пролізу крізь маленьку дірочку в підлозі? – спитав Яльмар.

Оле-Лукойє торкнувся хлопчика своєю чарівною бризкалкою, і Яльмар раптом зробився завбільшки як палець.

– Тепер можна позичити мундир в олов'яного солдатика. Адже мундир так прикрашає, а ти йдеш у гості!

Яльмар перевдягнувся і зробився схожим на олов'яного солдатика.

– Прошу, сідайте в наперсток вашої матінки, – сказала Яльмарові мишка. – Я маю честь відвезти вас.

І вони поїхали на мишаче весілля.

Прослизнувши крізь дірку, яку миші прогризли в підлозі, вони потрапили в довгий вузький коридор, де тільки й можна було проїхати в наперстку. Коридор був яскраво освітлений гниличками.

– Чудовий запах, чи не так? – спитала мишка. – Увесь коридор змащено салом!

Нарешті вони дісталися зали, де святкували весілля. Праворуч стояли мишки-дами, ліворуч – мишки-кавалери, а посередині, на виїденій шкоринці сиру, – наречений із нареченою.

Гості все прибували. Миші ледь не чавили одне одного, і щасливу парочку відтіснили аж до дверей, так що ніхто більше не міг ні зайти, ні вийти. Зала теж була змащена салом, іншого частунку не було. На десерт гостей обносили горошиною, на якій одна родичка молодят вигризла їхні імена, тобто, звичайно, лише перші літери!

Усі миші сказали, що весілля було чудовим.

Яльмар поїхав додому. Він побував у вельможному товаристві, хоч і довелося зменшитися й одягти мундир олов'яного солдатика.

П'ятниця

– Не віриться, скільки літніх людей хочуть залучити мене до себе! – сказав Оле-Лукойє. – Особливо ті, хто зробив щось погане. «Любесенький Оле, – кажуть вони мені, – ми не можемо склепити повік, лежимо без сну цілісіньку ніч і бачимо навколо себе всі свої недобрі справи. Вони, ніби бридкі маленькі тролі, сидять по краях постелі та бризкають на нас окропом. Хоч би ти прийшов і прогнав їх. Ми б залюбки заплатили тобі, Оле! На добраніч! Гроші на вікні!» Я ні до кого не приходжу за гроші!

– А що ми робитимемо сьогодні вночі? – спитав Яльмар.

– Чи не хочеш ти знову побувати на весіллі? Велика лялька твоєї сестри, та, що зветься Германом, хоче обвінчатися з лялькою Бертою; а ще сьогодні день народження ляльки, і тому готується багато подарунків!

– Знаю, знаю! – сказав Яльмар. – Тільки-но лялькам потрібне нове вбрання, сестра святкує їхній день народження або весілля.

– А сьогодні вночі буде сто перший і, отже, останній! Через те й готується щось надзвичайне.

На столі стояв будиночок із картону, вікна його були освітлені, й усі олов'яні солдатики тримали рушниці на караул. Наречені замислено сиділи на підлозі, прихилившись до ніжки столу. Оле-Лукойє, вбравшись у бабусину чорну спідницю, обвінчав їх. Потім молодята отримали подарунки.

– Поїдемо тепер на дачу чи вирушимо за кордон? – спитав молодий.

Для поради запросили ластівку та стару курку. Ластівка розповіла

про теплі краї, де стигнуть соковиті, важкі ґрона винограду, де повітря м'яке, а гори заквітчані такими барвами, яких тут навіть не уявляють.

– Зате там немає капусти! – сказала курка. – О, яка вона зелена! Що може бути кращим?!

– Але ж качани схожі один на один як дві краплі води! – сказала ластівка. – До того ж тут так часто буває негода.

– Ну, до цього можна звикнути! – сказала курка.

– А який тут холод! Так і гляди, замерзнеш!

– І добре для капусти! – сказала курка. – До того ж і в нас буває тепло! От чотири роки тому літо стояло аж п'ять тижнів! Та яка спекота була! Усі задихалися! І в нас немає отруйних тварюк, як там! І розбійників! – Курка заплакала. – Я ж теж мандрувала! Аж дванадцять миль проїхала в діжці! І жодного задоволення немає в мандрівці!

– Так, курка – особа цілком гідна! – сказала молода. – Мені теж не подобається їздити по горах – то вгору, то вниз! Краще ми поїдемо в село і гулятимемо на городі з капустою.

Так і вирішили.

Субота

– Дивись, які китайці! – сказав Оле, розкриваючи над Яльмаром свою гарну парасольку.

Парасолька була схожа на велику китайську чашу, розмальовану блакитними деревами та вузенькими містками, на яких стояли маленькі китайці й хитали головами.

– Сьогодні треба буде прикрасити весь світ! – вів далі Оле. – Адже завтра свято, неділя! Мені треба піти на дзвіницю – подивитися, чи вичистили церковні карлики всі дзвони, інакше вони погано дзвонитимуть завтра; потім у поле – глянути, чи струсив вітер пил із трави та листя. А найскладніше – зняти з неба й почистити всі зірки. Доводиться нумерувати кожну зірку й кожну дірочку, де вона сиділа, щоб потім кожну поставити на своє місце, інакше вони не триматимуться й посиплються з неба одна за одною!

– Послухайте! – сказав раптом старий портрет, який висів на стіні. – Я прадідусь Яльмара й дуже вдячний вам за те, що ви розповідаєте хлопчикові казки, але зірки не можна знімати з неба й чистити. Зірки – такі самі небесні тіла, як наша Земля!

– Дякую тобі, прадідусю! – відповів Оле-Лукойє. – Ти – голова сім'ї, але я все-таки старший за тебе! Римляни та греки звали мене богом сновидінь! Я завжди входив до найвельможніших домівок і знаю, як поводитись і з дорослими, і з малими. Можеш тепер розповідати сам!

І Оле-Лукойє пішов геть, узявши під пахву свою парасольку.

– Ну, вже не можна й висловити своєї думки! – сказав старий портрет.

Тут Яльмар прокинувся.

Неділя

– Доброго вечора! – привітався Оле-Лукойє.

Яльмар кивнув йому, підхопився й повернув прадідусів портрет обличчям до стіни, аби він знову не втрутився в розмову.

– Я покажу тобі свого брата, його також звуть Оле-Лукойє, – сказав Оле-Лукойє. – Але він знає лише дві казки: одна незрівнянно гарна, а друга така жахлива, що… та ні, неможливо навіть і сказати яка!

Оле-Лукойє підняв Яльмара, підніс його до вікна й оголосив:

– Зараз ти побачиш мого брата, іншого Оле-Лукойє. Жупан на ньому розшитий сріблом, за плечима – чорний оксамитовий плащ! Дивись!

І Яльмар побачив, як щодуху мчить інший Оле-Лукойє і садовить до себе на коня і старих, і малих. Тих, хто мав відмінні чи добрі оцінки, він садовив поперед себе й розповідав їм чудову казку, а тих, хто мав погані, – позаду себе, і вони мусили слухати страшну казку. Вони тремтіли від страху, плакали й хотіли зіскочити з коня, та не могли, бо відразу міцно приростали до сідла.

– А я не боюсь його! – сказав Яльмар.

– І нема чого боятися! – відповів Оле. – Гляди тільки, щоб у тебе завжди були гарні оцінки!

– Ось це повчально! – пробурмотів прадідусів портрет. – Усе-таки не завадить іноді висловити свою думку.

Він був дуже задоволений.

Летюча скриня

Жив собі дуже багатий купець. Та він раптово помер, і всі гроші дісталися його синові. Той зажив дуже весело, і невдовзі лишилося в нього тільки чотири скілінги, старий халат і пара пантофлів. Друзі й знати його більше не хотіли, але один із них, людина добра, прислав йому стару скриню! Чудово, та складати в скриню не було чого, от він і всівся у скриню сам! А скриня була не проста. Варто було натиснути на замок – і скриня здіймалась у повітря.

Купецький син так і вчинив. Скриня вилетіла з ним у димар і понеслась аж під хмарами! Він прилетів до Туреччини, зарив скриню в лісі у купу сухого листя, а сам вирушив до міста.

На вулиці стрілася йому жінка з дитиною, і він спитав її:

– Послухай, жінко! Що це за великий палац тут, біля самого міста, ще вікна так високо від землі?

– Тут живе принцеса! – відповіла та. – їй напророчено, що вона буде нещасною з вини свого нареченого, от до неї й не сміє з'являтися ніхто інакше, як у присутності самих короля з королевою.

– Дякую! – сказав купецький син.

Він пішов до лісу, всівся у свою скриню, прилетів просто на дах палацу й заліз до принцеси у вікно. Принцеса спала на дивані й була така гарна, що він не втримався та поцілував її. Вона прокинулась і дуже злякалася, але купецький син сказав, що він турецький бог, який прилетів до неї повітрям. Вони всілися поряд, і він почав розповідати їй казки. А потім він посватався, і принцеса погодилася вийти за нього.

– Але ви маєте прилетіти сюди в суботу! – сказала вона. – До мене прийдуть король із королевою. Вони будуть дуже потішені тим, що я виходжу заміж за турецького бога, але ви постарайтеся розповісти їм якомога кращу казку. Мати полюбляє слухати щось повчальне й серйозне, а батько – веселе.

Принцеса подарувала хлопцеві шаблю, викладену червінцями, а саме їх йому й не вистачало. Він купив собі новий халат, а потім сів у лісі складати казку. У суботу король і королева прийшли до принцеси, і купецького сина прийняли дуже добре.

– Розкажіть що-небудь серйозне, повчальне, – сказала королева.

– Але щоб і посміятися можна було! – додав король.

– Добре! – відповів купецький син і став розповідати. – Жила собі коробка сірників, що дуже пишалися своїм високим походженням: голова їхньої сім'ї, сосна, була найбільшим і найстарішим деревом у лісі. Тепер сірники лежали на полиці між кресалом і старим залізним казанком та розповідали про своє дитинство. «Так, добре нам жилося, – казали вони. – Та от прийшли якось дроворуби, і загинула вся наша родина! Стовбур отримав місце грот-щогли на чудовому кораблі, гілки розбрелися хто куди, а нам от випало служити світочами для простолюду. От заради чого опинилися на кухні такі поважні панове, як ми!»

«Від самої появи на світ мене постійно чистять, шкребуть і ставлять на вогонь, – сказав казанок. – Я посідаю в домі перше місце. Усі ми тут сидимо в хаті, тільки відро часом буває на подвір'ї, а новини ми дізнаємося від кошика для харчів – він часто ходить на ринок, та в нього надто вже гострий язик».

«Чого ти розпатякався?!» – сказало раптом кресало.

«Поговорімо про те, хто з нас важливіший!» – сказали сірники.

«Ні, я не люблю говорити про себе, – сказала глиняна миска. – Нумо просто розмовляти! Я розкажу дещо, що буде зрозуміле геть усім. На березі рідного моря, під тінню буків…»

«Чудово!» – сказали тарілки.

«…Там в одній сім'ї провела я свою молодість. Усі меблі були поліровані, підлога чисто вимита, а фіранки на вікнах мінялися кожні два тижні».

«Як ви цікаво розповідаєте! – сказала мітла. – У вашій розповіді так і чути жінку, відчувається якась особлива охайність!»

«Так, так!» – погодилося відро.

Глиняна миска продовжувала свою розповідь, і закінчення було не гіршим від початку. Тарілки загримотіли від захвату, а мітла вийняла з ящика зелень петрушки й увінчала нею миску.

«Отепер ми потанцюємо!» – сказали щипці для вугілля й пішли в танок. Стара оббивка на стільці, що стояв у кутку, від такого видовища луснула!

«А нас увінчають?» – спитали щипці, і їх теж увінчали.

«Усе це чернь!» – думали сірники.

Тепер самовар мав заспівати. Але він пишався й хотів співати, лише стоячи на столі в господарів.

«Що ж, якщо самовар не хоче співати, не треба! – сказало старе гусяче перо. – За вікном висить у клітці соловей – нехай він заспіває!»

«Це непристойно – слухати якогось залітного птаха! – сказав великий мідний чайник. – Нехай розсудить нас кошик для харчів!»

«Хіба ж так слід проводити вечори? – відповів кошик. – Невже не можна поставити дім на належний рівень? Кожен би тоді знав своє місце, і я б керував усіма! Тоді справа пішла б зовсім інакше».

«Нумо галасувати!» – закричали всі.

Раптом двері відчинились, увійшла служниця, і всі притихли. Але не було жодного горщика, який не мріяв би потай про свою вельможність і про те, що він міг би зробити. «Якби вже взявся до справи я, пішла б гульня!» – думав кожен. Служниця взяла сірники й запалила ними свічку. Як вони запирхали, загоряючись! «Тепер усі бачать, що ми тут найвельможніші! – думали вони. – Скільки від нас блиску та світла!» Аж тут вони згоріли.

– Чудова казка! – сказала королева. – Я наче сама була на кухні разом із сірниками! Так, ти гідний нашої дочки.

– Авжеж! – сказав король. – Весілля відбудеться в понеділок!

Увечері в місті влаштували ілюмінацію. Вуличні хлопчиська кричали «ура!» і свистіли. «Треба й мені вигадати що-небудь!» – подумав купецький син. Він накупив ракет, хлопавок, склав усе це у свою скриню і здійнявся в повітря. Ніколи ще турки не бачили такого феєрверка.

Повернувшись до лісу, купецький син подумав: «Треба піти до міста послухати, що там кажуть про мене!» Скільки чуток ходило містом! Кожен розповідав про побачене по-своєму, але всі стверджували, що це було дивовижне видовище.

– Я бачив Бога! – казав один. – Очі в нього були, як зірки, а борода – як морська піна!

– Бог летів у вогненному плащі! – розказував інший. – А зі складок визирали янголята…

Наступного дня мало відбутися весілля. Купецький син повернувся до лісу, щоб сісти в скриню, але не знайшов її. Скриня згоріла! У неї потрапила іскра від феєрверка, скриня тліла, тоді спалахнула, і від неї лишився тільки попіл.

Принцеса на горошині

Жив собі принц. Він хотів одружитися з принцесою, та тільки зі справжньою. У пошуках справжньої принцеси принц об'їхав уже цілий світ, але ніяк не міг зрозуміти, чи справжні принцеси йому зустрічаються. Довелося йому ні з чим повернутися додому.

Якось увечері здійнялася буря. У міську браму постукали, і старий король пішов відчиняти.

Біля брами стояла дівчина. Вода стікала з її волосся й сукні, і вона запевняла, що є справжньою принцесою.

«Ну, це ми дізнаємося!» – подумала стара королева.

Вона пішла до спочивальні, зняла з ліжка всі матраци й подушки і поклала на дошки горошину, а потім узяла двадцять матраців і поклала їх на горошину, а на матраци ще двадцять перин. На це ліжко вклали на ніч принцесу.

Уранці її спитали, як їй спалося.

– Жахливо! – вигукнула принцеса. – Я всю ніч не могла заснути. Я лежала на чомусь твердому, й тепер у мене все тіло в синцях!

Так усі зрозуміли, що вона – справжня принцеса. Адже вона відчула горошину крізь двадцять матраців і двадцять перин! Такою ніжною може бути тільки справжня принцеса. І принц узяв її за дружину.

А горошину віддали в кунсткамеру.

Свинопас

Жив колись принц. Королівство у нього було дуже маленьке, а сам він був дуже бідний. Усе, що він мав, – це славне ім'я. А проте він вирішив одружитися не з ким-небудь, а з імператорською дочкою.

На могилі батька принца виріс трояндовий кущ. Він цвів лише раз на п'ять років, і на ньому розпускалася тільки одна троянда. Але вона була така прекрасна і пахла так ніжно, що кожен, кому довелося побачити її, забував про свої біди.

А ще у принца був соловей, і співав він так, ніби знав усі мелодії на світі, і пісні його були дивовижною насолодою для слуху.

Принц вирішив подарувати троянду і солов'я принцесі. Слуги поклали їх у срібні скриньки і відправили до палацу.

Побачивши подарунки, принцеса радісно заплескала в долоні. Відкрили першу скриньку і вийняли звідти чудову троянду.

– Як вона чарівна! – сказали фрейліни та імператор. – Яка чудова робота!

Принцеса доторкнулася до троянди і трохи не заплакала.

– Який жах! – сказала вона. – Троянда не штучна, а справжня!

– Який жах! – повторили за нею фрейліни.

Відкрили другу скриньку, і соловей відразу заспівав.

– Але ж це не штучний, а справжній птах! – вигукнула принцеса. – Жахливо! Випустіть його, хай він летить собі!

Тоді принц вимазав собі обличчя чорною фарбою, насунув шапку на самі брови і прийшов до імператорського палацу.

– Чи не дасте ви мені роботу? – запитав він імператора.

– Багато вас таких! – почув у відповідь. – Але, мабуть, залишайся: мені якраз потрібний свинопас!

Принц поселився в жалюгідній комірчині поряд зі свинарнею. До вечора він змайстрував горщик і прикрасив його бубонцями. Коли в ньому варили їжу, бубонці дзвеніли, награючи пісеньку. А якщо потримати над парою руку, можна було дізнатися, що кожен житель міста готує сьогодні на обід!

Одного разу принцеса разом з фрейлінами пішла на прогулянку і почула чудову музику. Вона навіть зупинилася: це була та сама мелодія, яку вона вміла награвати на фортепіано!

– Який освічений свинопас! – сказала вона. – Запитайте у нього, скільки коштує цей інструмент!

Одна з фрейлін пішла на чорний двір.

– Скільки ти хочеш за свій горщик? – запитала вона свинопаса.

– Десять поцілунків принцеси! – відповів той.

– Це неможливо! – обурилася фрейліна.

– Дешевше не вийде!

– Скільки він просить? – нетерпляче запитала принцеса, коли фрейліна повернулася.

– О, це жахливо! – вигукнула фрейліна.

І пошепки переказала принцесі слова свинопаса.

Принцеса розгнівалася, але тут знову почувся дзвін бубонців, і грали вони так чудово!

– Чи не візьмеш ти десять поцілунків від моїх фрейлін? – звернулася принцеса до свинопаса.

– Е, ні! – відповів свинопас. – Горщик коштує рівно десять поцілунків принцеси!

– Нечема! – сказала принцеса. – Станьте навколо, щоб нас ніхто не побачив! – веліла вона фрейлінам.

Фрейліни обступили її, свинопас отримав десять поцілунків принцеси, а принцеса – горщик.

Цілий вечір і наступний день горщик був на вогні, і незабаром принцеса і фрейліни дізналися, що готується на кожній кухні міста. Фрейліни стрибали з радості:

– Ми знаємо, у кого сьогодні суп і млинці, а в кого каша й котлети!

А свинопас тим часом змайстрував калаталку, яка могла грати всі

танці, які тільки є на світі.

– Я ніколи не чула нічого кращого! – зауважила принцеса, прогулюючись садом. – Запитайте свинопаса, скільки він хоче за цей інструмент.

– Сто поцілунків принцеси! – відповів свинопас.

– Він жахливий! – сказала принцеса і пішла доріжкою геть, але раптом передумала.

– Добре! – сказала вона. – Я дам йому десять поцілунків, як і вчора!

Проте свинопас не погодився.

– Сто поцілунків принцеси! – повторив він фрейліні. – Якщо ні – калаталка залишиться у мене.

І знову фрейліни обступили принцесу, а свинопас почав її цілувати.

– А це що таке біля свинарні? – запитав імператор, вийшовши на балкон. – Що це знову вигадали фрейліни! Треба піти подивитися!

Він спустився в сад, підкрався до фрейлін, але вони лічили поцілунки і тому його не помітили.

– Це що таке?! – закричав імператор, побачивши, що свинопас цілує принцесу. – Що за жарти?! – І пожбурив у них черевиком. – Забирайтеся геть! – закричав імператор.

Він дуже розгнівався і вигнав принцесу і свинопаса зі своєї країни.

– Яка ж я нещасна! – плакала принцеса.

А свинопас зайшов за дерево, стер з обличчя чорну фарбу, скинув брудний одяг та шапку і постав перед принцесою у своєму колишньому вбранні.

– Ти не захотіла вийти заміж за чесного принца! – сказав він. – Ти не зрозуміла, які чудові соловей і троянда, а свинопаса цілувала, щоб отримати дурні іграшки! Так тобі й треба!

І він пішов у своє королівство.

Маленький Тук

Жив-був маленький Тук. Туку доводилося няньчити свою сестричку Густаву, яка була набагато меншою за нього, і разом із тим вивчати уроки, а ці дві справи ніяк не виходили одночасно. Бідолашне хлоп'я тримало сестричку на колінах і співало їй пісеньки, намагаючись вивчити завдання з географії. На завтра задано було вивчити всі міста в Зеландії і знати про них усе, що тільки можна.

Нарешті повернулася його мати, яка ходила кудись, і взяла Густаву. Тук – бігом до вікна та до книжки, і читав, читав, аж мало не осліп: у кімнаті ставало все темніше і темніше, а матері не було за що купити свічку.

– Он іде стара прачка, – промовила мати, дивлячись у вікно. – Вона й сама ледве ходить, а тут ще доводиться нести відро з водою. Будь гарним хлопчиком, Тук, побіжи та допоможи бабусі!

Тук зараз же побіг і допоміг, але, коли повернувся в кімнату, було вже зовсім темно. Довелося йому лягати спати. За ліжко Тукові правила стара дерев'яна лава зі спинкою і з ящиком під сидінням. Він ліг, але все не полишав думати про свій урок: про міста Зеландії і про все, що розповідав про них учитель. Треба було б йому ще раз прочитати урок, та було вже пізно, і хлопчик сунув книжку собі під подушку: він чув, що це чудовий засіб для того, щоб краще запам'ятати урок, хоч надто покладатись на нього, звичайно, не можна.

І ось Тук лежав у ліжку і все думав, думав… Раптом хтось поцілував його в очі і в губи – він у цей час і спав і нібито не спав, – і він побачив перед собою стареньку прачку. Вона ласкаво подивилася на нього і сказала:

– Гріх був би, коли б ти не знав завтра свого уроку. Ти допоміг мені, тепер і я допоможу тобі. А Господь не залишить тебе без своєї допомоги ніколи!

Тієї ж миті сторінки книжки, що лежала під головою Тука, зашелестіли і почали перевертатися. Потім пролунало:

– Куд-куда!

Це була курка, та ще з міста Кеґе!

– Я курка з Кеґе! – І вона сказала Тукові, скільки в Кеґе мешканців, а потім розповіла про битву, яка тут відбувалася, – це було навіть зайве: Тук і без того знав про це.

– Коррамба! – і щось гупнуло.

Це впав на ліжко дерев'яний папуга, що правив за мішень у товаристві стрільців міста Преєте. Птах сказав хлопчикові, що в цьому місті стільки ж мешканців, скільки у нього рубців на тілі, і похвалився, що Торвальдсен був свого часу його сусідом.

– Буме! Я славлюся чудовим місцем розташування!

Але маленький Тук уже не лежав у ліжку, а раптом опинився верхи на жеребці, який рвонув у галоп. Він сидів позаду вирядженого лицаря у блискучому топхельмі,[1] з розмаяним на вітрі султаном. Вони проїхали ліс і опинилися у старовинному місті Вордіпґборзі. Це було велике і повне руху місто; на пагорбі міста височів королівський замок. Вікна в ньому яскраво світились, адже в замку давали бал. Король Вальдемар танцював у колі розкішних молодих фрейлін.

Та ось настав ранок, і, ледве зійшло сонце, місто з королівським замком розтануло, вежі зникли одна за одною, і наостанок на пагорбі залишилася тільки одна вежка, а саме містечко стало маленьким, бідним. Школярі, що поспішали до школи з книжками під пахвами, говорили: «У нас у місті дві тисячі мешканців!» – але насправді їх стільки не було.

Маленький Тук знов опинився в ліжку; йому здавалося, що він марить наяву; хтось знову стояв біля нього.

– Маленький Тук! Маленький Тук! – почулося йому. Це говорив маленький морячок, нібито юнга, а все-таки не юнга. – Я привіз тобі привіт з Корсера. Ось місто з майбутнім! У нього свої поштові карети і пароплави. Колись його вважали жалюгідним містечком, але ця думка вже застаріла. «Я лежу на морі! – каже Корсер. – У мене є шосейні дороги і парк! Я народив на світ поета, та ще якого веселого, адже не всі поети веселі! Я навіть збирався послати один зі своїх кораблів у плавання навколо всієї земної кулі!.. І як дивно я пахну, від самих міських воріт! Це тому, що всюди квітнуть чудові троянди!»

Маленький Тук поглянув на них, і в очах у нього зарябіло від червоних і зелених кольорів. А коли хвилі барв уляглися, він побачив порослу лісом кручу над невидимим фіордом. Над кручею підносився старий монастир з високими гострими вежами і шпилями. Згори збігали дзюркотливі струмки. А біля джерела сидів старий король; сива голова його з довгими кучерями була увінчана золотою короною. Це був король Роар, ім'ям якого і названо було джерело, а за джерелом і місто поблизу Роскілле. Стежкою, що вела до монастиря, йшли, тримаючись за руки, всі королі і королеви Данії, увінчані золотими коронами. Орган грав, струмки джерела повторювали за ним наспів. Маленький Тук дивився і слухав.

– Не забудь про стани! – сказав король Роар.

Раптом усе зникло. Та куди ж це все пропало? Немов перегорнули сторінку в книжці! Перед хлопчиком стояла старенька полільниця, вона прийшла з міста Cope, – там трава росте навіть на площі. Вона накинула на голову і на спину свій сірий полотняний фартух; фартух був геть мокрий – мабуть, ішов дощ.

– Так! – сказала вона і розповіла йому про забавні комедії Хольберга, про короля Вальдемара та єпископа Абсалона, потім раптом уся зіщулилася, захитала головою, немов збираючись стрибнути, і заквакала. – Ква! Ква! Ква! Як вогко, мокро і тихо в Cope! Ква! – Вона обернулася в жабу. – Ква! – І вона знову стала жінкою. – Треба одягатися відповідно до погоди! – мовила вона. – Тут вогко-вогко! Моє місто схоже на пляшку: увійдеш у горлечко, звідти ж треба і вийти. Раніше воно славилося чудовою рибою, а тепер на дні «пляшки» – червонощокі хлопці; вони вивчають тут різні премудрості: грецьку, єврейську… Ква!

Хлопчикові почулося не то квакання жаб, не то шльопання чобіт по болоту: все той самий звук, одноманітний і нудний, під який Тук і заснув міцним сном. І добре зробив.

Але й тут йому наснився сон, – інакше що ж усе це було? Блакитноока, білява і кучерява сестричка його, Густава, раптом стала дорослою чарівною дівчиною, і, хоча ні в неї, ані в нього не було крил, вони полетіли разом у повітрі над Зеландією, над зеленими лісами і блакитними водами.

– Ти чуєш крик півня, маленький Тук? Кукуріку! Ось із бухти Кеґе полетіли кури! У тебе буде пташиний двір, великий-превеликий! Тобі не доведеться бідувати! Ти, як мовиться, уб'єш бобра і станеш багачем, щасливою людиною! Твій будинок височітиме, як вежа короля Вальдемара, буде багато прикрашений такими ж мармуровими статуями, як ті, що створені поблизу Преєте. Ти розумієш мене? Твоє ім'я облетить увесь світ, як корабель, який хотіли відправити з Корсера, а в Роскілле – «Пам'ятай про стани!» – сказав король Роар – ти говоритимеш добре і розумно, маленький Тук! Коли ж нарешті зійдеш у могилу, спатимеш у ній тихо…

– Як у Cope! – додав Тук і прокинувся.

Був ясний ранок, він нічогісінько не пам'ятав зі своїх снів, та й не треба було – нічого заглядати вперед.

Він схопився з ліжка, взявся до книжки і швидко вивчив свій урок. А стара прачка просунула в двері голову, кивнула йому і сказала:

– Спасибі за вчорашнє, голубчику! Хай Господь здійснить найкращий твій сон.

А маленький Тук і не знав, що йому снилося, зате знає це Господь Бог!

Комірець

Комірець давно вже досяг шлюбного віку, але нареченої в нього не було. Одного разу його кинули у прання разом із панчішною підв'язкою.

– Які ви граційні та гарні! – розсипався в компліментах комірець. – Такої краси я ще ніколи не бачив. Ви дозволите з вами познайомитися?

– Не варто! – відрізала підв'язка.

– А де ви живете?

– Я прошу вас, не треба зі мною заговорювати! – белькотала підв'язка.

– Але бачити таку красуню й мовчати – неможливо! – увивався коло неї комірець.

– Ах, ви не могли б залишатись на місці? – вигукнула підв'язка. – Ви точнісінько як справжній чоловік!

– Я ще й денді! – додав комірець. – У мене шевська підставка і гребінка є!

І хоча щасливим володарем цих аксесуарів був не він, а його господар, комірець не переставав вихвалятися.

– Відійдіть! – наполягала підв'язка.

– Недоторка! – відгукнувся комірець.

Аж ось його вийняли з таза, накрохмалили, а коли висох, поклали на прасувальну дошку, взяли гарячу праску…

– Вдовичко! – перейшов комірець на праскову плитку. – Я весь палаю від вашого дотику. Будьте мені за дружину!

– Ах ти, обідранець! – Праскова плитка пихато пройшлася по комірцю.

Комірець трохи зносився по краях. Ножиці були покликані підрівняти їх.

– Ви, певне, відома балерина? Бач, як гарно витягуєте ніжки! Людям з вами не зрівнятися! – привітав комірець новий об'єкт свого вподобання.

– Так і є! – відповіли ножиці.

– Вам личить бути графинею! – розійшовся комірець. – Я можу запропонувати вам лише господаря-денді, шевську підставку і гребінку, але як би я хотів дати вам графство…

– Сватів засилаєте?! – розгнівались ножиці і покраяли його.

– З наречених залишилася тільки гребінка! – підсумував комірець. – Міледі, у якому чудовому стані ваші зубки!.. Чи входив до ваших планів законний шлюб?

– Авжеж! – відповіла гребінка. – Я заручена з шевською підставкою!

– Заручені? – розлютився комірець.

Позбувшись останньої претендентки, він роздумав одружуватись.

З часом комірець разом з іншим ганчір'ям опинився на паперовій фабриці. Це був справжній салон для різношерстого товариства; тонке полотно традиційно трималося подалі від грубого. У кожної ганчірки була сила-силенна історій, не кажучи вже про хвалькуватого комірця.

– Скільки в мене було наречених! – нахабно брехав він. – Проходу не давали, адже підкрохмалений я здавався завзятим денді! У моєму розпорядженні були особисті шевська підставка і гребінка. О, моє перше кохання – зав'язка: тонка, ніжна, м'яка! Бідолаха кинулася через мене в таз! А одну вдовичку я довів просто-таки до кипіння… Досить було її кинути – і вона почорніла з горя! А балетна прима… вона завдала мені глибокої рани, чортиця! Моя люба гребінка так сохла за мною, що залишилася без зубів! Мені й справді є що згадати!.. Але найближче до серця я взяв учинок підв'язки, тобто зав'язки, що кинулася через мене в таз.

я не без гріха!.. Саме час мені почати життя з чистого аркуша! Збулося, як він того й хотів: усе ганчір'я перетворилося на білий папір, а комірець, як завзятий хвалько, – на цей самий аркуш.

Метелик

Надумав метелик одружитися. Звісно, з найгарнішою квіточкою.

Він розглянувся: квіти трималися на своїх стеблинках скромно, як справжні наречені. Але як вибрати з цього розмаїття найкращу?

Втомившись перейматися цим, метелик підлетів до польової ромашки. Французи називають її Маргаритою. Вважається, що вона придатна для ворожіння. Так і є. Закохані обривають її пелюстки: «Любить? Не любить?»

– Матінко Маргарито, польова ромашко! – звернувся до неї метелик. – Ви знана ворожка! Хто моя суджена?

Але ромашка стиснула пелюстки і нічого не сказала: адже вона сама була нареченою, тож не стерпіла «матінки». Метелик так і полетів ні з чим з твердим наміром самому шукати ідеальну квітку.

Цієї весни вдалися проліски і крокуси.

– Гарні, – похвалив метелик, – але їхній красі бракує зрілості!

Метелик, як і решта молодих хлопців, віддавав перевагу дещо старшим панночкам.

Роздивившись анемони, він визнав їх гіркуватими. Фіалки здалися йому занадто сентиментальними. Тюльпани були дуже розчепурені. Нарциси – простачки. У липового цвіту забагато родичів. Яблуневі квіти дуже легковажні – не для шлюбу. Зате горошок він уподобав: біло-рожевий, повнокровний і витончений одночасно, він, безперечно, стане прикрасою кухні. Метелик майже вже запропонував одружитися, коли помітив поряд із нареченою стручок з усохлою квіткою.

– Хто це? – поцікавився метелик.

– Моя сестра, – зізнався горошок.

– А отже, і ви в майбутньому, – мовив метелик, і тільки його й бачили.

Наступними на ярмарку наречених були квітки жимолості. Але їхні видовжені жовті обличчя лише налякали жениха.

Пори року змінювали одна одну, а метеликові пошуки так і не увінчалися успіхом. Осінь подарувала йому нові квіти в ошатних убраннях, але метелик зупинив свій вибір на кучерявій м'яті.

– Вона не може похвалитися квітами, але вона – самі пахощі.

Проте м'ята відхилила його сватання:

– Залишімося друзями. Адже ми немолоді. Хто ж одружується на схилі віку?!

Хтозна, якби метелик не перебирав нареченими, може, і не залишився б до старості літ бурлакою…

Дощі і заморозки не змусили себе чекати. Піднявся вогкий вітер. Погода не для прогулянок в літньому вбранні. Метелик залетів у натоплену кімнату і там наздоганяв літо. Але довго він не витримав!

– Я жадаю сонця, свободи. Я душу дияволові продам за найпоганішу квітку! – мовив метелик, розпрямив крила і вдарився об шибку.

Його відразу ж помітили, захоплено ахнули і на шпильці посадили в коробочку з іншими дивовижами.

– Відтепер я сиджу на стеблинці подібно до квітів! – міркував уголос метелик. – Чи про це я мріяв? Але є ілюзія одруженого статусу: теж міцно сидиш.

– Жалюгідна втіха! – схилили голівки кімнатні квіти.

«Кімнатним квітам довіряти не можна! – вирішив метелик. – Вони дуже багато що перейняли у людей».

Найпрекрасніша троянда світу

У саду однієї могутньої королеви були зібрані квіти усіх пір року, всіх частин світу. Та найбільше тут було троянд, улюблених квітів королеви, троянд усіх сортів і видів – від дикої і колючої шипшини із запашним листям до найгарніших троянд Провансу. Вони плелися по стінах палацу, обвиваючи колони й вікна, пробиваючись у коридори, і тягнулися аж до стель палацових покоїв. Яка чарівна багатоманітність запахів, форм і барв була в саду королеви!

Але в самому палаці панували смуток і горе. Королева лежала на смертельній постелі; лікарі пророкували їй близьку смерть.

– Єдиний засіб урятувати королеву, – мовив один із лікарів, – принести їй найпрекраснішу троянду світу, емблему найчистішої любові. Королева не помре, якщо побачить цю троянду, перш ніж закриє очі навіки.

І ось усі від малого до великого кинулися до постелі королеви з найрізноманітнішими трояндами, але, на жаль, серед них не було тієї, яка б дарувала їй зцілення. Та троянда квітнула в садах любові! Але якою саме вона була?

І співаки співали про найпрекраснішу троянду світу, але кожен співав про свою. Тоді кликнули клич по всій країні, звернулися до всіх сердець, що б'ються любов'ю.

– Ніхто ще не назвав справжньої троянди! – мовив мудрець. – Ніхто не вказав, де вона квітне. Не з труни Ромео і Джульєтти, не з могили Вальборги виросла вона, – хоча троянди з їхніх могил вічно даруватимуть солодкий аромат у переказах і піснях, – не із закривавлених мечів Вінкельріда, не зі священної крові, що бризнула з грудей героя, який поліг за батьківщину свою, – хоч і немає смерті солодшої за цю, немає троянди червонішої, ніж пролита за вітчизну крові! І не їй присвячує своє молоде життя людина, що проводить роки за роками, цілі дні і довгі безсонні ночі, доглядаючи за магічною трояндою науки!

– Я знаю, де квітне та троянда! – мовила щаслива мати, що прийшла до постелі королеви з маленькою дитиною на руках. – Я знаю, де треба шукати найпрекраснішу троянду світу – емблему вищої, найчистішої любові. Вона квітне на рум'яних щічках моєї гарненької крихітки, коли вона, підкріпившись сном, розплющує веселі оченята і з любов'ю та ніжністю усміхається мені!

– Ця троянда прекрасна, але є ще прекрасніша! – мовив мудрець.

– Авжеж, набагато прекрасніша! – мовила одна із жінок. – Я бачила її. Священнішої за цю троянду немає на світі, але вона була бліда, як пелюстки чайної троянди. Я бачила її на щоках королеви; вона зняла свою королівську корону і ходила всю довгу, нестерпну ніч, заколисуючи своє хворе дитя, плачучи над ним, цілуючи його і молячись за нього, як тільки може молитися мати в години страху за свою дитину!

– Священна біла троянда скорботи, велика влада її, але все-таки це не та троянда!

– Я бачив її, найпрекраснішу троянду світу, бачив перед вівтарем Господнім! – мовив благочестивий старий єпископ. – Вона сяяла, як світле обличчя ангела. Молоді дівчата йшли до причастя, щоб поновити обітницю, дану під час хрещення, і на їхніх свіжих щічках квітнули червоні і білі троянди. І ось перед вівтарем стояла одна молода дівчина; всію душею, повною небесної чистоти і любові, підносилася вона до Бога. Ось вона – чистісінька, вища любов!

– Благословенна така любов, але все-таки ніхто не назвав ще найпрекраснішої троянди світу! – мовив мудрець.

Раптом до кімнати увійшов маленький синок королеви; в його очах бриніли сльози, щоки були вологі; він ніс у руках велику розкриту книгу в оксамитовій оправі зі срібними застібками.

– Мамо! – мовив хлопчик. – Послухай, що я тільки-но прочитав!

І дитя сіло коло ліжка хворої і прочитало з книги про того, хто добровільно помер на хресті ради порятунку всіх людей, навіть ради поколінь, які ще не народилися!

– Немає понад цю любов!

І щоки королеви зарожевіли, очі широко розплющились: вона побачила, що з аркушів книги виросла раптом найчудовніша троянда світу, жива подоба тієї, що виросла з крові Христа, пролитої на хресті!

– Я бачу її! – мовила вона. – І довіку не помре той, хто бачив цю троянду, найпрекраснішу троянду світу!

Нове вбрання короля

Жив колись король, який найбільше за все любив нове вбрання. Сталося так, що до міста, де жив король, приїхали двоє шахраїв. Вони назвали себе ткачами й оголосили, що можуть виткати кращу в світі тканину. Вони казали, що вбрання, пошите з неї, стає невидимим для будь-якої людини, яка жахливо дурна або сидить не на своєму місці.

Король зрадів і звелів дуже добре заплатити шахраям за те, щоб вони швидше виткали чудесну тканину.

Шахраї вдавали, що працюють до пізньої ночі, вимагали найтоншого шовку та найчистішого золота, але на їхніх верстатах нічого не було. Вони тільки прикидалися, що тчуть нитки, яких не існувало.

Король хотів подивитися на їхню роботу, але відразу ж злякався, що не побачить чудової тканини. А виказати себе дурнем або таким, що не годиться для свого місця, йому не хотілося, от він і послав до шахраїв свого чесного старого міністра.

Міністр прийшов до шахраїв і нічогісінько не побачив!

«Невже я не годжуся для свого місця? Невже я дурний? – злякано подумав він. – Ні, не можна зізнаватися!»

– Як це прекрасно! – сказав старий міністр.

Посилав король до шахраїв і інших міністрів, але всі вони запевнювали, що прекраснішої тканини та вправніших майстрів ніколи не бачили.

Незабаром усе місто обговорювало чудову тканину. І от сам король наважився нарешті подивитися на неї.

На верстатах не було жодної нитки, а шахраї з усієї сили робили вигляд, що працюють!

«Невже я не годжуся для свого місця?» – злякався король.

– Як гарно! – сказав він.

І всі придворні закивали головами і сказали:

– Ця тканина прекрасна, ваша величносте! Зшийте з неї вбрання до завтрашньої процесії!

І король надав кожному з шахраїв звання придворного ткача.

Цілу ніч шахраї вдавали, що знімають тканину з верстатів, ріжуть її ножицями, шиють голкою без нитки, і нарешті сказали, що вбрання готове!

– Поміряйте вбрання, ваша величносте! – сказали шахраї.

Король роздягнувся, і шахраї вдали, ніби надягають на нього нове вбрання, застібають камзол, поправляють мантію…

– Як вам личить! Як чудово сидить! – на один голос сказали придворні.

А король крутився перед дзеркалом.

– Я готовий до процесії, – сказав король.

Король крокував на чолі процесії, а люди на вулицях міста казали:

– Нове вбрання короля і справді неперевершене!

Ніхто не хотів зізнатися, що нічого не бачить, адже це означало б, що він або дурний, або сидить не на своєму місці.

– А король голий! – крикнув раптом якийсь малюк.

– Послухайте, що він говорить! Це каже невинна дитина! – сказав його батько.

І від одного до іншого почали передавати:

– Король голий! Малюк каже, що король голий!

– Король голий! – закричали нарешті всі люди.

Королю стало недобре: йому здалося, що люди мають рацію. Та він йшов іще поважніше, а камергери несли за ним шлейф, якого не існувало.

Стійкий олов'яний солдатик

Були колись двадцять п'ять олов'яних солдатиків. Рушниця на плечі, груди колесом, мундир червоний, відвороти сині, пуговки блищать… Чудові солдатики! їх подарували маленькому хлопчикові на день народження. Хлопчик заплескав у долоні й заходився розставляти їх на столі.

Двадцять чотири були зовсім однакові, а двадцять п'ятий солдатик виявився одноногим. Його відливали останнім, і олова трохи не вистачило. Проте він і на одній нозі стояв так само твердо, як інші на двох.

На столі було багато іграшок. Та найкращим був картонний палац. Крізь його віконця можна було зазирнути всередину і побачити всі кімнати. Перед палацом лежало кругле люстерко – воно було наче справжнє озеро, і навколо нього стояли маленькі зелені дерева. По озеру плавали воскові лебеді.

Найгарнішою була хазяйка палацу. Вона теж була вирізана з картону. На ній була батистова спідничка, блакитний шарф, а на грудях – блискуча брошка.

Красуня стояла на одній ніжці, простягнувши вперед руки, – вона була танцівницею. Другу ніжку вона підняла так високо, що олов'яний солдатик вирішив, ніби красуня теж однонога.

«От би мені таку дружину!» – подумав він і причаївся за табакеркою, що стояла на столі.

Звідси солдатик чудово бачив прекрасну танцівницю, яка весь час стояла на одній ніжці й жодного разу навіть не похитнулася!

Уночі, коли всі люди полягали спати і в будинку стало тихо, іграшки влаштували бал. Навіть лускунчик заходився перекидатися, а грифель танцював на дошці, залишаючи на ній білі сліди! Здійнявся такий галас, що в клітці прокинулася канарка і почала балакати своєю мовою так швидко, як тільки могла, та ще й віршами.

Тільки одноногий солдатик і танцівниця не ворушилися.

Вона стояла на одній ніжці, а він застиг із рушницею, наче вартовий, і не відводив від красуні очей.

Пробило дванадцяту. І раптом розчинилася табакерка.

У цій табакерці сидів маленький злий троль. Він вистрибнув із табакерки й озирнувся навколо.

– Агов! – крикнув троль олов'яному солдатикові. – Танцівниця надто гарна для тебе!

Та олов'яний солдатик вдав, ніби нічого не чує.

– Гаразд, ти мене ще згадаєш! – сказав троль.

Уранці, коли діти прокинулися, вони знайшли одноногого солдатика за табакеркою й поставили його на вікно.

Раптом вікно розчахнулося, і солдатик полетів із третього поверху вниз головою. У вухах засвистіло. Хвилини не минуло – і він уже стирчав із землі догори ногою. Хлопчик і служниця відразу ж кинулися шукати солдатика, та скільки не нишпорили по землі, так і не знайшли. Звичайно, якби солдатик крикнув: «Я тут!» – його б відразу відшукали. Та він вважав негідним кричати на вулиці – адже він носив мундир і був солдатом.

І тут раптом почалася злива!

По вулиці розповзлися широкі калюжі, потекли швидкі ручаї. А коли нарешті дощ скінчився, прибігли двоє вуличних хлопчиськ.

– Дивись, – сказав один із них. – Це олов'яний солдатик!.. Відправимо його в плавання!

Вони зробили з газети човник, посадовили в нього олов'яного солдатика і спустили в канавку.

Човник поплив, а хлопчики бігли поруч, плескаючи в долоні.

Вода в канаві так і вирувала після зливи! Човник то пірнав, то злітав на хвилю, то його кружило, то несло течією.

Олов'яний солдатик увесь тремтів, але тримався стійко, як і належить справжньому солдату.

І от човник занесло під широкий міст, і стало дуже темно.

Раптом з-під мосту вистрибнув великий водяний щур.

– Ти хто такий? – закричав він. – Покажи паспорт!

І він з усієї сили загрібав лапами, щоб наздогнати солдатика. Але човник несло так швидко, що навіть щур не міг наздогнати його. Нарешті олов'яний солдатик побачив попереду світло. Міст скінчився.

Але тут почувся такий гуркіт, що будь-хто злякався б. За мостом вода шумно падала донизу – просто до широкого бурхливого каналу!

Зупинитися було неможливо. Човник із олов'яним солдатиком винесло в канал. Хвилі кидали його то вгору, то вниз, але солдатик, як і раніше, тримався хоробро і навіть оком не змигнув.

Раптом човник закрутився на місці, зачерпнув воду бортом і незабаром заповнився водою до самого краю.

Врешті вода накрила солдатика з головою. Він приготувався гідно зустріти смерть.

Та раптом із води випірнула велика рибина і проковтнула солдатика разом із рушницею.

Темно було в шлунку риби, темніше, ніж під мостом! Та олов'яний солдатик і тут тримався стійко і ще міцніше стиснув рушницю. Так він пролежав досить довго.

Раптом рибина почала кидатися з боку в бік, пірнати, звиватися, стрибати й нарешті завмерла.

Ніби блискавка спалахнула в темряві.

Потім стало зовсім світло, і хтось закричав:

– Оце так! Олов'яний солдатик!

Виявляється, рибину спіймали, відвезли на ринок, потім вона потрапила до кухні. Куховарка розпорола їй черево, побачила олов'яного солдатика й понесла його до кімнати.

Усі мешканці будинку збіглися подивитися на мандрівника. Солдатика поставили на стіл, і – диво! – він побачив ту саму кімнату, того самого хлопчика… На столі так само височів картонний палац, на порозі якого стояла красуня танцівниця…

Олов'яний солдатик, не моргаючи, дивився на танцівницю, танцівниця дивилася на нього, і обидва мовчали.

Раптом найменший хлопчик схопив його й невідомо чому кинув просто до комину. Мабуть, це були каверзи злого троля з табакерки.

У комині палали дрова, і олов'яному солдатикові стало дуже спекотно. Він відчував, що горить. Барви збігли з його обличчя, він увесь вилиняв…

Але і у вогні він тримався прямо, міцно стискав рушницю і не відводив очей від своєї красуні. А танцівниця дивилася на нього. Солдатик відчував, що тане…

Двері до кімнати розчахнулися, протяг підхопив прекрасну танцівницю, і вона пурхнула просто в комин до олов'яного солдатика. Полум'я охопило її – і кінець. І олов'яний солдатик зовсім розплавився.

Наступного дня служниця вигрібала з комину попіл і знайшла грудочку олова, схожу на сердечко, і обгорілу брошку.

От і все, що лишилося від стійкого олов'яного солдатика і красуні танцівниці.

Вільгельм Гауф

Карлик Ніс

Водному великому місті жив із дружиною Ганною один швець. Цілий день він сидів на розі вулиці, лагодив черевики й робив нові.

Дружина його торгувала садовиною й городиною, і покупців у неї було багато, бо вона вміла краще за всіх розкласти й показати свій товар. Вони мали сина, вродливого хлопчика, який зазвичай допомагав жінкам і кухарям донести куплене додому.

Господарям цих кухарів подобалося, коли в дім приводили такого вродливого хлопчика, і вони завжди щедро його обдаровували.

Одного разу шевцева дружина сиділа, як звичайно, на ринку. Перед нею стояло кілька кошиків з овочами, травами та насінням, ранніми грушами, яблуками й абрикосами. Якоб – так звали хлопчика – сидів поруч із нею й вигукував:

– Егей, панове, подивіться, яка чудова капуста, як дивовижно пахнуть оці прянощі! Ранні груші, господині, ранні яблука та абрикоси! Купуйте!

Повз них проходила якась стара жінка, обдерта, обшарпана. У неї було маленьке личко, усе в зморшках, червоні очі й гачкуватий довгий ніс. Вона йшла, спираючись на довгий костур, накульгуючи та шкандибаючи.

Шевцева дружина вже шістнадцять років щодня сиділа на ринку, та жодного разу не бачила цієї старої.

– Погляньмо на травки, чи є в тебе те, що мені потрібне, – сказала стара і, порпаючись своїми коричневими, потворними руками в кошику з травами, почала витягати звідти довгими пальцями жмутки, що були так гарно складені, а тоді підносити їх один за одним до носа та обнюхувати з усіх боків.

У шевцевої дружини надривалося серце, коли вона дивилася на те, як обходилася з її рідкісними травами ця баба. Але вона не наважувалася нічого сказати, бо перевірити крам – право покупця, а крім того, вона чомусь боялася старої. Переривши весь кошик, та пробурмотіла:

– Сміття, а не товар. Хіба ж так було п'ятдесят років тому! Сміття, а не товар!

– Та ти ж просто безсовісна баба! – вигукнув Якоб. – Спершу ти запускаєш свої бридкі пальці в чудові трави і мнеш їх, тоді підносиш до свого довгого носа, після чого нікому, хто це бачив, не захочеться їх купувати, а тепер ти ще називаєш наш товар сміттям! Але ж кухар самого герцога все купує в нас!

Стара скоса глянула на нього, гидко засміялась і хрипко сказала:

– Тобі, значить, не подобається мій ніс, мій красивий довгий ніс? Ну що ж, і в тебе виросте на обличчі такий самий – аж до підборіддя.

Із цими словами вона взялася до кошика, де лежала капуста. Беручи в руку найгарніші білі головки, вона стискала їх так, що вони аж рипіли, тоді кидала їх абияк назад у кошик і знову казала:

– Сміття, а не товар!

– Не труси так гидко головою! – злякано крикнув хлопчик. – Адже шия в тебе не товща за качан, чи довго їй переломитися?

– Тобі не подобаються тонкі шиї? – пробурмотіла стара зі сміхом. – Ну що ж, ти й зовсім не матимеш шиї; голові доведеться ввійти в плечі, щоб не звалитися з тільця.

– Досить вам верзти дурниці! – сказала шевцева дружина. – Якщо ви хочете щось купити, то покваптеся.

– Гаразд! – вигукнула стара, кинувши на неї лютий погляд. – Я куплю в тебе ці шість головок капусти. Але дозволь своєму синочкові принести мені товар додому. Я заплачу йому.

Хлопчик не хотів іти з нею й заплакав. Але мати суворо наказала йому віднести капусту і не покладати такий тягар на стару слабку жінку. Він скорився й пішов за старою з ринку.

У віддаленій частині міста вона нарешті зупинилася біля трухлявої хижі.

Вийнявши з кишені старий іржавий гачок, вона спритно вставила його в маленьку замкову щілину, і двері зі скреготом відчинились. А всередині стеля та стіни були мармурові, начиння – з найкращого чорного дерева з прикрасами із золота й каміння, а підлога – скляна і така гладенька, що хлопчик послизнувся і впав. А стара вийняла з кишені срібну сопілочку і дмухнула в неї. Тієї ж миті сходами спустилися кілька морських свинок. Ходили вони рівно, на двох лапках, узутих у горіхові шкаралупки, а вдягнені були по-людськи і навіть носили модні капелюхи.

– Де ви поділи мої черевики? – крикнула стара й почала лупцювати їх палицею. – Чи довго мені ще так стояти?

Свинки швидко побігли сходами вгору й повернулися з двома шкаралупами кокосового горіха, вистеленими всередині шкірою, які спритно взули старій на ноги.

Тепер її кульгавості та шкандибання наче й не було. Вона відкинула палицю і заковзала скляною підлогою, тягнучи за собою за руку Якоба. Нарешті вона зупинилася в кімнаті, що нагадувала кухню.

– Сідай, – сказала стара, притиснувши хлопчика до кутка одного з диванів і поставивши перед ним стіл так, аби Якоб уже не міг вибратися. – Тепер я маю дати тобі щось у винагороду. Я зварю такого супчику, який запам'ятається тобі на все життя.

Вона знову дмухнула в сопілочку, і з'явилася сила морських свинок. На них були фартухи, а за поясами стирчали ополоники та кухонні ножі. Тоді прибігла ціла ватага білок. На них були широкі турецькі штани та зелені оксамитові шапочки, вони ходили на задніх лапах. Це були, напевно, кухарчата. От зринуло полум'я, от щось закуріло й закипіло на сковорідці, і приємний запах розійшовся кімнатою.

У горщику забулькало й закипіло, з нього пішла пара, і піна побігла у вогонь. Стара зняла горщик, вилила вариво у срібну миску й поставила її перед Якобом.

Суп був чудовим на смак. Він пахтів травами та прянощами, був кисло-солодкий і дуже міцний.

Коли Якоб доїдав останні краплі цього чудового супу, морські свинки запалили арабські пахощі, і кімнатою попливли синюваті клуби диму. Запах п'янив хлопчика, і нарешті він заснув на дивані старої.

Йому снилося, ніби стара зняла з нього одяг і начепила на нього білячу шкурку. Тепер він міг, як білка, стрибати й лазити. Він дружив з іншими білками та морськими свинками і служив із ними в старої. Спершу він мав змащувати олією й натирати до блиску кокосові шкаралупи, які баба взувала замість черевиків.

Приблизно за рік, снилося йому, він мав іще з кількома білками ловити порошинки в сонячних променях і просіювати їх крізь тонесеньке волосяне сито. Стара вважала порошинки найніжнішою річчю на світі, і хліб для неї пекли з порошинок.

Іще за рік його було переведено до слуг, які збирали старій воду для пиття. Білки, і з ними Якоб, мали вичерпувати шкаралупками лісових горіхів росу із троянд, і саме вона слугувала старій питною водою. А оскільки пила стара дуже багато, робота у водоносів була важка.

За рік його приставили обслуговувати будинок. Його обов'язком було утримувати в чистоті підлогу. А що підлога була зі скла і будь-яка цяточка на ній впадала в око, робота ця була зовсім не легка. Доводилося терти підлогу щітками і, прив'язавши до ніг старі сукнинки, ковзати на них по кімнаті.

На п'ятий рік його нарешті перевели на кухню. Це було почесне місце, отримати яке можна було лише після тривалого випробування. Якоб почав там кухарчуком і, дослужившись до старшого паштетника, набув такої надзвичайної майстерності й такого досвіду в усіх кухонних справах, що сам собі дивувався. Найскладніші страви, паштети з двохсот складників, супи відразу з усіх трав, що ростуть на землі, – усе він умів готувати швидко та смачно.

Так на службі в старої минуло сім років.

І от одного разу вона наказала йому обпатрати курочку, начинити її травами й засмажити до свого приходу. Якоб зробив це за всіма правилами мистецтва: скрутив курочці шию, обдав її окропом, спритно обскуб, тоді пошкріб шкіру, щоб та зробилася гладенькою й ніжною, і вичинив її. Потім він почав збирати трави для начинки. Але в коморі, де зберігалися трави, він помітив цього разу стінну шафку з напіввідчиненими дверцятами, якої ніколи досі не зауважував. Хлопець із цікавістю підійшов ближче, і в шафці виявилося багато кошичків, від яких ішов сильний приємний запах. Він відкрив один із них і знайшов травку якогось особливого вигляду й кольору. Листя і стебла були синювато-зелені, а квітка маленька, вогненно-червона з жовтою облямівкою. Він уважно роздивився квітку, обнюхав її, і виявилося, що квітка ця виділяє той самий духмяний запах, яким колись пахнув йому зварений старою суп. Але запах був такий духмяний, що Якоб почав чхати, чхав усе дужче й нарешті прокинувся.

Лежачи на дивані старої, він здивовано роззирнувся довкола. «Бувають же такі яскраві сни! – сказав він собі. – Ладен заприсягтися, що я був нещасною білкою, товаришем морських свинок, але при цьому великим кухарем. Ну й посміється ж мати, коли я все їй розповім! Але, напевно, вона й посварить мене за те, що я заснув у чужому домі, замість того, щоб допомагати їй на ринку».

Із цими думками він підвівся, бажаючи піти. Усе тіло його, однак, зовсім затерпло від сну, особливо потилиця, він просто не міг як слід поворушити головою.

Коли він прийшов на ринок, мати сиділа на своєму місці і в кошику в неї було ще досить багато овочів, отже, спав він недовго. Але йому здалеку здалося, що вона дуже засмучена: вона не закликала покупців і сиділа, підперши голову рукою.

Нарешті він набрався духу, підкрався до неї ззаду, лагідно поклав руку їй на плече і сказав:

– Матінко, що з тобою? Ти сердита на мене?

Жінка обернулася до нього й одразу відсахнулась.

– Чого тобі треба, гидкий карлику? – вигукнула вона. – Іди геть! Терпіти не можу таких жартів.

– Та що з тобою, матінко? – спитав Якоб злякано.

– Іди своєю дорогою! – сердито відповіла Ганна. – У мене ти нічого не заробиш своїм кривлянням, бридка потворо!

«Далебі, Бог відібрав у неї розум!» – подумав хлопчина.

– Схаменись, мила матінко, я ж твій син, твій Якоб.

– Погляньте-но на цього гидкого карлика! – звернулася Ганна до сусідки. – Він сміється з мого горя. Безсовісний!

Тут сусідки почали на всі заставки лаяти його за те, що він сміється з горя бідолашної Ганни, у якої сім років тому вкрали красеня хлопчика, і грозитися, що коли він не забереться, вони накинуться на нього й подряпають.

Бідолашний Якоб не знав, що йому про все це й думати. Адже він трохи поспав і повернувся, а мати й сусідки кажуть про якісь сім років! І називають його бридким карликом!

Очі його наповнилися слізьми, і він засмучено подибав до хижі, де шевцював його батько. Дійшовши до шевцевої халупи, він став біля дверей. Майстер був такий зайнятий роботою, що не помітив його. Але, випадково глянувши потім на двері, він упустив на підлогу черевик, дратву та шило і скрикнув:

– Боже мій, що це?

– Доброго вечора! – сказав Якоб, заходячи в лавку. – Як вам живеться?

– Погано! – відповів батько, не впізнаючи Якоба. – Справа в мене перестала йти на лад. Я старішаю, а підмайстер мені не по кишені.

– Хіба ви не маєте сина, який міг би допомагати вам у роботі? – спитав Якоб.

– Мав я сина, звали його Якоб, зараз це був би хлопець двадцяти років, який іще й як зміг би мені допомагати. Уже в дванадцять років він був послужливим та спритним і на ремеслі вже знався, та й із себе був гарний. Він приманив би мені таких замовників, що я скоро перестав би лагодити дрантя, а шив би тільки нове взуття!

– Де ж він? – із тремтінням у голосі спитав Якоб.

– Бог знає, – відказав той. – Сім років тому його вкрали в нас на ринку. Пам'ятаю, як дружина прийшла додому з плачем і кричала, що чекала на хлопчика весь день, скрізь шукала його й не знайшла. Прийшла на ринок якась потворна баба й купила стільки, що їй самій не донести. Моя дружина послала з нею нашого хлопчика і більше його не бачила. Ми оголосили про зникнення, ходили по будинках, розпитували. Усе марно. І ту жінку теж ніхто не знав. Але одна старезна баба сказала, що це була зла фея Травознайка, що раз на п'ятдесят років приходить до нашого міста на закупи.

Хлопчик зрозумів, що не сон бачив, а сім років прослужив у злої феї. Сім років юності вкрала в нього стара, а що він отримав натомість? Навчився чистити черевики з кокосового горіха та мити скляну підлогу! Пізнав усі таємниці кухні! Він мовчав кілька хвилин. Нарешті батько спитав його:

– Чи не бажаєте ви замовити в мене що-небудь? Наприклад, пару черевиків або футляр для вашого носа?

– Дався ж вам мій ніс, – сказав Якоб. – Нащо мені футляр для нього?

– Що ж, – відказав швець. – Це як кому до смаку. Але якби в мене був такий страшний ніс, я замовив би футляр для нього з лакованої шкіри. Щоправда, знадобився б не менш аніж лікоть шкіри, зате ви були б чудово захищені! А так ви, напевно, вдаряєтеся носом об кожен одвірок.

Хлопчик занімів від жаху й помацав свій ніс. Ніс був товстий і добрих дві п'яді завдовжки! Отже, і вигляд його змінила стара. Ось чому його не впізнала мати, ось чому його обзивали гидким карликом!

– Майстре, – сказав він, ледь не плачучи, шевцеві, – чи немає в вас поблизу дзеркала, щоб мені подивитися на себе?

– Молодий пане, – суворо відказав батько, – не така у вас зовнішність, аби зробити вас марнославним, і ви не маєте причини ненастанно дивитися на себе в дзеркало.

– О, дайте мені все-таки поглянути в дзеркало! – вигукнув Якоб. – Марнославство тут ні до чого.

– Облиште, я не маю дзеркала. У дружини, правда, є маленьке, але я не знаю, де воно. На тому боці вулиці живе цирульник, він має дзеркало вдвічі більше, ніж ваша голова.

Із цими словами батько м'яко виштовхнув його за поріг, замкнув за ним двері та знову сів за роботу. А Якоб попрямував до цирульника, якого добре знав у давні часи.

– Доброго ранку! – сказав він. – Будьте ласкаві, дозвольте мені поглянути у ваше дзеркало.

– Із задоволенням, ось воно, – вигукнув цирульник. – Який ви красунчик!

Якоб підійшов до дзеркала й роздивився себе. На очах у нього з'явилися сльози. Очі його зробилися маленькими, як у свині, ніс був величезний і нависав над ротом та підборіддям, шия, здавалося, геть зникла, бо голова його зовсім увійшла в плечі й лише з величезним болем поверталася праворуч і ліворуч. Зросту він був усе такого самого, як сім років тому, коли мав дванадцять літ. Але він виріс у ширину, спина та груди дуже випнулись і нагадували невеличкий, але туго напханий мішок. Цей товстий тулуб сидів на маленьких слабких ніжках, яким, здавалося, був не під силу такий тягар. Але тим довшими здавалися руки, що звисали в нього з плечей. Кисті їх були грубі, жовтувато-коричневі, пальці довгі, і, добре витягнувши їх, він міг дістати ними до підлоги, не нахиляючись. Якоб перетворився на потворного карлика.

Тепер він згадував той ранок, коли до кошиків його матері підійшла ця стара. Усім, що він тоді вилаяв у ній, наділила вона його, і тільки шию зовсім знищила.

Спотворивши Якобу зовнішність, лиха жінка не завдала, однак, жодної шкоди його розуму, але думав і відчував він уже не так само, як сім років тому. За цей час він зробився, здавалося йому, мудрішим, розумнішим. Він сумував не за своєю втраченою красою, а лише через те, що його, як собаку, прогнали від батькових дверей. Він вирішив іще раз спробувати щастя в матері.

Якоб пішов до неї й попросив її вислухати його спокійно. Він нагадав матері той день, коли він пішов зі старою, всілякі дрібні випадки зі свого дитинства, тоді розповів, як сім років служив у вигляді білки у феї і як та перетворила його на потвору за те, що він тоді облаяв її. Шевцева дружина не знала, що їй і думати. Усе, що він розповідав про своє дитинство, було правдою. Дивлячись на нього, вона відчувала відразу до потворного карлика й не вірила, що він може бути її сином. Нарешті вона вирішила, що найкраще – поговорити про це з чоловіком. Вона зібрала кошики і звеліла Якобові йти з нею.

– Ця людина, – сказала вона чоловікові, – каже, що він наш зниклий син Якоб. Він розповів мені, як його вкрали в нас сім років тому і як його зачаклувала якась фея.

– Он як? – перебив її зі злістю швець. – Усе це я розповів йому годину тому, і він пішов морочити тебе! Ну зажди, я його розчаклую!

Він схопив в'язку ременів, які щойно нарізав, і почав хльоскати ними по горбатій спині й довгих руках Якоба, та так, що той закричав від болю й побіг геть.

Нещасному карликові за весь день не вдалося ні поїсти, ні попити, а ночувати довелося на твердих і холодних церковних сходах.

Наступного ранку Якоб замислився про те, чим йому жити. Тут раптом йому подумалося, що він досяг успіхів у кухарському ремеслі.

Герцог, що правив цією країною, був відомий ненажера та ласун. До його палацу й попрямував Якоб. Він зажадав зустрітися з головним кухарем. Воротарі засміялися й повели його через передні двори до наглядача палацу.

Той насилу стримався від сміху, коли побачив маленького чоловічка, але взяв його за руку та відвів до покоїв головного кухаря.

– Ваша милосте, – сказав там карлик, низько вклонившись, – чи не потрібен вам майстерний кухар?

Головний повар вибухнув гучним реготом.

– Це ти кухар? – вигукнув він. – Та щоб тільки поглянути на плиту, тобі довелося б стати навшпиньки й добре витягти шию!

– Хіба шкода пари яєчок, сиропу й вина, борошна та прянощів? – сказав Якоб. – Дозвольте мені приготувати яку-небудь смачну страву!

– Ну що ж! – вигукнув головний кухар. – Ходімо.

За кухню слугувало просторе приміщення. У двадцяти плитах постійно палав вогонь, між ними текла прозора вода, де утримувалася жива риба, у шафах із мармуру та коштовного дерева були розкладені припаси, а ліворуч і праворуч розташовувалися десять зал, де було зібрано всі ласощі заходу і сходу. Челядь бігала туди й сюди, гримотіла казанами та сковорідками. Та коли до кухні ввійшов головний кухар, усі завмерли.

– Що замовив герцог на сніданок? – спитав головний кухар.

– Данський суп і червоні гамбурзькі фрикадельки!

– Ти чув, чого хоче герцог? – спитав головний кухар. – Чи візьмешся ти приготувати ці складні страви? Правда, з фрикадельками тобі не впоратися, це наш секрет.

– Немає нічого складного! – відповів карлик, який, коли був білкою, часто готував ці наїдки. – Для супу хай мені дадуть такі трави й такі прянощі, кабанячого сала, корінців і яєць. А для фрикадельок, – сказав він тихіше, – мені потрібні різні види м'яса, трохи вина, качиний жир, імбир і трава, яку називають «шлунковою радістю».

– У якого чарівника ти навчався? – вигукнув здивовано головний кухар. – Ти назвав усе правильно, а про травицю «шлункова радість» ми й самі не знали! Почнімо, однак, випробування!

Усе необхідне розставили на плиті. Але карлик ледве діставав до плити носом. Тому зсунули кілька стільців, поклали на них мармурову дошку й уже потім запросили диво-чоловічка почати куховарити. Покінчивши з приготуваннями, він звелів поставити обидва казани на вогонь і варити доти, доки він не гукне. Тоді він почав рахувати і, дорахувавши до п'ятисот, гукнув:

– Досить!

Казани зняли з вогню. Особистий кухар наказав кухарчукові подати золоту ложку, сполоснув її в проточній воді й передав головному кухареві. Той зачерпнув із казанів, скуштував, замружився, прицмокнув від задоволення язиком і сказав:

– Чудово! Чи не скуштуєте й ви ложечку, палацовий наглядачу?

Той скуштував і був у захваті.

Кухар теж пригубив, після чого шанобливо потиснув карликові руку і сказав:

– Ти майстер своєї страви. Так, травиця «шлункова радість» надає страві особливої привабливості.

Страви відіслали герцогові. А головний кухар повів карлика до своєї кімнати й почав із ним розмову. Але тут з'явився посланець і покликав головного кухаря до герцога. Той швидко вдягнув святкову одежу й пішов за посланцем.

Герцог мав дуже задоволений вигляд.

– Послухай, головний кухарю, – сказав герцог, – хто готував мій сніданок сьогодні? Таким добрим він ніколи не бував, відтоді як я сиджу на троні моїх предків.

Головний кухар розповів про все. Герцог дуже здивувався, звелів покликати до себе карлика й почав розпитувати його, хто він і звідки. Той сказав, що зараз він не має ні батька, ні матері і що куховарити він навчився в однієї старої жінки.

– Якщо ти залишишся в мене, – сказав герцог, – я платитиму тобі п'ятдесят дукатів на рік, святкове вбрання й понад те дві пари штанів. У моєму палаці всі отримують імена від мене, ти зватимешся Ніс.

Карлик Ніс упав навколішки перед герцогом й обіцяв служити вірою та правдою.

Герцог їв тепер замість трьох разів на день п'ять разів, аби як слід насолодитися майстерністю свого маленького слуги, й ніколи не висловлював невдоволення.

Дехто з найвельможніших мужів домагалися в герцога дозволу, щоб їхні слуги брали уроки в карлика на кухні, що приносило чималі гроші, бо кожен платив за день по півдуката.

Так прожив Ніс майже два роки, і тільки думка про батьків засмучувала його. Якось уранці він пішов пошукати важких ситих гусей. Роздивляючись товар, він уже кілька разів пройшовся туди-сюди. Його вигляд не лише не спричиняв тут реготу та глузувань, а й викликав у всіх повагу. Адже в ньому впізнавали знаменитого особистого кухаря герцога.

І от він побачив жінку, що сиділа аж у кінці ряду, в кутку. Вона також продавала гусей, але не розхвалювала свого товару й не закликала покупців. Підійшовши до неї, він купив трьох гусей разом із кліткою, закинув її на свої широкі плечі й рушив назад. Аж тут йому здалося дивним, що одне з гусей сиділо тихенько, зітхаючи й постогнуючи, наче людина.

– Гуска прихворіла, – сказав собі під ніс карлик, – треба швидше прикінчити її й вичинити.

Але гуска відповіла дуже чітко й голосно:

– Якщо ти мене штрикнеш,

То тебе я ущипну.

Якщо скрутиш мені шию,

Зажену тебе в труну.

– Оце так! – вигукнув Ніс. – Вона вміє розмовляти? Ладен закластися, що вона не завжди носила це пір'я.

– Ти маєш рацію, – відповіла гуска. – Ніхто не думав, що Мімі, дочка великого Веттербока, закінчить свої дні на герцогській кухні!

– Заспокойтеся, люба Мімі, – утішив її карлик. – Я відведу вам пташник у власних покоях. Кухонній прислузі я скажу, що відгодовую гуску для герцога особливими травами. І щойно випаде нагода, я випущу вас.

Гуска зі слізьми подякувала йому. Карлик зарізав двох інших гусей, а для Мімі побудував окремий пташник під тим приводом, що готує її для герцога особливим чином. Щойно в нього випадав вільний час, він ходив поговорити з нею і втішити її. Гуска була дочкою чарівника Веттербока. Той посварився з однією старою феєю, яка, щоб помститися, перетворила його дочку на гуску й перенесла сюди. Коли карлик Ніс розповів їй свою історію, Мімі сказала:

– Усе свідчить про те, що ти зачарований за допомогою трав, а це означає, що ти можеш зняти з себе чари, якщо відшукаєш ту траву, яку вибрала фея, коли тебе зачаровувала.

Це було для нього слабкою втіхою: де він міг відшукати ту траву? Але він подякував Мімі й трохи підбадьорився.

У цей час у гості до герцога приїхав сусідський князь, його друг. Тому герцог закликав до себе свого карлика Носа і сказав йому:

– Ти маєш показати, чи вірний ти слуга мені та чи майстер ти своєї справи. Цей князь, як відомо, великий знавець тонкої кухні. Подбай про те, аби на моєму столі щодня з'являлися такі наїдки, щоб він дивувався все дужче й дужче. Не смій жодну страву, поки він тут, подавати двічі.

– Хай буде по-твоєму, пане! – відповів, уклонившись, карлик. – Князь залишиться задоволеним.

Карлик Ніс доклав усе своє вміння. Чужоземний князь гостював у герцога вже два тижні. Вони харчувалися не менш як п'ять разів на день, і герцог був задоволений мистецтвом карлика. На п'ятнадцятий день герцог звелів покликати карлика до столу, відрекомендував його своєму гостеві та спитав того, чи задоволений він карликом.

– Ти чудовий кухар, – відповів князь. – Але чому ти досі не подаєш до столу справжню королівську страву – паштет «Королівський»?

Карлик дуже злякався: він ніколи не чув про цей паштет. Але відповів:

– О пане! Я сподівався, що ти ще довго перебуватимеш у нашій столиці, тому й не квапився з цією стравою. Адже чим кухареві й пошанувати тебе на прощання, як не царем паштетів?

– Он як? – сказав, сміючись, герцог. – А як на мене, то ти, видно, хотів дочекатися моєї смерті, щоб уже тоді мене й пошанувати. Адже й мені ти жодного разу не пропонував цього паштету. Завтра ти маєш подати його на стіл.

– Нехай буде по-твоєму, пане! – відповів карлик.

Карлик не знав, як приготувати цей паштет. Він пішов до своєї кімнатки й заплакав. Гуска Мімі підійшла до нього і спитала про причину його сліз.

– Не плач, – сказала вона, почувши про паштет «Королівський». – Цю страву часто подавали в мого батька, і я приблизно знаю, що для неї треба. Ти візьмеш оце й оце, стільки і стільки, й хоча це не зовсім усе, що потрібне насправді, у твоїх панів, напевно, не такий тонкий смак.

Карлик підскочив від радості й узявся готувати паштет. Спочатку він зробив трохи на пробу, вийшло дуже смачно, і головний начальник кухні, якому він дав скуштувати, знову почав хвалити його велику майстерність.

Наступного ранку він запік паштет у великій формі й теплим, просто з вогню, послав його до столу, прикрасивши таріль гірляндами з квітів. А сам одягнув свою найкращу святкову одежу й пішов до їдальні. Коли він увійшов, головний розрізач саме розрізав паштет і подавав його на срібній лопатці герцогу та його гостеві. Герцог відкусив чималий шматок, звів очі до стелі та сказав, проковтнувши:

– Мій карлик – цар кухарів! Чи не так, любий друже?

Гість відкусив кілька маленьких шматочків і глузливо посміхнувся.

– Приготовано досить стерпно, – сказав він, відставляючи тарілку, – але все-таки це не справжній «Королівський».

Герцог наморщив лоба й почервонів від сорому та гніву.

– Ах ти, собако-карлику! – вигукнув він. – Як смієш ти так чинити зі своїм паном? Чи не відрубати тобі голову на покарання за погане куховарство?

– Зласкавтеся! – вигукнув карлик, падаючи навколішки. – Скажіть, чого бракує в цій страві? Не прирікайте мене на смерть через якусь там жменьку м'яса чи борошна.

– Від цього тобі буде мало пуття, любий Носе, – відказав чужоземець зі сміхом. – Не вистачає травиці, якої тут і не знають. Без неї в паштеті немає гостроти, і твоєму панові ніколи не їсти його в такому вигляді, як їм я.

– І все ж я його їстиму! – вигукнув герцог, люто блискаючи очима. – Присягаюся своєю честю, завтра я покажу вам або паштет, або голову цього хлопчини, прибиту до воріт мого палацу! Іди, даю тобі добу!

Карлик, плачучи, пішов до своєї кімнати й поскаржився гусці на долю, кажучи, що йому не минути смерті.

– Якщо річ тільки в цьому, – сказала Мімі, – то я тобі допоможу. Мій батько навчив мене розпізнавати всі трави. В іншу пору ти, може, й не уникнув би смерті, але зараз місяць уповні, а та травиця цвіте саме в цей час. Та скажи мені, чи є неподалік від палацу старі каштанові дерева?

– Так! – із полегкістю відповів Ніс. – Біля озера, за двісті кроків від палацу, їх повно.

– Лише біля старих каштанів цвіте ця травиця, – сказала Мімі. – Не гаймо часу й ходімо шукати те, що тобі потрібне.

Він узяв її на руки й пішов із нею до воріт палацу. Але воротар заступив йому дорогу і сказав:

– Милий мій Носе, випускати тебе з палацу заборонено. Я дістав суворий наказ.

– Але ж до саду мені можна вийти? – спитав карлик. – Пошли когось зі своїх помічників до наглядача палацу і спитай, чи не можна мені пошукати всіляких трав.

Воротар так і зробив, і дозвіл було дано. Сад був обнесений високою стіною, і про те, щоб утекти звідти, не могло бути й мови. Вийшовши з воріт, Ніс опустив гуску на землю, і вона швидко пішла поперед нього до озера, де росли каштани. Гуска все обнишпорила під усіма каштанами, перевернула дзьобом кожну травинку, але нічого не знайшла. Уже сутеніло, і розрізняти довколишні предмети ставало важче.

Тут погляд карлика впав на другий берег озера, і він гукнув:

– Подивися, там, за озером, є ще одне велике старе дерево. Ходімо туди й пошукаймо!

Каштанове дерево відкидало велику тінь, навколо було темно і майже нічого не можна було вже роздивитись.

Але раптом гуска зупинилася, залопотіла від радості крилами, тоді хутко занурилася головою у високу траву і, щось зірвавши, граційно подала те дзьобом враженому Носові зі словами:

– Це та сама травиця, і тут її багато, тож тобі ніколи її не бракуватиме.

Карлик замислено роздивлявся травицю. Вона поширювала солодкий аромат, що мимоволі нагадав йому сцену його перетворення. Листя й стебла були синювато-зелені, а квітка – червона з жовтими краями.

– Яке диво! – вигукнув він нарешті. – Я думаю, це та сама трава, що обернула мене на потвору. Чи не спробувати мені щастя?

– Не зараз, – порадила гуска. – Візьми з собою жмуток цієї трави, ми підемо до твоєї кімнати, зберемо твої гроші й усе твоє добро, а вже тоді перевіримо дію трави!

Вони пішли до його кімнати, і серце карлика голосно стукотіло від нетерпіння. Зв'язавши у вузол п'ятдесят чи шістдесят дукатів, які він накопичив, а також трохи одягу та взуття, він запхнув ніс глибоко в траву і вдихнув її аромат.

Тут усі його суглоби почали витягатись і тріщати, він відчув, як голова його вилазить із плечей. Скосивши очі на свій ніс, він побачив, що той робиться дедалі меншим. Його спина та груди почали вирівнюватись, а ноги стали довшими.

– Який ти високий, який вродливий! – вигукнула гуска.

Якоб дуже зрадів, але й радість не дозволила йому забути, як він

зобов'язаний Мімі. Хоча йому кортіло вирушити до батьків, він подолав це бажання і сказав:

– Кому, як не тобі, я маю дякувати за це? Без тебе я не знайшов би цієї трави і зберіг би потворну подобу, а то й помер би під сокирою ката.

Я не залишуся перед тобою в боргу – доправлю тебе до твого батька. Він, чарівник, розчаклує тебе враз.

Гуска заплакала від радості. Якоб щасливо вийшов із палацу з гускою невпізнаним і вирушив на батьківщину Мімі.

Веттербок розчаклував свою дочку й відпустив Якоба з багатими дарунками. Юнак повернувся до свого рідного міста, і його батьки впізнали в ньому свого зниклого сина, а на подарунки, отримані від Веттербока, він купив собі крамничку, розбагатів і був щасливим.

А в герцоговому палаці здійнявся переполох. Адже наступного дня, коли герцог забажав дотриматися своєї клятви й відрубати голову карликові, виявилося, що того наче водою змило. Тоді князь заявив, що герцог потай, аби не втратити свого найкращого кухаря, допоміг карликові зникнути, і звинуватив герцога в тому, що він не додержує свого слова. Через це між володарями спалахнула жорстока війна, відома під назвою Трав'яної. Коли було укладено мир, його назвали Паштетним, бо на честь примирення князів кухар приготував «Королівський» паштет, і страва дуже сподобалася герцогові.

Маленький Мук

Колись жив чоловік на ймення Маленький Мук. Він був маленький і тендітний, але на його тулубі сиділа голова набагато більша, ніж в інших людей. Він мешкав сам-один у великому будинку. Виходив він лише раз на місяць. Вечорами часто бачили, як він походжає своїм дахом. Кожен вихід Маленького Мука був для нас святом. Ми збиралися перед його будинком і чекали, доки він з'явиться. Коли відчинялися двері й показувалася велика голова з іще більшим тюрбаном, а вже по тому й уся фігурка, вбрана в потертий халатик, просторі шаровари та широкий пояс, на якому висів довгий кинджал, ми кидали вгору шапки й витанцьовували навколо нього, як шалені. А Маленький Мук поважно кивав нам головою на знак вітання та йшов по вулиці повільним кроком. При цьому він човгав ногами, адже в нього були великі, просторі черевики, яких я ще ніколи не бачив. Ми, хлопчаки, завжди бігли за ним і кричали: «Блоха Мук, блоха Мук!»

На сором мені, я часто смикав його за халатик, а одного разу наступив іззаду на його великі черевики, так що він навіть упав. Але мені стало не до сміху, коли я побачив, що Маленький Мук попрямував до будинку мого батька. Він пробув там якийсь час. Я причаївся за дверима й побачив, як Мук вийшов із будинку в супроводі мого батька, який шанобливо підтримував його за руку й попрощався з ним біля дверей, низенько розкланявшись. На душі в мене було неспокійно, тому я довго залишався у своїй схованці. Нарешті голод, якого я боявся дужче від побоїв, змусив мене вийти звідти.

– Ти, я чув, скривдив доброго Мука? – сказав батько дуже суворо. – Я розповім тобі історію цього Мука, і ти більше не знущатимешся з нього. Але спершу й після того ти отримаєш звичайну порцію.

Звичайну ж порцію складали двадцять п'ять ударів. Відлічивши їх, батько розповів мені про Маленького Мука.

Батько Маленького Мука був тут, у Нікеї, чоловіком шанованим, але бідним. Але якось старий упав, розбився й помер, залишивши Маленького Мука в бідності та без освіти. Жорстокі родичі, що їм померлий був винен більше, ніж зміг заплатити, вигнали хлопчика з дому. Маленький Мук попросив лише вбрання свого батька, і його віддали. Батько його був кремезний, сильний чоловік, тому його вбрання не було Мукові до мірки. Мук просто обрізав те, що було надто довгим, і все вдягнув на себе. Але він забув, що одяг треба і звузити, от звідси й незвичайність його вбрання. Великий тюрбан, широкий пояс, просторі шаровари, синій халатик – усе це батькові речі, що їх він відтоді й носить. Заткнувши за пояс дамаський батьків кинджал і взявши палицю, він вийшов за ворота.

Якщо Мук бачив на землі скельце, що блищало на сонці, він неодмінно підбирав його, вірячи, що воно перетвориться на алмаз. Якщо ж бачив удалині блискучу баню мечеті або озеро, він поспішав до них, думаючи, що опинився в чарівній країні. Але зблизька міражі зникали, і скоро його втома та шлунок, який бурчав від голоду, нагадували Маленькому Муку, що він досі перебуває в країні смертних. Так ішов він два дні. Польові плоди були його єдиним харчем, тверда земля – постіллю. Третього ранку він побачив із пагорба велике місто. Та хоча здавалося, що місто зовсім близько, він дістався його лише коло полудня. Його маленькі ніжки майже зовсім відмовлялися служити йому, і він часто присідав у тіні пальми, щоб відпочити. Нарешті хлопчик дістався міської брами. Мук поправив халатик, пов'язав красивіше тюрбан, підперезався ще ширше й заткнув за пояс довгий кинджал навскоси. Потім він струсив пил із черевиків, узяв свою паличку й хоробро ввійшов у браму. Він обминув уже кілька вулиць. Але жодні двері не відчинялися, ніхто не кричав, як то він уявляв собі: «Маленький Муче, заходь, їж, пий і відпочивай!»

Він із тугою дивися вже не на перший великий і гарний будинок, коли це раптом одне його вікно розчинилося навстіж і якась стара, визирнувши, співучим голосом закричала:

– Каша готова!

Двері будинку відчинились, і Мук побачив, що туди попрямували багато котів. Він постояв, не знаючи, чи прийняти йому це запрошення. Нарешті набрався духу й увійшов до будинку.

Зійшовши сходами нагору, Мук зустрів стару. Вона похмуро подивилася на нього і спитала, чого йому треба.

– Ти запрошувала всіх до своєї каші, – відповів Маленький Мук, – і я теж прийшов.

Стара голосно засміялася.

– Звідкіля ти з'явився? Усе місто знає, що я готую лише для котів.

Маленький Мук розповів їй, як тяжко довелося йому після батькової смерті, і попросив дати йому поїсти сьогодні з її котами. Стара дозволила йому бути її гостем, нагодувала й напоїла його.

Маленький Мук розповів їй, як тяжко довелося йому після батькової смерті, і попросив дати йому поїсти сьогодні з її котами. Стара дозволила йому бути її гостем, нагодувала й напоїла його. Коли він наївся, вона сказала:

– Маленький Муче, лишайся служити в мене! Робота буде неважка.

Маленький Мук погодився і став у неї робітником. Служба в нього була легка, але дивна. У пані було двоє котів і чотири кішки. Щоранку Маленький Мук мусив був розчісувати їм шерсть і змащувати її дорогими мазями. Коли господиня йшла з дому, він мав доглядати котів і кількох песиків. Мук вів таке ж самотнє життя, як у батьковому будинку. Крім господині, він увесь день бачив лише собак і котів. Хлопчик був завжди ситий і не перевтомлювався, а стара була цілком задоволена. Але поступово коти почали бешкетувати. Коли стара йшла з дому, вони як скажені гасали кімнатами, перекидаючи все догори дриґом, і розбивали часом чудовий посуд, який опинявся в них на шляху. Та почувши, що господиня піднімається сходами, вони вмощувалися на своїх підстилках і розмахували хвостами, вітаючи її, наче нічого й не сталося. Пані лютувала, бачачи такий погром у своїх кімнатах, і винуватила в усьому Мука.

Маленький Мук був дуже засмучений і вирішив покинути службу. Але він хотів якимось чином отримати платню, яку його господиня завжди обіцяла, але ніколи не платила. У будинку була одна кімната, що завжди стояла зачинена, куди він жодного разу не зазирав. Мукові дуже кортіло дізнатися, що вона там ховає. І йому спало на думку, що там заховано бабині скарби.

Якось уранці, коли хазяйка пішла з дому, один із песиків, з яким господиня завжди поводилася дуже неласкаво, але прихильності якого Мук домігся всілякими послугами, потяг Мука за широкі штани, ніби запрошуючи його йти за собою. Мук пішов за ним, і песик повів його до спальні пані Ахавзі, до маленьких дверей, яких Мук ніколи досі не помічав там. Двері були напіввідчинені. Песик увійшов у них, і Мук слідом – і який же він був здивований, коли побачив, що перебуває в тій кімнаті, яка давно вже стала предметом його бажань! Усюди була тільки стара одежа та посудини дивовижної форми. Одна з цих посудин була кришталева, і на ній були вирізані прекрасні фігури. Мук підняв її й покрутив на всі боки. Але він не помітив кришки, що ледве трималася зверху. Кришка впала й розбилася на тисячу уламків.

Довго стояв Маленький Мук, зціпенівши від жаху. Тепер нічого не лишалося, крім як дременути.

Тут погляд його впав на пару дуже великих черевиків. Гарними їх не можна було назвати, але його власні вже не витримали б жодних подорожей. Окрім того, черевики ці приваблювали його своїм розміром: якщо він узує їх на ноги, усі відразу побачать, що він вийшов із дитячого віку. Тому Мук швидко зняв свої черевички і взувся у великі, прихопив палицю з гарним різьбленим верхом у вигляді лев'ячої голови й поквапився геть. Він хутенько пройшов до своєї комірчини, одягнув свій халатик, надів батьків тюрбан, запхнув за пояс кинджал і помчав звідти.

Ніколи в житті він не бігав так швидко, і йому здалося навіть, що він просто не може зупинитися. Його несла, здавалося, якась невидима сила. Нарешті Мук помітив, що з черевиками відбувається щось дивне: вони весь час рвалися вперед і тягли його з собою. Він намагався зупинитись, але це ніяк не вдавалося. Тоді у відчаї він гукнув самому собі, як гукав коням:

– Гей, гей, тпру, гей!

І тут черевики зупинились, і Мук, виснажений, повалився на землю. Усе-таки він нажив своєю працею щось, що могло допомогти йому у світі, у пошуках щастя. Він заснув від утоми. Йому наснився песик, який сказав: «Муче, ти ще не зовсім розібрався в тому, як користуватися своїми новими речами. Якщо ти в черевиках тричі повернешся на підборі, то зможеш полетіти куди тобі заманеться, а паличкою можна знаходити скарби. Де закопано золото, вона вдарить об землю тричі, а де срібло – двічі».

Прокинувшись, Мук узув черевики, трохи підняв одну ногу й почав крутитися на підборі. Він забажав опинитись у найближчому великому місті. Тієї самої миті черевики злетіли вгору, і Маленький Мук незчувся, як опинився на великій базарній площі. Він поштовхався в натовпі, але невдовзі подався на тихішу вулицю. Адже на базарі одні наступали йому на черевики, а інших він зачіпав своїм кинджалом.

Маленький Мук замислився, як заробити трохи грошей. Він, щоправда, мав палицю, що вказувала на заховані скарби, але як міг він одразу знайти місце, де закопано золото чи срібло? Врешті він вирішив найнятися до короля скороходом. Біля брами палацу стояла варта. Коли він сказав, що шукає служби, його відправили до наглядача над рабами. Мук попрохав собі місця серед королівських гінців. Наглядач зміряв його очима з голови до ніг і сказав:

– І це з твоїми коротенькими ніжками ти хочеш стати королівським скороходом? Забирайся геть!

Маленький Мук запевнив його, що не жартує, і погодився позмагатися з найшвидшим гінцем.

Наглядачеві це здалося кумедним. Він відвів Мука на кухню, щоб його як слід нагодували й напоїли, а сам подався до короля та розповів йому про Маленького Мука. Королю припало до душі, що наглядач затримав Маленького Мука для забави. Він наказав наглядачеві приготувати все на великому лузі за палацом таким чином, аби весь двір міг зручно спостерігати за цим змаганням, і ще раз звелів йому ставитися до карлика з якнайбільшою турботою.

Коли король, його сини й доньки, а також усі слуги та придворні посідали на помості навколо луга, де мало бути змагання, Маленький Мук вишукано вклонився. Крихітний тулуб із могутньою головою, халатик і широкі шаровари, довгий кинджал за широким поясом, маленькі ніжки в просторих туфлях – ні, це все було надто кумедним, аби не розсміятися! Але регіт не збентежив Маленького Мука. Він прибрав гордовитої пози і став чекати на свого супротивника. Наглядач вибрав, як того забажав Мук, найкращого бігуна. І от цей бігун вийшов, став поряд із карликом, і обидва завмерли, чекаючи на знак. Тоді принцеса Амарза змахнула покривалом, і обидва бігуни полетіли вперед.

Спершу Муків супротивник помітно вийшов уперед. Але, кинувшись за ним у своїх самохідних черевиках, Мук наздогнав його, потім перегнав і давно вже стояв біля мети, коли той лише підбігав до неї, важко дихаючи.

На мить глядачі застигли від несподіванки і здивування. Та коли король першим заплескав у долоні, усі почали кричати:

– Хай живе Маленький Мук!

– Ти станеш моїм особистим скороходом і перебуватимеш завжди біля моєї особи, – сказав король.

Король доручав йому найтерміновіші та найтаємніші послання. Але слугам короля було неприємно, що до якогось карлика їхній повелитель був тепер ласкавішим, аніж до них. Тому вони чинили підступи, щоб скинути малого нахабу. Мук знав про їхні каверзи, але над помстою й не замислювався.

Мук завжди брав із собою свою паличку, сподіваючись знайти золото. Якось увечері у віддаленій частині палацового саду він раптом відчув, що паличка в його руці затремтіла і тричі вдарилась об землю. Він витяг кинджал, зробив зарубки на найближчих деревах і повернувся до палацу. Дочекався ночі й узявся до справи. Мук викопав яму завглибшки кілька футів і натрапив на щось тверде, а невдовзі побачив велику залізну кришку. У ямі був великий горщик із золотими монетами! Але підняти горщик Мукові не вистачило сил. Тому він напхав у шаровари, халатик і пояс стільки монет, скільки міг донести, а решту закрив кришкою. Непомітно пробравшись до себе в кімнату, він заховав золото під подушками дивана.

Золото, яке Маленький Мук відтепер роздавав наліво й направо, викликало заздрість. Його вороги змовилися між собою й навіяли королю підозру, що Мук украв гроші зі скарбниці. Король звелів таємно стежити за кожним кроком Маленького Мука, щоб застати його на місці злочину. Тож коли одного разу Маленький Мук схопив лопату і шмигнув до палацового саду, щоб узяти там новий запас золота, за ним пішли вартові на чолі з головним кухарем та скарбником, і, коли він почав перекладати золото з горщика до свого халатика, вони накинулися на нього, зв'язали й відвели до короля. Горщик було повністю викопано з землі та разом із лопатою й повним золота халатиком принесено до ніг короля. Скарбник доповів, що він зі своїми вартовими захопив Мука зненацька, коли той закопував у землю цей горщик.

Маленький Мук сказав, що знайшов горщик у саду і що він його не закопував, а відкопував. Король, розгніваний його гаданим нахабством, закричав:

– Ти брешеш своєму королю, після того як його обікрав?

Король звелів закувати Маленького Мука й відвести у вежу.

Маленький Мук знав, що крадіжка королівського добра карається смертю, і все-таки не хотів видавати королю таємницю своєї палиці, боячись, що її відберуть у нього разом із черевиками. Від черевиків його, на жаль, допомоги не було: прикутий до стіни короткими ланцюгами, він, хоч скільки мучився, ніяк не міг повернутися на підборі. Та коли йому наступного дня оголосили смертний вирок, він, вирішивши все-таки, що краще жити без чарівної палички, ніж померти з нею, попросив, щоб король вислухав його без свідків, і відкрив йому свою таємницю. Спочатку король не повірив, але Маленький Мук зголосився виконати дослід, якщо король пообіцяє йому, що його не вб'ють. Король дав Мукові чесне слово і, звелівши потай від нього зарити трохи золота, наказав йому пошукати закопане своєю паличкою. За кілька хвилин паличка виразно тричі вдарилась об землю. Тепер король зрозумів, що його скарбник – брехун, а Маленькому Мукові сказав:

– Я обіцяв зберегти тобі життя, але ти володієш не лише цією таємницею. Тому ти залишишся у вічному ув'язненні, якщо не зізнаєшся, в чому таємниця твого швидкого бігу.

І Маленький Мук зізнався, що вся його вправність міститься в черевиках, але не відкрив таємниці поворотів на підборі. Король сам узув туфлі й почав як божевільний ганяти садом. Він не знав, як зупинити черевики, і Маленький Мук, який не міг відмовити собі в цій невеличкій помсті, залишив короля бігати, доки той не знепритомнів.

Коли король отямився, він був страшенно злий на Маленького Мука.

– Я дав слово дарувати тобі свободу й життя. Але впродовж дванадцяти годин ти маєш залишити мою країну, інакше я звелю повісити тебе!

А черевики та паличку король наказав відправити до своєї скарбниці.

Країна, звідки вигнали Мука, була, на щастя, невелика. Тому він невдовзі опинився на кордоні, хоча без чарівних черевиків іти йому було дуже несолодко.

У густому лісі він набрів на прозорий струмок, захищений великими тінистими смоквами. Чудові стиглі плоди висіли на деревах. Мук заліз на дерево, зірвав кілька штук, із задоволенням їх поїв, а тоді спустився до струмка, щоб утамувати спрагу. Але вода показала йому його голову, що виявилася прикрашеною двома величезними вухами і товстим, довгим носом!

Він почав блукати під деревами і, коли знову зголоднів, мусив знову їсти смокви, бо більше нічого їстівного не було. Відтак Мук відчув, що його вуха зникли. Він побіг до струмка – і справді, вуха його набули звичайного вигляду, а довгого потворного носа наче й не було. І тепер він збагнув, як це сталося: від першої смокви він отримав довгі ніс і вуха, а друга зцілила його. Мук зірвав із кожного дерева стільки плодів, скільки міг донести, і рушив назад до країни, яку нещодавно покинув. Там він, перевдягнувшись, змінив до невпізнання свою зовнішність, а потім пішов далі, до міста, де жив король.

Маленький Мук усівся під брамою палацу: він знав, що тут такі рідкісні ласощі купує для королівського столу головний кухар.

Недовго посидівши, Мук побачив, як той крокує через подвір'я до брами.

Кухар почав роздивлятися товари торгівців, які зібралися тут. Нарешті його погляд упав на Муків кошичок.

– Скільки хочеш за весь кошик? – спитав кухар.

Маленький Мук назвав помірну ціну, і вони невдовзі дійшли згоди. Головний кухар передав кошичок рабу і попрямував далі. А Маленький Мук швиденько накивав п'ятами.

Король сидів за обідом у дуже веселому настрої й вихваляв свого головного кухаря за його чудову кухню і за старанність, із якою той завжди відшукує для нього найбільш рідкісне. А коли кухар звелів подати чудові смокви. Король власноруч розподілив смокви серед тих, хто сидів за обідом. Кожен принц і кожна принцеса отримали по дві, придворні дами та візири – по одній, а решту він поставив перед собою й заходився поглинати собі на втіху.

– Боже мій, який у тебе чудний вигляд, батьку! – вигукнула раптом одна з принцесс.

Усі здивовано поглянули на короля. З голови в нього звисали величезні вуха, нижче від підборіддя спускався довжелезний ніс. Та й усі присутні були прикрашені такими дивними оздобами.

Тієї ж миті послали по всіх лікарів міста. Вони прийшли юрбою, призначили пігулки та мікстури. Але вуха й носи не зникали.

Почувши цю історію, Мук вирішив, що час діяти. На гроші, вторговані за смокви, він придбав собі одяг, що міг видати його за вченого, і приклеїв довгу бороду з козячої вовни. Він з'явився до палацу і, назвавшись чужоземним лікарем, запропонував свою допомогу. Маленький Мук дав одному з принців з'їсти смокву і тим повернув йому вуха та ніс до звичного стану. Тоді король відвів його до скарбниці.

– Ось мої скарби, – сказав король, – вибери собі будь-що, тільки звільни від напасті!

Увійшовши, Маленький Мук відразу побачив, що на підлозі стоять його черевики, а біля них лежить паличка. Він почав обходити залу, вдаючи, нібито милується скарбами. Але щойно дійшовши до своїх черевиків, Мук поспіхом запхнув у них ноги, схопив свою палицю й зірвав із себе накладну бороду.

– Підступний королю, – сказав він, – ти відплатив невдячністю за вірну службу, то хай буде тобі покаранням потворне обличчя. Я залишаю тебе з цими вухами, аби вони щодня нагадували тобі про Маленького Мука.

Сказавши це, він швидко повернувся на підборі, забажав полетіти далеко-далеко, і, перш аніж король устиг покликати на допомогу, Маленького Мука і слід загув.

Відтоді Маленький Мук живе у великих статках, але самотньо. Він зробився мудрим чоловіком.

Ось що розповів мені мій батько. Я висловив йому своє каяття, і батько звільнив мене від другої половини призначеного мені покарання.

Я розповів своїм приятелям про дивовижні пригоди карлика, і ми так полюбили його, що нікому вже й на думку не спадало його дражнити.

Каліф-Лелека

Одного разу багдадського каліфа Хасида відвідав великий візир Манзор. Він схрестив на грудях руки, вклонився своєму повелителеві й доповів:

– Біля палацу стоїть дрібний крамар, і в нього є дивовижні речі!

Каліф послав раба по крамаря. Той приніс скриню з товарами. Каліф

купив собі та Манзорові пістолети, а візировій дружині гребінець. Потім крамар вийняв коробочку з чорнуватим порошком й аркуш паперу з дивними письменами.

– Мені це дісталося від одного купця, котрий знайшов їх у Мецці на вулиці, – сказав крамар.

Каліф, який охоче купував старовинні рукописи, купив грамотку й коробочку та спитав візира, чи не знає той когось, хто міг би розібрати, що тут написано.

– Біля мечеті живе Селім, він знає всі мови, – відповів візир.

Селіма невдовзі привели, і він почав перекладати:

– «Хто понюхає порошок із цієї коробочки та вимовить слово «мутабор», той перетвориться на будь-яку тварину й розумітиме мову тварин. А якщо він забажає повернути собі людську подобу, нехай тричі вклониться на схід і вимовить те саме слово! Але якщо розсмієшся, то забудеш чарівне слово й навіки залишишся твариною».

Каліф зрадів і сказав великому візирові:

– Приходь до мене завтра рано-вранці! Ми підемо разом у поле й послухаємо, що кажуть звірі!

Наступного ранку каліф вирушив з великим візиром на прогулянку. Біля ставка вони побачили двох лелек.

– Чи не стати нам лелеками? – спитав великий візир.

Каліф вийняв із-за пояса коробочку, понюхав, простягнув її візирові, й обидва вигукнули:

– Мутабор!

Ноги їхні зморщились і стали тонкими й червоними, черевики перетворилися на лапи, руки – на крила, шия зробилася в лікоть завдовжки, борода зникла, а тіло вкрилося пір'ям.

І от нові лелеки – каліф і візир – почули таку розмову.

– Доброго ранку! З такого рання вже на луці?

– Дякую вам! Чи не бажаєте ви четвертинку ящірки?

– Дякую, але я прийшла на луку задля зовсім іншої справи. Сьогодні я маю танцювати перед батьковими гостями, тож хочу трохи повправлят ися.

І молода лелечиха закрокувала полем, виробляючи дивовижні викрутаси. Каліф і Манзор зачудовано дивилися їй услід. А коли вона стала на одну ногу й вишукано помахала при цьому крилами, обидва не змогли стриматись: нестримний регіт вирвався з їхніх дзьобів. Першим отямився каліф.

– Така забава, – вигукнув він, – дорожча за всяке золото!

Аж тут великий візир згадав, що сміятися заборонено.

– Ох, як було б кепсько лишитися лелекою! – вигукнув каліф. – Це дурнувате слово вилетіло мені з голови.

– Нам потрібно тричі вклонитися на схід і вимовити при цьому…

Обидва повернулися на схід і почали кланятись. Але чарівного слова вони не пам'ятали…

Каліф і візир не уявляли, як зарадити своєму лихові. Позбутися лелечої подоби вони не могли, повернутися до міста не могли також; адже хто повірив би лелеці, що він каліф? А якби хто й повірив, то хіба захотіли б мешканці Багдада, щоб каліфом у них був лелека?

Так вони вешталися багато днів, харчуючись польовими плодами, які їм, утім, через їхні довгі дзьоби було незручно вживати в їжу. Зате вони часто літали на дахи Багдада, щоб подивитися, що там коїться.

У перші дні вони помічали велике занепокоєння і смуток на вулицях. Але день так на четвертий після свого перетворення вони сіли на палац каліфа і побачили внизу на вулиці пишну ходу. Гриміли барабани й сурми, чоловік у золототканому яскраво-червоному халаті, оточений блискучими слугами, сидів на розцяцькованому коні. Всі кричали: «Хай живе Міцра, володар Багдада!» Тут лелеки на даху палацу перезирнулись, і каліф Хасид сказав:

– Ти тепер здогадався, чому мене зачаклували, великий візире? Оцей Міцра – син мого смертельного ворога, могутнього чарівника Кашнура. Ми вирушимо до могили пророка. Можливо, у священному місці чари спадуть.

Вони полетіли в бік Медини.

– О повелителю, – заохав за кілька годин великий візир, – я довго не витримаю… Ви надто швидко летите! І треба десь заночувати!

Каліф побачив унизу руїни якогось палацу, і лелеки полетіли туди. Каліф і візир стали обходити галереї в пошуках сухої ділянки. Тут вони почули тихий плач і побачили на підлозі велику нічну сову. Побачивши їх, вона витерла сльози крилом і вигукнула:

– Ласкаво прошу! Мені було напророчено, що завдяки лелекам я здобуду щастя!

– Нічна сово! – відповів каліф. – Судячи з твоїх слів, ти наша подруга по нещастю.

Коли каліф виклав свою історію сові, та сказала:

– Мій батько – цар Індії, мене звати Луза. Чарівник Кашнур, який зачаклував вас, з'явився до мого батька і вимагав віддати мене за дружину його синові Міцрі. Але мій батько звелів спустити його зі сходів. Тоді негідник, перевдягнений рабом, підніс мені трунок, який перетворив мене на цього птаха. Чаклун доправив мене сюди і гукнув: «Ти залишишся тут, доки хтось із доброї волі не забажає взяти тебе за дружину!»

– Між нашими бідами є таємний зв'язок, – сказав каліф.

– Кашнур раз на місяць відвідує ці руїни, – мовила сова. – Недалеко звідси є зала, де він бенкетує зі своїми товаришами. Вони розповідають одне одному про свої мерзенні справи. Може, саме тоді він і вимовить чарівне слово, яке ви забули.

– Скажи, коли він з'явиться і де ця зала?! – вигукнув каліф.

Помовчавши, сова сказала:

– Не сердьтеся, але ваше бажання я можу виконати лише за однієї умови.

– Кажи! – скрикнув Хасид.

– Я також хочу звільнитися. А це можливе лише в тому випадку, якщо один із вас запропонує мені стати його дружиною.

Каліф погодився одружитися з совою. Вона зраділа й зізналася, що вони прийшли вчасно, бо чарівники зберуться саме цієї ночі.

Вони довго йшли темним проходом. Нарешті в напівзруйнованій стіні засяяло світло.

Посеред великої зали, прикрашеної колонами, стояв стіл, заставлений безліччю вишуканих страв. Навколо столу тягнувся диван, на якому сиділи восьмеро чоловіків. В одному з них лелеки впізнали крамаря, що продав їм чарівний порошок. Він розповідав історію каліфа та його візира.

– Яке ж слово ти загадав їм? – спитав його інший чарівник.

– Це дуже складне латинське слово – «мутабор»

.

Почувши це, лелеки так швидко побігли на своїх довгих ногах до брами зруйнованого палацу, що сова ледве встигала за ними. Там вони повернулися на схід і тричі вклонилися в бік сонця, яке щойно зійшло над горами.

– Мутабор! – вигукнули вони.

Тієї ж таки миті вони набули звичної подоби. Коли чоловіки озирнулися, перед ними стояла вродлива дівчина.

– Ви не впізнаєте нічну сову? – спитала вона, посміхаючись.

Вони вирушили до Багдада. Каліфа вже оголосили померлим, тому народ був дуже радий, що знову віднайшов свого любого повелителя.

Люди рушили до палацу й узяли в полон старого чарівника та його сина – ошуканця Міцру. Старого каліф відправив до того самого напівзруйнованого палацу, де жила, бувши совою, принцеса, і звелів його там стратити. А синові чаклуна каліф залишив вибір – померти чи понюхати чарівного порошку. Той вибрав друге й перетворився на лелеку. Каліф звелів замкнути його в залізну клітку і виставити у своєму саду.

Принц-самозванець

Один скромний підмайстер на ім'я Лабакан навчався ремесла у вправного кравця.

Бувало, що він годинами шив без перепочинку, а іноді – і траплялося це часто – він сидів, глибоко замислившись, дивлячись в одну точку.

– Лабакан знову прибрав вигляду вельможної особи, – казали тоді про нього кравець та інші підмайстри.

А по п'ятницях, коли люди спокійно йшли з молитви, Лабакан виходив із мечеті у святковому одязі й повільно крокував містом, велично киваючи знайомим. І коли кравець казав йому жартома: «У тобі пропадає принц, Лабакане», він дуже радів і відповідав: «Я вже давно про це думав!»

Аж кравець мирився з такою поведінкою, бо Лабакан був загалом гарною людиною та майстерним робітником.

Одного разу Селім, брат султана, послав майстрові своє святкове вбрання, щоб трохи переробити, і майстер дав його Лабаканові. Увечері Лабакан довго стояв перед цим одягом замислений, милуючись розкішшю вишивки та переливчастими барвами оксамиту й шовку. Він вбрався в нього, і він виявився йому до міри. Лабакан одразу уявив себе невідомим царським сином і вирішив податись у світи. Тому, взявши свої речі, він вийшов уночі за міську браму.

Усюди новий принц викликав зачудування: його пишне вбрання й величність не були такими, як у пересічного громадянина. Коли його питали про це, він із таємничим виглядом відповідав, що на те є особливі причини. Але, помітивши, що пересування пішки робить його смішним, він купив задешево старого коня.

Одного разу до нього приєднався якийсь вершник, веселий юнак, і в розмові про те, звідки й куди той їде, з'ясувалося, що й він теж подався у світ навмання. Він сказав, що його звуть Омар і що він блукає світом для того, щоб виконати наказ, який дав йому на смертному ложі його дядько.

Лабакан лише дав зрозуміти, що походження він високого й подорожує для свого задоволення.

Другого дня їхньої спільної подорожі Лабакан спитав Омара про наказ, який він має виконати, і ось що той розповів.

Дядько, каїрський паша, виховував Омара з раннього дитинства, і батьків своїх хлопець не знав. Та коли на пашу напали вороги й довелося тікати, він відкрив Омарові, що той не його небіж, а син одного могутнього володаря, який через страх перед пророцтвами своїх звіздарів віддалив юного принца від свого двору й заприсягнувся, що знову побачить його лише в день його двадцятидволіття. Паша не назвав імені батька, але наказав прибути на п'ятий день наступного місяця рамадану, коли юнакові саме й виповниться двадцять два роки, до знаменитої колони Ель-Серуйя. Там він мусить передати людям, що стоятимуть біля колони, кинджал і сказати: «Ось я, кого ви шукаєте». Коли вони відкажуть: «Хвала Пророкові, що тебе беріг!», він повинен піти за ними, і вони відведуть його до батька.

Лабакан дивився тепер на принца з заздрістю. А наступного ранку в нього виникла думка добути собі хитрістю або силою те, в чому йому відмовила доля. Кинджал стирчав із-за пояса заснулого принца. Лабакан тихцем витяг кинджал, заткнув собі за пояс і кинувся навскач на жвавішому принцовому коні. Коли Омар прокинувся, його підступний супутник був уже далеко.

…Біля підніжжя колони шестеро чоловіків стояли навколо по-царськи величного діда. Лабакан підійшов до нього, низько вклонився і сказав, простягаючи кинджал:

– Ось я, кого ви шукаєте.

– Хвала Пророкові, що тебе беріг! – відповів старий зі сльозами радості. – Обійми свого старого батька, любий мій сину Омаре!

Кравець кинувся в обійми старому князеві з сумішшю радості й сорому.

Та лише мить судилося йому насолоджуватися своїм новим становищем. Він побачив вершника, що поспіхом до них наближався. Через упертість чи втому кінь, здавалося, не хотів іти вперед. Він шкутильгав дивним алюром, а вершник усіляко підганяв його руками й ногами. Лабакан упізнав свого коня і справжнього принца Омара. Але в нього вже вселився лихий дух брехні, і він вирішив наполегливо відстоювати привласнені права.

– Зупиніться! – закричав вершник, зіскочивши з коня. – Не дозвольте вас надурити!

Усі, хто стояв довкола, були здивовані. З удаваним спокоєм Лабакан сказав:

– Милостивий пане й батьку, не дозвольте цьому чоловікові ввести вас в оману! Це навіжений кравчина з Александрії, його звати Лабакан.

Після цих слів принц ошаленів. Закипаючи від люті, він хотів кинутись на Лабакана, але ті, хто стояв поряд, схопили його, а старий сказав:

– І справді, любий мій сину, цей бідолаха з'їхав із глузду!

Старий узяв Лабакана під руку й зійшов із його допомогою з пагорба. Обидва сіли на чудових коней і поїхали рівниною на чолі каравану. А нещасному принцові зв'язали руки та прив'язали його до дромадера, і поруч із ним їхали двоє вершників, стежачи за кожним його рухом.

Царського вигляду старий був не ким іншим, як султаном. Він довго не мав дітей, але врешті-решт народився принц. Звіздарі, однак, напророкували: «До двадцяти двох років йому загрожує небезпека, що його витіснить ворог». Тому султан віддав сина на виховання своєму другові і двадцять два роки чекав на зустріч із ним.

Нарешті караван дістався столиці. Султанова дружина чекала на них у найпишнішій залі палацу.

– Це не мій син! – вигукнула вона.

Саме цієї миті двері зали відчинилися й забіг принц Омар, переслідуваний своїми вартовими, з чиїх рук він вирвався. Задихаючись, він припав до трону.

– Стійте! – закричала султанова дружина. – Цей – справжній!

Вартові відпустили Омара. Проте султан, палаючи гнівом, наказав зв'язати навіженого.

– Тут наказую я. Цей, – він указав на Лабакана, – надав мені знак мого друга – кинджал.

– Він украв його! – скрикнув Омар.

Але султан звелів витягти нещасного Омара з зали силою, а сам із Лабаканом пішов до своїх покоїв.

Султанова дружина була переконана, що чоловіковим серцем заволодів ошуканець, і стала думати, як переконати в цьому султана. Нарешті вона пішла до чоловіка, вдавши, що ладна поступитись і визнати сина, але попросила лише про одну умову. Султан погодився, й вона сказала:

– Я хочу дати їм завдання. Нехай кожен пошиє по жупану і по парі штанів, а ми подивимося, у кого вийде краще.

Султан згодився, пішов до Лабакана й попросив його виконати материну примху. У простакуватого кравця серце заграло від щастя.

Кожному з юнаків відвели по кімнаті й дали достатньо шовку, а також ножиці, голку та нитки.

Третього дня султан послав по обидва жупани та їхніх майстрів.

Лабакан переможно розгорнув свій жупан перед враженим султаном.

– Погляньте, батьку й мати, – сказав він. – Ладен посперечатися з наймайстернішим придворним кравцем, що такого йому не пошити!

Султанша посміхнулася та обернулася до Омара:

– Ну, а в тебе, сину мій, що вийшло?

Той люто пожбурив на підлогу шовк і ножиці.

– Мене вчили приборкувати коней і тримати в руці шаблю, і мій спис поцілить у мішень на відстані шістдесяти кроків – але мистецтво голки мені чуже й не гідне мене!

– О істинний сину мого пана! – вигукнула султанша. – Чоловіче мій і повелителю, хіба ви ще не бачите, хто принц і хто кравець?

– Цього доказу замало, – сказав султан.

Він наказав осідлати найшвидшого коня й поскакав до лісу, де жила добра фея.

– Я знаю, чому ти прийшов до мене, султане, – мовила фея. – Візьми ці дві скриньки! Нехай ті двоє, що хочуть бути твоїми синами, зроблять вибір! Твій справжній син вибере те, що треба.

І фея простягла йому дві маленькі скриньки зі слонової кістки, оздоблені золотом і перлинами. На кришках були написи з діамантів. На одній кришці значилося: «Честь і слава», на другій – «Щастя і багатство».

Перед султановим троном поставили два столи. Султан поставив на них обидві скриньки, сів на трон і знаком звелів одному з рабів відчинити двері.

Султан дав знак, і завели Лабакана.

– Сину мій! – сказав султан. – Одна з цих скриньок містить підтвердження істинного твого походження. Вибирай!

Лабакан підійшов до скриньок.

– Що може бути вищим за щастя зватися твоїм сином, що шляхетніше, ніж багатство прихильності? Я обираю скриньку, на якій написано: «Щастя і багатство».

– Ми потім дізнаємося, чи правильним є твій вибір. А поки що сядь он туди, на подушку, – сказав султан.

Завели Омара. Султан пояснив йому, що він має вибрати одну зі скриньок.

Той прочитав обидва написи і сказав:

– Останні дні навчили мене, яке непевне щастя й нікчемне багатство. Честь і слава, я обираю вас!

Він поклав руку на скриньку, але султан наказав почекати. Він знаком звелів Лабаканові підійти до столу, і той теж поклав руку на свою скриньку.

Скриньки відчинилися самі собою.

У скриньці, вибраній Омаром, лежали маленька золота корона і скіпетр, а в Лабакановій скриньці – велика голка та нитки. Султан зняв із подушки коронку, і в його руці вона почала рости, поки не досягла розмірів справжньої корони! Він поклав її на голову своєму синові Омару, поцілував його в чоло і звелів йому сісти праворуч від себе. А повернувшись до Лабакана, сказав:

– Ти не заслужив на мою ласку, але я дарую тобі твоє нікчемне життя. Поквапся забратися з моєї країни!

Лабакан упав навколішки перед принцом.

– Ви можете пробачити мені? – спитав він.

– Вірність другові, великодушність до ворога – ось горде правило Абассидів, – відповів принц. – Іди з миром.

– О істинний сину мій! – вигукнув старий султан, припадаючи до Омарових грудей.

Еміри та паші повставали зі своїх місць і вигукнули:

– Слава синові султана!

А Лабакан зі своєю скринькою під пахвою вислизнув із зали.

Прибувши до Александрії, він продав ювелірові свою скриньку, купив будинок і влаштував там майстерню. Повісивши над вікном вивіску з написом «Лабакан, кравець», він узявся тією голкою й тими нитками, що знайшов у скриньці, лагодити жупан. Хтось відірвав кравця від цього заняття, кудись покликавши, і, коли він знову сів за роботу, перед очима його постала дивовижна картина: голка старанно шила, хоча її ніхто не тримав, і робила такі витончені стібки, яких Лабакан не робив навіть у хвилини удачі! А моток ниток ніколи не переводився.

Лабакан невдовзі став найвідомішим кравцем в Александрії. Часто він чув про славу молодого султана Омара, який став гордістю народу та грозою ворогів. Лабакан жив, шанований усіма, а голка й сьогодні шиє вічними нитками доброї феї.

Шарль Перро

Попелюшка

Давно-предавно жили собі чоловік і дружина. Вони мали єдину дочку, яку обоє дуже любили.

Одного разу, коли дівчинці було шістнадцять років, її мати тяжко захворіла й за кілька днів померла. У дім прийшло горе.

Через кілька років батько дівчинки познайомився з удовою, яка мала двох доньок, і невдовзі одружився з нею.

Уже з першого дня мачуха зненавиділа пасербицю. Вона змушувала її робити всю чорну роботу, і бідолашна дівчина не мала ні хвильки спокою. Тільки й чути було:

– Ану принеси води! Підмети підлогу! Підкинь нарешті дров у камін!

Дівчина весь час була замурзана попелом і пилом. Скоро всі, навіть батько, почали кликати її Попелюшкою, а тоді й геть забули її ім'я.

Мачушині доньки були такими самими злими буркотухами, як їхня мати. Вони заздрили красі зведеної сестри й тому прискіпувалися до неї.

Якось країною пішла чутка, що молодий принц збирається влашту вати бал, який триватиме кілька днів.

– Любі донечки, – сказала мачуха, – ми поїдемо на бал, і одна з вас обов'язково сподобається принцові й вийде за нього заміж.

– А друга? – в один голос спитали сестри.

– А для другої ми вже знайдемо якого-небудь міністра.

Від того дня сестри ні на крок не відходили від дзеркала, приміряли нові вбрання. Нарешті настав день, коли, пишно вбрані, вони сіли в карету й поїхали до палацу. Перед від'їздом мачуха суворо сказала Попелюшці:

– Навіть не думай, що байдики битимеш, доки нас не буде вдома.

На столі були дві миски: одна з просом, друга з маком. Мачуха висипала просо в миску з маком і перемішала.

– Ось тобі й робота: відділи за ніч просо від маку.

Усі поїхали на бал, і Попелюшка лишилася сама. Уперше вона заплакала від образи. Як же відділити просо від маку? І як не плакати, коли вона сидить тут, у лахмітті, сама-самісінька?

Раптом кімнату залило яскраве світло, і з'явилася красуня в білій сукні та з кришталевою паличкою в руці.

– Не плач, Попелюшко, – сказала вона, – я добра фея. Я можу зарадити твоєму лихові.

Фея торкнулася чарівною паличкою миски, й в одну мить просо відділилося від маку. Вона торкнулася й лахміття Попелюшки, і воно перетворилося на розкішну бальну сукню, розшиту золотом і сріблом, а на ногах з'явилися кришталеві черевички.

Фея роззирнулась навколо й торкнулася паличкою гарбуза, що лежав на столі, і мишок, які зацікавлено визирнули з нірки. На подвір'ї почулося кінське іржання. Попелюшка глянула у вікно й не повірила своїм очам. Перед будинком стояла пишна золота карета, запряжена четвіркою білосніжних коней, а на передку сидів кучер в оксамитовій лівреї.

– їдь на бал, моя люба Попелюшко! Ти на це заслужила! – вигукнула фея. – Але пам'ятай: рівно опівночі твоя сукня знову перетвориться на лахміття, а карета – на гарбуз!

Попелюшка приїхала на бал, наче справжня принцеса. Коли вона ввійшла до головної зали, музика змовкла, розмови стихли і всі обернулись, аби поглянути на незнайому красуню.

– Хто це? – питали здивовані гості одне в одного.

– Це ще хто така? – невдоволено запитували мачушині дочки.

Молодий принц підійшов до дівчини, вклонився й подав їй руку. Увесь вечір він ані на крок не відходив від Попелюшки і ні на хвилю не зводив із неї очей. Попелюшка і принц танцювали й танцювали, а мачуха та її доньки скреготіли зубами від заздрості.

Але Попелюшка весь час позирала на годинник. За п'ять до дванадцятої вона всміхнулася принцові, вивільнила руку з його руки й вибігла з головної зали. Принц кинувся за нею, та біля ґанку на дівчину вже чекала золота карета, коні радісно заіржали й повезли Попелюшку додому.

Мачуха та сестри повернулися похмурі.

– Він тільки на неї й дивився!

– Він лише з нею й танцював!

– Про кого ви говорите, сестри? – спитала Попелюшка.

– Не твоє діло, замазуро! Ти зробила те, що було наказано? – суворо спитала мачуха.

Іще дужче розізлилися мачуха та її доньки, коли побачили, що в домівці надзвичайна чистота, а мак відділено від проса!

Назавтра мачуха з доньками знову зібралися на бал.

– Учора в тебе було мало роботи, – сказала мачуха, – але сьогодні все буде інакше. Ось мішок гороху, перемішаного з квасолею. До ранку відокрем горох від квасолі, інакше лихо тобі буде!

Мачуха й сестри поїхали, і Попелюшка лишилася сама. Але кімната знов освітилася чарівним світлом.

– Не гаймо часу, Попелюшко, – сказала добра фея. – Треба збиратися на бал. – І одним змахом чарівної палички фея відділила горох від квасолі.

Попелюшка приїхала на бал, і знову музика змовкла й усе затихло після її появи – така вона була прекрасна. Красень принц знову весь вечір танцював лише з нею, аж доки годинник не пробив дванадцять разів.

Попелюшка поквапилася з палацу. Кришталеві черевички так і миготіли широкими палацовими сходами. Принц кинувся наздоганяти дівчину, але почув лише, як зарипіли колеса карети, що від'їжджала.

Засмучений і розгублений, він стояв нагорі сходів і раптом помітив унизу черевичок, який поспішаючи загубила прекрасна незнайомка.

Юнак обережно, наче коштовність, підняв черевичок і притис до грудей. Тієї хвилини він заприсягнувся, що знайде таємничу красуню, навіть якщо доведеться шукати її все життя!

Коли Попелюшка повернулася, мачуха та зведені сестри вже були вдома.

– Знову ледарювала?! – люто крикнула мачуха.

Аж тут у кутку кухні вона побачила два мішки – один із горохом, другий із квасолею, – і її обличчя ще дужче перекосилося від злості.

Минув якийсь час. Принц більше не давав балів у палаці, й пішла чутка, що він шукає ту саму таємничу красуню, яка двічі з'являлася на балу, але зникала рівно опівночі. Казали, що принц не може забути цю дівчину й одружиться лише з тією, кому буде до мірки кришталевий черевичок. Невдовзі принц прибув і в дім, де жила Попелюшка. Мачушині доньки кинулися приміряти черевичок, але він ніяк не налазив на їхні великі ноги. Принц уже збирався був іти геть, але раптом батько Попелюшки сказав:

– Зачекайте, ваша високосте, ми маємо ще одну дочку!

– Не слухайте його, ваша високосте, – втрутилася мачуха. – Хіба це дочка? Це просто замазура.

Принц сумно поглянув на брудну, одягнену в лахміття Попелюшку.

– Що ж, кожна дівчина в моєму королівстві має приміряти черевичок.

Попелюшка зняла грубий шкарбан і без зусиль узула черевичок на свою витончену ніжку. Принц подивився в очі дівчині – й упізнав її.

– Це ти, моя прекрасна незнайомко!

Мачуха та її доньки сторопіли і вражено застигли. Принц одружився з Попелюшкою, і в палаці влаштували пишний бал, на якому Попелюшка була ще гарнішою, ніж завжди, і, вдягнена в дивовижні шати, танцювала з принцом аж до ранку.

Принц і Попелюшка жили довго і щасливо.

Осляча шкура

Водного багатого й могутнього короля дружина була найвродливішою та найрозумнішою жінкою на світі. Подружжя жило дружно і щасливо, та не мало дітей. Але один із друзів короля помер, і сиротою лишилася його дочка, молода принцеса. Король із королевою відразу перевезли її до себе в палац і стали виховувати як рідну.

Та невдовзі королева небезпечно захворіла. Вона все слабнула, і лікарі одностайно твердили, що королева вже не встане з ліжка. Відчуваючи наближення смерті, вона підкликала короля і сказала йому слабким голосом:

– Я знаю, що скоро помру. Хочу попросити лише про одне: якщо ви запрагнете одружитись удруге, то одружуйтеся лише з тією жінкою, яка буде вродливішою й кращою за мене.

Король, голосно ридаючи, обіцяв королеві виконати її бажання.

Поховавши дружину, король не знаходив собі місця від горя. Одного разу до нього прийшли міністри й почали просити його, щоб він перестав тужити і швидше одружився. Король навіть і чути не хотів про це.

– Я обіцяв покійній королеві одружитись удруге, якщо знайду жінку, яка буде вродливішою й кращою за неї, але такої жінки немає в усьому світі. Тому я ніколи не одружуся, – сказав він.

Тоді міністри почали щодня показувати йому портрети найвидатніших красунь, аби король вибрав собі дружину, але король казав, що померла королева була кращою, і міністри йшли ні з чим.

Нарешті головний міністр сказав королю:

– Ваша величносте, невже ваша вихованка здається вам розумом і вродою гіршою за покійну королеву? Вона така розумна та вродлива, що кращої дружини вам не знайти!

Королю здалося, що його молода вихованка-принцеса і справді краща та вродливіша за королеву, і, не відмовляючись більше, він погодився.

Міністри й усі придворні були задоволені, але принцесі це здалося жахливим, їй зовсім не хотілося стати дружиною старого короля. Одначе король не слухав її відмов і наказав їй якомога швидше готуватися до весілля.

Принцеса згадала про свою тітку, чарівницю, й вирішила порадитись із нею. Тієї-таки ночі вона вирушила до чарівниці.

– Зажадай від короля сукню, блакитну, як небо. Такої сукні він не зможе тобі добути, – сказала чарівниця.

Принцеса подякувала чарівниці за пораду й повернулася додому. Наступного ранку вона сказала королю, що доти не погодиться вийти за нього заміж, доки не отримає від нього сукні, блакитної, як небо.

Король негайно скликав найкращих майстрів і наказав їм пошити сукню, блакитну, як небо.

Уже наступного дня майстри принесли замовлену сукню, і порівняно з нею навіть блакитне небесне склепіння, оточене золотими хмарками, здалося не таким гарним.

Отримавши сукню, принцеса злякалася. Вона знову поїхала до чарівниці та спитала, що їй тепер робити. Чарівниці було дуже прикро, що її задум не вдався, і вона звеліла принцесі зажадати сукню кольору місяця.

Король послав по найвправніших майстрів і таким грізним голосом віддав їм наказ, що не минуло й доби, як майстри вже принесли сукню.

Поглянувши на це прекрасне вбрання, принцеса засумувала ще дужче.

Чарівниця з'явилася до принцеси і, дізнавшись про другу невдачу, сказала їй:

– Зажадай сукню, блискучу, як сонце.

Принцеса погодилась і зажадала від короля таку сукню. Король віддав усі діаманти й рубіни зі своєї корони, аби сукня блищала, як сонце. Тому, коли сукню принесли й розгорнули, усі миттю замружились: вона й справді блищала, ніби справжнє сонце.

Не раділа лише принцеса. І чарівниця була дуже засмучена тим, що всі її поради нічого не дали.

– Ну тепер, дитя моє, – сказала вона принцесі, – зажадай у короля шкуру його улюбленого віслюка. її вже він напевно не дасть тобі!

А треба сказати, що віслюк, чию шкуру чарівниця звеліла зажадати в короля, був незвичайний. Щоранку він замість кізяка вкривав свою підстилку блискучими золотими монетами.

Принцеса побігла до короля й зажадала ослячу шкуру.

Король хоч і здивувався, але, не розмірковуючи, виконав бажання. Віслюка вбили і його шкуру врочисто принесли принцесі. Тепер уже вона зовсім не знала, що їй робити.

– Не тужи так, люба! – сказала чарівниця. – Загорнися в ослячу шкуру і швидше йди геть із палацу. Із собою нічого не бери: скриня з твоїми сукнями йтиме за тобою під землею. Ось тобі моя чарівна паличка. Коли знадобиться скриня, вдар паличкою по землі, і вона з'явиться перед тобою.

Принцеса поцілувала чарівницю, натягла на себе бридку ослячу шкуру, вимастила обличчя сажею, щоб її ніхто не впізнав, і вийшла з палацу.

Зникнення принцеси зчинило великий переполох. Король розіслав у погоню за принцесою тисячу вершників. Але чарівниця зробила принцесу невидимою для очей королівських слуг.

А принцеса тим часом заходила в багато будинків і просила взяти її хоч служницею. Але ніхто не хотів брати принцесу до себе, бо в ослячій шкурі вона здавалася надзвичайно потворною.

Нарешті вона дійшла до якогось великого будинку. Господиня цього будинку погодилася прийняти бідолашну принцесу до себе за робітницю. Принцеса подякувала господині та спитала, що вона має робити. Господиня звеліла їй прати білизну, наглядати за індичками, пасти овець і чистити свинячі корита.

Уже з першого дня челядь почала грубо глузувати з дівчини, однак потроху до неї звикли. До того ж, працювала вона дуже старанно, і господиня не дозволяла її кривдити.

Одного разу в оселі було свято і принцесу не змушували працювати. Вона скористалася з цього й вирішила вбратися в одну зі своїх пишних суконь.

Принцеса вдарила по землі чарівною паличкою, і скриня з убраннями з'явилася перед нею. Принцеса вийняла блакитну сукню, яку отримала від короля, пішла до своєї комірчини і стала вбиратися.

Вона подивилась на себе в дзеркало, помилувалася чудовим убранням і відтоді на кожне свято вбиралась у свої розкішні сукні. Але, крім овець та індичок, ніхто про це не знав. Усі бачили її в бридкій ослячій шкурі і прозвали її – Осляча Шкура.

Якось молодий королевич повертався з полювання і заїхав відпочити в дім, де служила Осляча Шкура. Він трохи відпочив, а тоді став блукати будинком і подвір'ям. Випадково він забрів до темного коридору, в кінці якого були замкнені двері. Королевич був дуже допитливим, і йому закортіло дізнатися, хто живе за цими дверима. Він зазирнув у шпарину. Як же він здивувався, коли побачив у маленькій тісній кімнатці прекрасну, гарно вбрану принцесу! Він побіг до господині дізнатися, хто ця дівчина.

Йому сказали, що там живе служниця, яку взяли в дім пасти овець і чистити свинячі корита.

Більше королевич нічого не дізнався. Він повернувся до палацу, але не міг забути красуню, яку випадково побачив крізь шпарину в дверях. Він шкодував, що не зайшов тоді до кімнати й не познайомився з нею.

Безперервно думаючи про дивовижну красуню, королевич тяжко захворів. Король і королева, його батьки, були у відчаї. Вони закликали лікарів, але лікарі нічого не могли зробити. Нарешті вони сказали королеві: напевно, її син захворів від якогось великого горя. Королева почала розпитувати сина, що з ним сталося.

– Я хочу, щоб Осляча Шкура спекла пиріг і принесла його, щойно він буде готовий, – сказав королевич.

Королева здивувалася, покликала придворних і спитала, хто така Осляча Шкура.

– О, це бридка замазура! – пояснив один придворний. – Вона живе недалеко звідси й пасе овець та індичок.

– Ну, хоч би хто була ця Осляча Шкура, – сказала королева, – хай вона негайно спече пиріг для королевича!

Придворні побігли до Ослячої Шкури й переказали їй наказ королеви. Принцеса замкнулась у своїй комірчині, скинула ослячу шкуру, вимила обличчя й руки, вдягла чисту сукню й заходилася готувати пиріг. Борошно вона взяла найкраще, а масло та яйця – найсвіжіші.

Замішуючи тісто, навмисне чи ненароком, вона впустила з пальця каблучку. Та впала в тісто й лишилася там. Коли пиріг спікся, принцеса вдягла бридку шкуру, вийшла з кімнати, подала пиріг придворному і спитала його, чи йти їй із ним до королевича. Але придворний навіть не хотів відповідати їй і побіг із пирогом до палацу.

Королевич вихопив пиріг із рук придворного й почав їсти його так квапливо, що всі лікарі хитали головами й розводили руками.

І справді, королевич ледь не вдавився каблучкою, що опинилася в одному зі шматків пирога. Але юнак швидко вийняв каблучку з рота й після того став їсти пиріг уже не так квапливо. Він довго розглядав каблучку. Вона була така маленька, що могла підійти лише найгарнішому пальчикові на світі. Королевич одно цілував каблучку, тоді сховав її під подушку й діставав звідти щоразу, коли гадав, що на нього ніхто не дивиться.

Увесь цей час він думав про Ослячу Шкуру, але вголос говорити про неї боявся. Тому хвороба його посилювалась, і лікарі не знали, що й подумати. Нарешті вони оголосили королеві, що син її хворий від кохання.

– Сину мій, – сказав засмучений король, – назви нам дівчину, яку ти кохаєш. Обіцяємо, що одружимо тебе з нею, хай навіть вона буде найостаннішою служницею!

– Любі батьку й мати! – сказав розчулений королевич. – Я й сам не знаю, хто та дівчина, яку я так палко покохав. Я одружуся з тією, кому підійде ця каблучка, хоч би ким вона була.

І він вийняв із-під подушки каблучку Ослячої Шкури й показав її королю та королеві.

Король із королевою взяли каблучку, з цікавістю роздивилися її та, вирішивши, що така каблучка може підійти лише найпрекраснішій дівчині, погодились із королевичем.

Король наказав негайно розіслати по всьому місту скороходів, аби вони скликали до палацу всіх дівчат міряти каблучку.

Скороходи бігали вулицями й оголошували, що дівчина, якій пристане каблучка, вийде заміж за молодого королевича.

Спершу до палацу з'явилися принцеси, тоді придворні дами, але жодна не могла надіти каблучку. Довелося запросити швачок. Вони були гарненькі, але пальці їхні були надто товстими й не пролазили в каблучку.

Нарешті черга дійшла до служниць, але і їх спіткала невдача. Тоді королевич наказав покликати куховарок, посудомийок, свинопасок. Але їхні загрублі від роботи пальці не могли пролізти в каблучку далі нігтя.

– А приводили Ослячу Шкуру, яка недавно спекла пиріг? – спитав королевич.

– Ослячу Шкуру не покликали до палацу, бо вона надто брудна та бридка – зареготали придворні.

– Негайно послати по неї! – наказав королевич.

І придворні, посміюючись, побігли по Ослячу Шкуру.

Принцеса чула бій барабанів і вигуки скороходів і здогадалася, що вся ця метушня – через її каблучку. Вона дуже зраділа, коли побачила, що йдуть по неї. Швиденько причесавшись, вона вбралась у сукню кольору місяця. Щойно принцеса почула, що її кличуть до королевича, вона похапцем накинула зверху сукні ослячу шкуру й відчинила двері.

Придворні, глузуючи, оголосили Ослячій Шкурі, що король хоче одружити з нею свого сина, і повели її до палацу.

Здивований незвичайним виглядом дівчини, королевич не міг повірити, що це та сама, яку він бачив крізь щілину у дверях. Засмучений і збентежений, королевич спитав:

– Це ви живете в кінці темного коридору в тому великому будинку, куди я недавно заїжджав із полювання?

– Так, – відповіла вона.

– Покажіть мені свою руку, – вів далі королевич.

Як же здивувалися король і королева та всі придворні, коли з-під ослячої шкури показалася маленька ніжна ручка і каблучка виявилася дівчині якраз. Тут принцеса скинула з себе ослячу шкуру. Королевич, вражений її красою, кинувся до її ніг, не тямлячи себе від радості.

Раптом стеля розкрилась, і до зали на колісниці з бузкових квітів і гілок спустилася чарівниця й розповіла всім історію принцеси.

Король і королева, вислухавши цю розповідь, одразу полюбили принцесу й видали її заміж за свого сина.

Прянична хатинка

Давно колись у старій убогій хатині на узліссі жили брат і сестра, Жан і Марі. Батько їхній був дроворубом, і вони з ранку до ночі працювали, допомагаючи йому. Дуже часто вони поверталися з лісу такі втомлені, що не мали навіть сил повечеряти. Утім, нерідко вечері в них зовсім не було, і тоді вся сім'я лягала спати голодною.

Єдиними ласощами дітей були ягоди. По неділях Жан і Марі брали кошички й вирушали по ягоди до лісу.

Якось діти, збираючи гриби та ягоди, дуже захопились і не помітили, як настав вечір. Наче за одну мить, сонце зникло за темними хмарами, а гілля дерев зловісно зашуміло. Марі та Жан налякано озирнулися довкола. Ліс здавався їм зовсім незнайомим.

– Мені страшно, – прошепотів Жан.

– Мені теж, – відповіла Марі. – Схоже, ми заблукали.

Величезні дерева були схожі на велетнів, а в хащі блимали вогники – чиїсь лихі, хижі очі.

– Я боюсь, – повторив Жан.

Зробилося зовсім темно. Марі обійняла брата, і, тремтячи від холоду, діти пригорнулись одне до одного. Десь ухкала сова, а здалеку долинало виття голодного вовка.

Діти, прислухаючись до зловісних голосів, усю ніч так і не склепили повік. Нарешті блиснуло сонце, і поступово ліс перестав бути похмурим та страшним. Жан і Марі підвелися й пішли шукати дорогу додому.

Вони йшли незнайомими місцями. Навколо росли величезні гриби та ягоди, набагато більші від тих, що вони зазвичай збирали. Усе було якимось незвичайним і дивним.

Нарешті Жан і Марі вийшли на галявину, посеред якої стояла хатинка. Дах її був зроблений із шоколадних пряників, стіни – з рожевого марципана, а паркан – із великих мигдалевих горіхів. Навколо неї був сад, у якому росли різнокольорові цукерки, а на маленьких деревцях висіли родзинки. Жан не повірив своїм очам.

– Прянична хатинка! – радісно вигукнув він.

– Садочок із цукерок! – вигукнула й Марі.

Голодні діти кинулися до чудесної хатинки. Жан одразу відламав від даху шматок пряника й узявся їсти. Марі стала ласувати то марципановими цеглинками, то мигдалем із паркану й родзинками з дерев.

– Який смачний дах! – радів Жан.

– Скуштуй шматочок паркану, Жане, – запропонувала йому Марі.

Коли діти наїлися, їм захотілося пити. Посеред садочка бив водограй, у якому, переливаючись усіма кольорами, жебоніла вода. Жан відсьорбнув із водограю і здивовано вигукнув:

– Та це ж лимонад!

Діти в захваті пили лимонад, аж раптом із-за рогу хатинки з'явилася згорблена бабуся. У руці вона тримала палицю, а на носі в неї були дуже товсті окуляри.

– Смачна хатинка, чи не так, діточки? – спитала вона.

– Ми загубилися в лісі… ми так зголодніли… – промовила Марі.

Але бабуся зовсім не розсердилась.

– Не бійтеся, діти. Заходьте в дім, і отримаєте дещо смачніше.

Однак щойно двері хатинки зачинилися за дітьми, бабуся з доброї та привітної перетворилася на лиху відьму.

– От ви й піймалися! – прохрипіла вона, трясучи своєю палицею. – Хіба це гарно – їсти чужу хату? Ви мені заплатите за це!

Діти затремтіли від страху і притислись одне до одного.

– Ви все розкажете нашим батькам? – злякано спитала Марі.

Відьма голосно розреготалася.

– Ні, точно не це! Я дуже люблю дітей. Дуже!

І не встигли діти оком змигнути, як відьма схопила Жана, штовхнула його в темну комірчину й замкнула за ним важкі дубові двері.

– Марі! – кричав бідолашний хлопчик. – Мені страшно!

– Сиди тихо! – прикрикнула відьма. – Ти їв мою хату, а тепер я з'їм тебе! Проте спершу трохи відгодую – ти надто худенький.

Жан і Марі голосно заплакали. Зараз вони ладні були віддати всі пряники та марципани на світі за те, щоб знов опинитися в рідній убогій хатині. Але батьки були далеко, й ніхто не міг прийти до них на допомогу.

Лиха відьма підійшла до комірчини.

– Просунь-но палець у щілину! – наказала вона Жанові.

Хлопчик слухняно просунув у щілину пальчик. Відьма помацала його й невдоволено сказала:

– Самі кістки. Нічого, за тиждень ти в мене будеш товстеньким-товстеньким.

І відьма почала відгодовувати Жана. Щодня вона готувала йому щось смачне, приносила купу марципанів, шоколаду, меду й родзинок, а ввечері наказувала просовувати в щілину пальчик і обмацувала його.

– Мій золотий, – казала вона, – ти гладшаєш на очах!

І справді, Жан швидко гладшав. Марі не знала, що робити, але одного разу придумала.

– Жане, наступного разу покажи їй ось це, – сказала вона і просунула в комірчину тоненьку паличку.

Увечері відьма, як звичайно, звеліла Жанові:

– Покажи пальчик, мій солоденький.

Жан просунув у щілину паличку, що дала йому сестра. Стара помацала її й відскочила як ушкварена:

– Що таке? Знову самі кістки! Хіба я для того годую тебе, щоб ти був худий, наче тріска?!

Наступного дня, коли Жан знову просунув у щілину паличку, відьма не на жарт розлютилася.

– Не вірю! Не може бути, щоб ти був такий худий! Покажи-но ще раз палець.

Жан знову просунув у щілину паличку, але стара раптом смикнула її з усієї сили. Паличка лишилась у неї в руці.

– Це палиця?! – крикнула вона розлючено. – Ах ти, шахраю!

Вона відчинила комірчину й витягла звідти переляканого Жана, що розтовстів і зробився як діжка.

– Бачу, мій любий, – зловтішалася стара, – що з тебе вийде чудова печеня!

Діти заціпеніли від жаху. А відьма затопила піч, посадовила Жана на велику дерев'яну лопату, на якій зазвичай кладуть у піч хліб, і спробувала запхнути у вогонь. Але хлопчик так погладшав, що не пролазив у пічку, хоч як відьма старалася.

– Ану злазь! – наказала стара. – Лягай-но на лопату.

– Та я не знаю, як лягти, – заскиглив Жан.

– От дурень! – буркнула відьма. – Відійди! Я тобі покажу!

І вона лягла на лопату. Марі тільки цього й треба було. У ту ж мить вона схопила лопату і запхала відьму просто в піч. Потім швидко зачинила залізні дверцята і, схопивши брата за руку, крикнула:

– Тікаймо мерщій!

Діти вибігли з пряничної хатинки й щодуху помчали геть від неї.

Не розбираючи дороги, вони довго бігли лісом і сповільнили крок лише тоді, коли на небі з'явилися перші зірки.

Раптом вони помітили вдалині слабкий мерехтливий вогник.

– Марі, це наш дім! – радісно гукнув задиханий Жан.

І справді, це був їхній старий, убогий, перекошений будиночок. На порозі стояли їхні мати й батько і з тривогою та надією вдивлялися в темряву.

Як же вони зраділи, побачивши дітей, що бігли до них!

А про лиху відьму, що жила в глухому лісі, ніхто більше ніколи не чув.

Хлопчик-мізинчик

У давнину в невеликій хатині на узліссі жив дроворуб із дружиною та сімома синами. Шестеро синів були високими та міцними, лише сьомий не вдався зростом. Він був такий маленький, що його прозвали Хлопчиком-мізинчиком. Він справді був не набагато більшим від пальця, зате розумом у сто разів переважав будь-якого здорованя. Брати і навіть батько часто просили в нього поради.

Сім'я була дуже бідна. Особливо важко доводилося взимку, коли в лісі не було ні грибів, ані ягід.

Якось брати вирушили до лісу по хмиз. Але хмизу траплялося мало, вони йшли все далі в гущавину і врешті заблукали.

Настала ніч, і в лісі зовсім стемніло. У братів зуби цокотіли від холоду. Було дуже тихо, тільки іноді здаля долинало вовче виття.

– Що робити? – спитав старший брат.

Хлопчик-мізинчик роззирнувся довкола.

– Треба залізти на високе дерево. Там нас не дістануть голодні вовки, а ми зможемо побачити, з якого боку наш дім.

Хлопчик-мізинчик видерся аж на верхівку сосни й гукнув:

– Житло!

Далеко в лісі слабко мерехтів вогник.

– Ми, напевно, зможемо там переночувати, – сказав Хлопчик-мізинчик. – Ходімо швидше, доки ми зовсім не задубіли.

Довго йшли брати через глибокий сніг туди, де виднівся вогник.

Нарешті вони вийшли до великого кам'яного будинку. В одному з вікон світилося. Хлопчик-мізинчик постукав у важкі дубові двері.

– Хто там? – спитав жіночий голос.

– Ми дроворубові сини, пішли по хмиз і заблукали. Впустіть нас, будь ласка. Ми змерзли й голодні.

Двері відчинились, і на порозі з'явилася жінка.

– Дозвольте нам погрітися біля вогню і з'їсти трохи гарячої їжі, – звернувся до неї Хлопчик-мізинчик.

– Тс-с! – шикнула жінка. – Тихіше! Тут живе людожер, який їсть маленьких дітей. Я його дружина.

Брати завмерли від жаху.

– Мій чоловік скоро повернеться з полювання. Якщо він побачить вас, одразу з'їсть.

– А чи далеко він полює? – спитав Хлопчик-мізинчик.

– Рівно за сімдесят миль, – відповіла жінка. – Але це лише десять кроків для нього. Він носить семимильні чоботи. Він робить один крок і проходить сім миль. Ідіть звідси, доки не пізно. Вам треба тікати!

– Ми однаково помремо в лісі від холоду, то вже краще лишитися тут і трохи обігрітися. Може, пан людожер нас і не помітить, – вирішив Хлопчик-мізинчик.

Жінка тяжко зітхнула, але впустила братів у дім.

Вони ледве встигли трохи відігрітись, як почувся гучний стукіт у двері.

– Це він! – нажахано прошепотіла господиня. – Ховайтеся мерщій!

Брати швидко поховалися – хто під стіл, хто під лавку.

Розчинилися двері, й увійшов Людожер. Він був величезний на зріст, справжнісінький велетень. Його семимильні чоботи на перший погляд нічим не відрізнялися від звичайних чобіт, хіба що були дуже великими.

– Жінко, дай мені поїсти! – ще з порога гаркнув Людожер. – Я зголоднів! – І жадібно накинувся на баранячу ногу.

Після вечері Людожер зняв чоботи й розвалився на лавці.

– А це хто? – І він витяг із-під столу переляканого Хлопчика-мізинчика.

– Це синочки дроворуба, – сказала зблідла господиня тремтливим голосом.

– Ага, синочки! – загарчав Людожер. – Отже, він тут не сам! Ану вилазьте!

– Зачекайте, добродію, – не розгубився Хлопчик-мізинчик. – Ваша дружина знайшла нас у лісі й залишила для сніданку. Але ми дуже змерзли. А м'ясо краще спершу розморозити, щоб воно зробилося ніжнішим.

– Це правильно, – погодився Людожер і сказав дружині: – Добре, нехай трохи полежать. І справді їхнє м'ясо зробиться ніжнішим.

Жінка кивнула й відвела братів до комори.

– А ти кмітливий, – шепнула вона Хлопчикові-мізинчику. – Я вам допоможу. Зараз напою чоловіка вином, а коли він засне, прочиню двері, і ви зможете втекти.

– Домовилися, – відповів Хлопчик-мізинчик.

Господиня насилу вкотила до кімнати величезну пузату діжку.

– Випий вина, любий, – запропонувала вона.

Людожер один за одним вихилив кілька величезних кухлів вина, і невдовзі його здолав сон.

– Хутчіше, – підганяла його дружина братів. – Він заснув міцно, і все-таки біжіть швидше за вітер, якщо вам дороге життя.

Брати вибігли в прочинені двері й помчали через ліс.

Уранці Людожер прокинувся й відразу відчув страшенний голод. Звичайно, він миттю згадав про сімох хлопчиків, які вже, напевно, розморозилися. Людожер підвівся із лавки й зазирнув у комору.

– Де вони?! – загарчав він розлючено. – Невже дали драла? Жінко, принеси мені семимильні чоботи, від мене втік сніданок!

Людожер кинувся з дому. Величезними семимильними кроками він за мить пробіг крізь ліси, поля, річки, озера, гори, навіть села й міста.

Нарешті Людожер утомився, спинився, присів на скелю й замислився. Де могли подітися паскудні, неслухняні хлопчиська? Раптом на дорозі з'явилася королівська карета. У вікні її показалася принцеса і зацікавлено поглянула на Людожера.

– Справжній людожер! – у захваті вигукнула вона.

Людожер, якого це потішило, галантно вклонився.

– Ваша високосте, чи не бачили ви сімох хлопчаків, що втекли від мене?

– За п'ять днів, що я подорожую, мені не зустрівся ніхто, крім вас, – відповіла принцеса, хоч вона й бачила, як Хлопчик-мізинчик та його брати пробиралися через ліс по кучугурах.

Людожер мовчки вклонився й подався додому. «Треба робити менші кроки, – вирішив він. – Вони не могли далеко втекти. Пошукаю-но я ближче до дому».

Нарешті Людожер дістався лісу, яким брели хлопчики.

Але ж і Людожер, не поснідавши та здолавши в семимильних чоботах такий шлях, дуже стомився. Ноги йому боліли, і хотілося трохи відпочити. Незважаючи на мороз, він улігся під деревом і задрімав.

Тим часом брати вийшли з хащі саме в тому місці, де спав велетень. Вони заклякли як укопані, побачивши свого переслідувача, що давав хропака під деревом.

– Це людожер… Ми пропали! – прошепотіли брати.

– Аякже! – сказав Хлопчик-мізинчик. – Сховайтесь у кущах, сидіть тихо й чекайте на мене. А якщо людожер мене схопить, біжіть додому.

Хлопчик-мізинчик підкрався до Людожера, обережно стягнув із нього семимильні чоботи й повернувся до братів, що сховались у кущах.

– А тепер, – сказав Хлопчик-мізинчик, – тікаймо швидше!

Зібравши останні сили, брати дременули через ліс і невдовзі прибігли до своєї хатини, де на них чекали батьки.

Людожер прокинувся і, побачивши, що хтось украв його чоботи, закричав так голосно, що з дерев обсипався сніг.

– Злодії! Обікрали! – горлав він.

Без семимильних чобіт йому важко було наздогнати навіть змерзлого, голодного зайця. Настав кінець його пануванню. Відтоді Людожер засумував, а одного разу пішов із дому, і більше ніхто його не бачив.

А родина дроворуба й далі жила бідно, упроголодь. Часто брати лягали спати не повечерявши, та все одно швидко росли й мужніли. Навіть Хлопчик-мізинчик трохи підріс, хоча, як і раніше, поруч із високими й міцними братами виглядав маленьким і кволим. Ну то й що, зате він став іще розумнішим і все частіше замислювався над тим, як би заробити грошей для батьків.

Одного разу Хлопчик-мізинчик вийняв зі старої скрині пару чобіт із золотими пряжками, що їх він поцупив у злого людожера. Усе-таки були семимильні чоботи, то чому ж не використати їх?

– Я піду до королівського палацу, – сказав батькам Хлопчик-мізинчик, – і вступлю на службу до короля. Буду гінцем.

– Це дуже нелегко, – зітхнув батько.

– Що ти, батьку! Я ж маю семимильні чоботи!

Хлопчик-мізинчик узувся й вирушив у путь.

Не встиг він зробити й кількох кроків, як був уже в палаці. Король, королева та всі придворні мали дуже засмучений вигляд.

– Що сталося, ваша величносте? – спитав Хлопчик-мізинчик.

– Біда! – відповів король. – Ворог наступає, а мої війська стоять за сто миль звідси і нічого не підозрюють. Жоден гонець, навіть на найшвидшому коні, не встигне доправити їм повідомлення.

– Доручіть це мені, ваша величносте, – сказав Хлопчик-мізинчик, – і я миттю доправлю послання!

– Вирушай скоріше! – вигукнув король. – Якщо виконаєш наказ, я обдарую тебе золотом!

Хлопчик-мізинчик кількома кроками опинився у військовому таборі й віддав листа королівському генералові, а потім так само швидко повернувся до палацу.

– Ото дивина! – закричав радісно король, прочитавши листа від генерала. – Дякую тобі за добрі вісті й призначаю королівським гінцем. За кожен принесений лист ти отримуватимеш тисячу золотих.

Так і став Хлопчик-мізинчик носитися по світу з королівськими листами та дорученнями. А коли він стер до дірок семимильні чоботи й назбирав достатньо грошей, то повернувся до рідної маленької хатини на узліссі.

Тепер сім'я дроворуба не бідувала. Хлопчик-мізинчик і його брати стали всіма шанованими людьми. Щоправда, Хлопчик-мізинчик так і лишився найменшим серед братів, зате всі, і навіть сам король, завжди питали в нього поради.

Спляча красуня

У давні часи жили на світі король із королевою. Дітей у них не було, а їм дуже хотілося мати спадкоємця. І от нарешті народилася в них донечка. Батьки були такі щасливі, що влаштували пишні хрестини й навіть запросили в гості сімох фей.

Був розпал веселощів, коли залою раптом пролетів холодний вітер і вогонь у каміні замерехтів. Шум і музика стихли. Біля дверей несподівано з'явилася восьма фея, вдягнена в усе чорне. її чомусь забули запросити.

Королю було дуже незручно й соромно за свою забудькуватість, і він спробував виправити становище: поводився з феєю дуже люб'язно й виявляв їй різноманітні знаки уваги.

Коли бенкет закінчився, сім фей підійшли до колиски принцеси. Перша фея обдарувала її красою, друга – добрим серцем, третя – привабливістю, четверта – розумом, п'ята – дотепністю, шоста – спритністю, а сьома – чарівним голосом.

Нарешті надійшла черга останньої, восьмої феї. Вона підійшла до колиски, вийняла чарівну паличку, торкнулася нею маленької принцеси і зловісно прошипіла:

– Коли принцесі виповниться п'ятнадцять років, вона вколе веретеном палець і засне навіки!

– Значить, так ти віддячила нам за гостинність? – вигукнув король. – Вартові, схопити її!

Вартові кинулися виконувати наказ, та алебарди випали в них із рук, а ноги задерев'яніли. Лиха фея голосно розреготалася:

– Проти мене ви безсилі!

Вона знову змахнула чарівною паличкою і сказала:

– Коли принцеса вколеться об веретено, увесь палац, кожна людина й кожна жива істота заснуть навіки!

Із цими словами лиха фея зникла.

Першою заговорила блакитна фея:

– Друзі мої, не бійтеся! Принцеса не спатиме вічно. З'явиться прекрасний принц, зніме з принцеси закляття, і вона прокинеться!

– Коли ж, коли це станеться? – наперебій питали фею.

– Цього ніхто не знає. Може, через сто років, а може, і раніше.

– О горе нам, о горе! – заголосили король із королевою, а з ними придворні та гості.

Наступного ранку король прокинувся похмурий і мовчазний. У палаці стояла гнітюча тиша.

– Герольди, до мене! – крикнув король. – Оголосіть усюди мій наказ: усі мешканці королівства мають негайно принести на головну площу свої веретена, які будуть там спалені, а попіл розвіяний за вітром. Кожному, хто не послухається наказу, відрубають голову!

І герольди вирушили в дорогу.

Скоряючись королівському наказові, перелякані підданці несли свої веретена на головну площу. Здавалося, вже ніде не було жодного веретена, яким би королівська дочка могла вколотися. Але король нікому не довіряв, і найняті ним шукачі постійно нишпорили по будинках у пошуках захованих веретен.

Минали роки. Принцеса виросла й перетворилася на вродливу та розумну дівчину. У день, коли принцесі виповнилося п'ятнадцять років, вона, як завжди, побігла до саду погратися зі своїм улюбленим песиком. Вона забігла у найвіддаленіший, усіма давно забутий куточок саду, де ніколи раніше не бувала, і раптом побачила за деревами високу похмуру вежу. Охоплена цікавістю, дівчина піднялася крутими сходами і штовхнула важкі дубові двері. У маленькій кімнатці біля якогось дивного пристрою сиділа висохла згорблена бабуся.

– Здрастуйте, бабусю! Що це таке? – спитала дівчина.

– Здрастуй, люба. Це прядка та веретено, – відповіла старенька.

– А що ви робите? – не вгавала принцеса.

– Я пряду, – відповіла старенька. – Хочеш, і тебе навчу?

– Звичайно, хочу! – вигукнула принцеса й торкнулася веретена.

На підмізинному пальці заблищала крапля крові.

Тієї самої миті блискавка розітнула небо й почувся грім.

Принцеса розплакалася, вибігла з вежі й кинулася до палацу.

Назустріч їй уже поспішали король із королевою. Побачивши кров на доччиному пальці, королева знепритомніла, а король смертельно зблід.

Ніщо не допомогло! Збулося прокляття лихої феї! У ту-таки хвилину всі мешканці замку заснули просто там, де стояли. Звідусюди чулося розмірене хропіння.

Тепер лишалося тільки чекати на прекрасного та сміливого принца…

Минуло сто років. Густі крони дерев сховали заснулий палац від людських очей, дороги до нього заросли колючим чагарником.

В одному віддаленому королівстві був юний принц. Йому дуже подобалися таємничі історії, і він мріяв знайти скарб або врятувати прекрасну принцесу. Почувши легенду про зачарований палац, він одразу вигукнув:

– Гей, слуги, сідлайте коней! Ми вирушаємо в дорогу!

Вони довго їхали розбитими дорогами та темними хащами й усіх зустрічних розпитували про зачарований палац. Але ніхто не міг сказати, де його знайти. Лише через багато днів принц із почтом з вершини високого пагорба, звідки всі довколишні поля, ліси та гори було видно як на долоні, роздивився порослий мохом палац, схожий на заснулого кам'яного велетня.

Підостроживши коня, принц поскакав уперед.

І от він заїхав на подвір'я. Стояла мертва тиша. По обидва боки від іржавої брами хропли двоє вартових. Навіть собаки спали на подвір'ї поряд із водограєм. Отже, люди казали правду!

Відчинивши високі двері до королівських покоїв, принц побачив принцесу, що спала.

– Це ви, мій принце! – вигукнула вона, прокинувшись від його поцілунку.

Разом із принцесою ожив весь палац. Вартові, крекчучи, підвелися з землі, собаки весело загавкали, а на кухні вперше за сто років знову загримотіли каструлями.

У дверях стояли король, королева та придворні. Усі сяяли від щастя.

– Хай живе наш рятівник! – вигукнув король. – Такого прекрасного юнака варто було чекати аж сто років! За те, що ви зняли з мого королівства страшне закляття, я виконаю будь-яке ваше бажання!

Принц схилив голову.

– Лишень одне смію я попросити у вас, ваша величносте, – руку вашої прекрасної дочки.

Король і королева перезирнулися.

– Яз радістю віддам її тобі, – відповів король.

Смішні бажання

Жив на світі дроворуб. Йому весь час не таланило: то, рубаючи дерево, звалить його на чужу кобилу, то, готуючи обід, ліс підпалить. Але зглянулися на нього небеса. Прилетів одного разу до нього ангел і сказав:

– Я виконаю будь-які твої три бажання.

Дроворуб розгубився, не знаючи, що й казати. Він попросив ангела почекати з бажаннями, а сам побіг додому, щоб порадитися з дружиною.

– Ми зможемо стати найбагатшими людьми на землі, – мріяла дружина, – ми станемо королями, і всі нинішні правителі присягатимуть нам.

– Та вгамуйся ти, – бурчав дроворуб, – нащо тобі це?

– Як нащо? – дивувалася дружина. – Мені набридло жити в цій халупі, хочу жити в палаці і щоб за мною ходили фрейліни.

– А я б хотів зараз ковбаски, – солодко позіхнувши, промовив дроворуб.

He встиг він це сказати, як із-за плити вилізла велика палка ковбаси і впала на стіл. З подиву й несподіванки дроворубові одібрало мову. Він зрозумів, що це було його перше бажання. Як, власне, і його дружина.

– Ти на що витратив своє бажання, дурило? – розлютилась вона. – Замість того щоб стати королем і купатися в розкошах, ти загадав палку ковбаси, яку і я б змогла тобі зготувати!

Дроворуб дуже засмутився, адже дружина мала рацію.

– Твоя правда, дурень я дурень, – зітхнув він.

Але дружина не вгамовувалась, її гнів був такий великий, що заткнути фонтан лайки, який вивергався з її рота, було просто неможливо, так само як і слухати його далі. Тоді дроворуб витратив друге бажання:

– Господи, якщо це тобі під силу, зроби так, щоб моя дружина замовкла, – заблагав дроворуб.

А далі сталося ще одне «чудо»: від палки ковбаси, яка лежала на столі, відокремився один круглячок і приріс до носа дроворубової дружини. Та й замовкла.

– Який у тебе став носик гарненький, – глузливо промовив дроворуб.

Він чекав, що його дружина вибухне новим фонтаном лайки, але вона, уражена жахливою зміною в своїй зовнішності, крутилася перед дзеркалом, роздивляючись на свого носа.

Залишилося одне бажання, і дроворуб вирішив, що треба віддати право скористатися ним своїй дружині.

– Тепер, люба, у нас є тільки одне бажання, і зараз ти можеш вибрати – або бути царицею з ковбасним носом і купатися в розкошах, або залишитися все тією ж дружиною дроворуба, але повернути собі свій нормальний ніс, – єхидно закінчив він.

Звичайно, дроворубова дружина так і залишилася в своїй халупі і так і не стала королевою.

Зелена змія

Жили-були король і королева, у яких народились доньки-близнята. Вони запросила на хрестини фей. А в ті далекі часи, якщо феї приходили хрестити дитину, вони приносили їй купу подарунків. Наприклад, могли перетворити звичайну дитину на найгарнішу і найрозумнішу в світі. Але зрідка феї могли побажати немовляті багато поганого, тому всі батьки прагнули всіляко догодити їм.

І ось у палаці було влаштовано чудовий бал на честь хрестин і, звісно, для того, щоб феї залишилися задоволені. Не встигли феї взятися до страв, як з'явилася стара-стара фея. її вже багато років ніхто не бачив, гадали, що вона померла, тож і не запросили на бал. Королева затремтіла, передчуваючи лихе.

Стара карга підійшла до ліжечка першої дитини і сказала:

– Я бажаю тобі бути най потворнішою на всьому білому світі.

Вона підійшла до другого ліжечка, як раптом до неї підскочила молоденька смілива фея, що залишилася в тронній залі, і схопила її за горб. Стара від злості спалахнула, як сірник, і згоріла. Коли феї повернулися, вони постаралися нагородити бідолашну дитину найкращими своїми дарунками. Але королева була невтішна, адже з кожною хвилиною її донька ставала все потворнішою і потворнішою.

Феї вирішили зарадити бідоласі.

– Ваша величносте, не засмучуйтеся, – сказали вони. – Ми обіцяємо, що колись ваша донька стане найщасливішою дівчиною на світі.

– А чи буде вона гарною? – запитала розпачливо королева.

– Ми не можемо всього пояснити, – відповіли феї. – Але звіртеся на нас – вона буде щасливою.

Королева подякувала їм. Першу доньку вона назвала Дораґлі, а другу – Дорабелла. Дораґлі з літами ставала все потворнішою, а Дорабелла – все гарнішою. Коли Дораґлі виповнилося дванадцять років, вона стала такою жахливою, що ніхто без огиди не міг навіть дивитись на неї. Тому король купив найвіддаленіший замок у королівстві й оселив її там жити в самотині. Вона поїхала туди зі своєю старою нянькою та кількома слугами. Старий замок стояв над берегом моря. Тут і жила Дораґлі довгі два роки.

Вона вчилася грати на різних інструментах, малювала і навіть написала цілу книжку віршів. Але вона дуже нудьгувала за батьками й одного разу вирішила навідати їх. Дораґлі приїхала якраз у той час, коли її сестра виходила заміж за принца із сусіднього королівства. Родичі були зовсім не раді їй. їм було неприємно дивитися на її потворність, до того ж вони боялися, що принц, побачивши її, відмовиться одружуватися з її сестрою, Дорабеллою.

Нещасна Дораґлі крізь сльози сказала їм:

– Я приїхала тільки, щоб на хвильку побачити вас. Я так нудьгувала! Але ви не бажаєте мене бачити, і я зараз же їду назад!

Вона хотіла була нагадати їм, що її потворність – це не її провина, а їхня, але вона мала дуже добре серце, тож не стала цього робити, а лише в сльозах покинула палац.

Якось, гуляючи лісом, вона побачила величезну зелену змію, яка, підвівши голову, сказала їй людським голосом:

– Доброго ранку, Дораґлі! Не сумуй. Подивися на мене. Я набагато потворніша за тебе. А колись була привабливою.

Дораґлі дуже злякалася і побігла додому. Кілька днів вона боялася виходити з дому, але одного вечора, утомившись від одноманітності палацових кімнат, вона вийшла прогулятися берегом. Підійшовши до моря, вона побачила розкішний маленький золотий човник, весь усіяний коштовними каменями. Він так і сяяв у променях призахідного сонця, а його весла були зроблені зі щирого золота. Човник потихеньку гойдався на хвилях, і Дораґлі підійшла розглянути його ближче. Вона ступила в човник і спустилася в маленьку каюту, обшиту зеленим оксамитом. Поки вона розглядала оздоблення каюти, повіяв дужий вітер, і човник швидко понесло у відкрите море. Дораґлі спочатку намагалася зупинити човник, але потім подумала: «Я швидше за все загину, і тоді мої страждання скінчаться. Я така потвора, що всі ненавидять мене. Моя сестра стала королевою, а я залишилася почварою. Тільки бридкі змії хочуть знатися зі мною». Раптом серед хвиль з'явилася зелена змія, яка сказала людським голосом:

– Дораґлі, якщо ти не відмовишся від допомоги бридкої змії, я зможу врятувати тобі життя і повернути красу.

– Краще я помру, – сказала Дораґлі, адже над усе на світі вона боялася змій.

Ні слова не сказавши, змія зникла у хвилях.

«Це зелене чудовисько наганяє на мене жах. Я вся тремчу від страху, коли бачу ці очі і жало, яке стирчить з її жахливої пащі. Краще я загину, ніж довірю їй своє життя. Але чому вона переслідує мене? І як вона навчилася говорити?» – подумала Дораґлі.

Цієї миті вітер доніс до неї слова:

– Принцесо, не будь жорстокою з зеленою змією. Вона може тобі допомогти навіть у тому, в чому ти й не думаєш. Дозволь їй зробити це.

Тим часом налетів різкий вихор, погнав човен на рифи і, розбивши його вщент, стих. Дораґлі схопилася за якусь дошку. І раптом вона з жахом зрозуміла, що тримається не за уламок човна, а за шию зеленої змії. Через якийсь час вони підпливли до скелі, і змія, висадивши Дораґлі на сухе, зникла у хвилях. Дораґлі, сидячи сама на скелі, плакала, примовляючи: «Я врятувалася від бурі, але тут я напевно помру».

Надходив вечір. Видершись на верхівку скелі, Дораґлі прилягла і незабаром заснула. Уві сні їй чулася найчудовіша музика, яку вона коли-небудь могла чути. «Який прекрасний сон», – подумала Дораґлі і, потягнувшись, розплющила очі. Але як же вона здивувалася, коли несподівано побачила навколо себе не море і не скелю під собою, а ліжко, зроблене з різьбленого дерева, що стояло в ошатній золотій залі.

– Що це зі мною і де я? – не могла вийти з дива Дораґлі.

Несподівано вона почула, як хтось легенько постукав у двері. Вона підійшла й відчинила їх. На порозі було багато маленьких лялечок, живих, як звичайні люди. Вони були завбільшки з долоню, але сміялися і розмовляли, як люди. Лялечки привіталися з Дораґлі і висловили надію, що їй сподобалося в їх чудовому королівстві.

– Наша дорога госте, – сказала найменша лялечка, – наш великий король наказав, щоб ми зробили ваше перебування тут якомога щасливішим. Тому ми до ваших послуг.

Вони повели Дораґлі в сад, де показали їй розкішний басейн. Поряд із басейном вона побачила два великі стільці.

– Чиї це? – запитала вона.

– Один короля, – сказали лялечки, – а другий – ваш.

– А де ж сам король? Я його не бачу, – сказала Дораґлі.

– Він зараз на війні, – відповіла одна з лялечок.

– А в нього є дружина? – поцікавилася Дораґлі.

– Ні, – відповіла лялечка. – Він іще не зустрів свою мрію.

Викупавшись у басейні, Дораґлі вбралася в розкішні шати, які принесли їй лялечки. її зачіску прикрасили коштовними самоцвітами. Дораґлі була щаслива. Уперше в житті вона почувалася як справжня принцеса.

Непомітно пролетів тиждень. Дораґлі була щаслива, лялечки теж. Вони полюбили її за добре серце. Якось уночі, лежачи в своєму ліжку, вона міркувала, що ж буде далі. Вона почувала себе чомусь все одно самотньо.

«Це тому, що не знаєш кохання, – відповів її думкам голос згори. – Справжнє щастя приходить тільки до люблячих людей».

– Хто з лялечок розмовляє зі мною? – поцікавилася Дораґлі.

– Це не лялечка. Це я, володар усіх цих земель, моя люба. І я кохаю вас усім своїм серцем.

– Король кохає мене? – запитала вражена Дораґлі. – Ви, напевно, сліпі. Я потворніша за всіх монстрів на світі.

– Ні, я чудово бачу вас, і все ж наполягаю, що ви найгарніша дівчина на світі.

– Ви дуже великодушні, – сказала Дораґлі. – У мене немає слів.

Невидимий король більше не озивався цієї ночі. Наступного дня Дораґлі запитала лялечок, чи не повернувся з полів битв король, і їхня відповідь: «Ще ні», дуже її здивувала.

– А він молодий і гарний? – запитала вона.

– Так, – відповіли лялечки. – І ще він дуже уважливий. Він повідомляє нам новини про себе щодня.

– Але чи знає він, що я тут?

– Авжеж, він знає про вас усе. Щогодини скороходи доставляють йому докладний звіт про ваше перебування в його королівстві.

З того часу, як тільки їй ставало самотньо, Дораґлі одразу чула голос невидимого короля. Він завжди говорив їй приємні і ніжні слова. Одного разу вночі, прокинувшись, вона побачила поряд зі своїм ліжком туманний силует. Вона подумала, що це одна з лялечок охороняє її сон, і простерла руку, намагаючись доторкнутися до постаті. Раптом хтось почав цілувати її руку, і кілька сльозинок пролилося на неї. Дораґлі зрозуміла, що це невидимий король.

– Чого ти хочеш від мене? – запитала вона. – Як я можу покохати тебе, якщо ніколи не бачила твого обличчя?

– Моя люба принцесо, – відповів невидимий король. – Річ у тому, що я не можу показати тобі свого обличчя. Зла стара чаклунка, яка так жорстоко вчинила з тобою, наклала на мене семирічне закляття. П'ять років уже минуло, залишилося два роки. І якщо ти зараз погодишся одружитися зі мною, вони будуть найщасливішими в моєму житті.

Зворушена добротою і шляхетністю невидимого короля, Дораґлі щиро покохала його і дала згоду взяти з ним шлюб. При цьому вона обіцяла, що не намагатиметься побачити його, поки не минуть ці нещасливі два роки.

– Річ у тому, моя кохана, – сказав невидимий король, – що коли ти зламаєш свою обітницю, то з цієї миті сім років закляття почнуться знов. А якщо ти дотримаєш обіцянки, то я через два роки постану перед тобою найгарнішим чоловіком на світі й ти теж станеш найпрекраснішою з королев, оскільки й до тебе повернеться твоя краса, відібрана злою чаклункою.

Дораґлі пообіцяла йому бути терплячою і недопитливою, і незабаром вони одружилися. Але якось уночі вона поставила біля свого ліжка лампу, і, коли король підійшов до її ліжка, світло впало на його обличчя. О жах! Це був зовсім не король, а величезна зелена змія.

– О боже! – скрикнув, заливаючись сльозами, король. – За що ти так учинила зі мною, адже я дуже кохаю тебе.

Дораґлі у відповідь тільки мовчки тремтіла від страху. Зелена змія зникла. Вранці з'явилися лялечки, дуже сумні, оскільки щойно отримали новини, що зла чаклунка наслала на їхнє королівство ворогів – маріонеток. Лялечки хоробро билися і перемогли їх. Але чаклунка здійняла вихор із пилу і грязі на все королівство невидимого короля, і всі загинули. Уціліла тільки Дораґлі. Маріонетки взяли її в полон і привели до старої чаклунки.

– Здрастуй, дорогенька, – сказала стара. – Мені здається, що ми вже зустрічалися з тобою. – Вона засміялася. – Одного разу я славно погуляла на твоїх хрестинах.

– Невже, – заблагала Дораґлі, – ти тоді недостатньо покарала мене, зробивши огидною? Навіщо ти знову завдаєш мені болю?

– Ти надто багато базікаєш, – сказала стара. – Гей, слуги, принесіть залізні черевики і надіньте їх на цю… королеву, ха-ха!

Слуги натягнули вузькі, що в них ледве проходила нога, і важкі, як гирі, черевики на королеву. Потім стара дала їй страхітливе веретено, що кололо пальці до крові, і сплутаний клубок павутини.

– Розплутай її протягом двох годин і спряди у красиву пряжу.

– Я не вмію прясти, але постараюся, – відповіла Дораґлі.

Її відвели до маленької темної комірки і замкнули там. Дораґлі кілька разів намагалася розплутати павутину, але в неї нічого не виходило. Вона до крові сколола собі пальці. Похнюпившись голову, дівчина гірко заплакала, згадавши своє безтурботно-щасливе життя в палаці, яке вона втратила через власну дурість.

Раптом вона почула знайомий голос.

– Моя люба, навіщо ти змусила мене так страждати? Але я кохаю тебе і хочу, щоб ти врятувалася. У мене залишився один друг – Фея Покровителька, і я попросив її допомогти тобі.

Раптом хтось тричі сплеснув у долоні, і павутина Дораґлі перетворилася на чарівну пряжу.

Через дві години до комірки прийшла чаклунка, наперед тішачись тим, як вона розправиться з принцесою.

– Ну що ж ти не напряла, бридке ледаче дівчисько? – ще з порога закричала вона.

– Я зробила все, що змогла, – відповіла Дораґлі, простягаючи їй моток красивої пряжі.

– Ти думаєш, що ти можеш перехитрити мене, – затряслася від злості відьма. – Ну так ось тобі моє друге завдання. Сплети з цієї пряжі сітку, та таку, щоб нею можна було ловити рибу.

– Але, бабусю, – відповіла їй Дораґлі, – навіть мухи іноді проривають сітку з павутини.

– Я спопелю тебе, якщо ти не виконаєш моє завдання, – люто зашипіла стара.

Як тільки вона покинула кімнатку, Дораґлі гірко заплакала і, здійнявши до неба руки, сказала:

– Феє Покровителько, благаю тебе, допоможи мені!

Не встигла вона договорити, як сітка була готова. Дораґлі віддала хвалу феї і додала:

– Мій любий королю! Тільки тепер я зрозуміла, як не цінувала твоє кохання і завдала тобі стільки страждань. Пробач мені, якщо можеш.

Коли відьма побачила сітку, вона страшенно розлютилась.

– Я заберу тебе до себе в палац, і там ніхто вже не зможе тобі допомогти! – закричала вона.

Схопила відьма Дораґлі і веліла слугам відвезти її на кораблі до себе в замок. Уночі, сидячи на палубі, Дораґлі дивилася на зірки і оплакувала свою нещасливу долю. Раптом вона почула знайомий голос.

– Не турбуйся, люба моя! Я врятую тебе.

Дораґлі глянула на воду і побачила там зелену змію. Раптом де не взялася зла чаклунка. Вона ніколи не спала і почула голос невидимого короля.

– Зелена змія! – закричала вона страшним голосом. – Я наказую тобі поплисти звідси на край світу і більше тут не з'являтися. Ти ж, Дораґлі, побачиш, що я зроблю з тобою, коли ми прибудемо на місце.

Зелена змія попливла, куди їй веліла чаклунка. На ранок корабель прибув на місце. Чаклунка взяла Дораґлі, прив'язала їй на шию величезний камінь і дала в руки діряве відро.

– Підіймися на скелю, – наказала вона їй, – там, на вершині, росте ліс, повний лютих звірів, які охороняють колодязь Знань і Терпіння. Піди туди і принеси мені з цього колодязя відерце, повне води. Поквапся! Я даю тобі на це три роки.

– Але як я можу підійнятися на цю скелю? – розпачливо вигукнула Дораґлі. – Як я можу принести води в дірявому відерці?

– Мене не цікавить, як ти виконаєш мій наказ, – засміялася відьма. – Зроби це, інакше я уб'ю зелену змію.

Дораґлі пообіцяла собі, що зелена змія більше ніколи не постраждає через неї, і взялася до діла. Фея Покровителька допомагала їй як могла. Здійнявся сильний вітер і закинув Дораґлі на верхівку скелі. Фея приборкала диких звірів своїми чарами. Після ще одного помаху чарівною паличкою з'явилася колісниця, запряжена двома соколами. Дораґлі почала гаряче дякувати феї, але та, усміхнувшися, сказала:

– Зелена змія попросила мене допомагати тобі. Соколи миттю доправлять тебе до колодязя Знань і Терпіння. Вони також наповнять ущерть водою твоє відерце. Коли ти отримаєш воду з колодязя, вмийся нею, і до тебе повернеться твоя колишня краса.

– Як це чудово! – вигукнула Дораґлі.

– Але ти мусиш поквапитися і зробити те, що я тобі скажу, перш ніж повернутися до чаклунки. Твоє закляття зробило тебе рабинею рівно на сім років. Птахи домчать тебе до лісу. Перечекай час свого закляття там.

Дораґлі гаряче подякувала феї і сказала:

– Усі твої подарунки і навіть краса, яка повинна повернутися до мене, не тішитимуть мене. Я не можу бути щасливою, поки страждає зелена змія.

– Якщо ти будеш хороброю всі роки твого закляття, ти будеш вільна і зелена змія теж, – пообіцяла фея.

– Невже так довго я не побачу і не почую його? – запитала Дораґлі.

– На жаль, ні, – відповіла фея. – Твоє закляття не дозволяє тобі отримувати від нього звісток.

Сльози бризнули з очей Дораґлі, коли вона це почула. Вона сіла в колісницю, і соколи помчали її до колодязя Знань і Терпіння. Коли вони наповнили її відерце водою так, що не пролилося ні краплини, Дораґлі подумала: «Ця вода може зробити мене мудрішою. Я, мабуть, вип'ю ковток і стану розумнішою. А вже потім умиюся, щоб бути гарною». Вона спочатку випила ковток чарівної води. Потім умилася. І стала такою гарною, що всі птахи навколо відразу ж заспівали, дивлячись на її красу.

Потім з'явилася добра фея і сказала:

– Твоє бажання стати мудрішою, ніж гарнішою, радує мене. І я скорочу твоє закляття на три роки. Але поглянь-но, якою прекрасною ти стала, ти не можеш називатися більше Дораґлі. Тепер ти королева Діскрит.

Перш ніж зникнути, фея торкнулася ніг королеви, і тісні потворні залізні черевики перетворилися на пару золотих черевичків. Птахи примчали королеву Діскрит у ліс. Як чудово там було! Райські птахи співали на райських деревах, а звірі навколо говорили людськими голосами.

– Фея прислала нам гостю, – сповістили соколи всіх навколо. – Це королева Діскрит.

– О, яка вона прекрасна! – загомоніли звірі. – Стань, будь ласка, нашою повелителькою!

– З радістю, – погодилася Діскрит. – Але скажіть мені спочатку, що це за місце, де ми зараз?

Старий і мудрий кріт відповів їй:

– Багато-багато років тому феї втомилися боротися з людськими лінощами, брехнею і неробством. Спочатку вони намагалися напоумити людей, але потім розсердилися на них і перетворили хамів на свиней, балакучі пліткарки стали папугами або курками, а брехуни – мавпами. Цей ліс став їхньою домівкою. Вони тут будуть, аж поки феї визнають, що з них досить цієї науки.

Звірі дуже полюбили добру і мудру Діскрит. Вони збирали для неї горіхи, годували її лісовими ягодами і розважали казками. Справді, будь-хто знайшов би щастя в цьому раю. Але Діскрит весь час мучили думки про те, яке нещастя вона принесла зеленій змії. Швидко пролетіли три роки.

Королева Діскрит знов озула свої залізні черевики, взяла відерце з водою мудрості, наділа на шию ланцюг з каменем і попросила соколів од-правити її до старої відьми.

Стара дуже здивувалася, коли побачила її. Вона думала, що Діскрит давно вже померла, або її роздерли дикі звірі в лісі. Але перед нею стояла жива і здорова Діскрит і простягала їй відерце з чарівною водою. Побачивши її обличчя, відьма страшенно розлютилася.

– Що зробило тебе такою гарною? – заричала вона.

– Я вмилася водою мудрості, – сказала королева.

– Ти посміла не послухатися мене, – закричала чаклунка, люто тупаючи ногами. – Я покараю тебе. Йди у своїх залізних черевиках на край світу. Там у глибокій ямі лежить бутель з еліксиром довголіття. Принеси його мені. Я забороняю тобі відкривати бутель. Якщо ти не послухаєшся мене, твоє закляття триватиме вічно.

Сльози навернулися на очі Діскрит. Побачивши їх, чаклунка злорадно засміялася:

– Біжи швидше, і спробуй не виконати мого наказу!

Принцеса пішла, навіть не знаючи, де той кінець світу. Вона йшла багато-багато днів і ночей, але одного разу її зранені, закривавлені ноги підломилися від утоми. Вона впала на землю і подумала, що вмирає. Цієї миті вона шкодувала тільки про те, що більше не побачить зеленої змії. Раптом перед нею з'явилася добра фея і сказала їй:

– Діскрит, чи знаєш ти, що ти зможеш звільнити від чарів зелену змію тільки в тому разі, якщо принесеш чаклунці еліксир довголіття?

– Я неодмінно дійду туди, – пообіцяла Діскрит. – Але як мені дізнатися, де край світу?

– Візьми цей чарівний прутик і встроми його в землю.

Подякувавши, королева все зробила, як веліла фея. Зі страшним гуркотом перед нею розсунулася земля, і королева побачила глибоку темну яму. Долаючи страх, вона сміливо спустилася на її дно. За свою відвагу її було заслужено винагороджено. Внизу на неї чекав найгарніший юнак на світі, і Діскрит зрозуміла, що це зелена змія. Побачивши її, король не міг вимовити й слова, вражений її красою.

Довгий час вони сиділи, пригорнувшись одне до одного і плачучи від щастя. Потім з'явилася чаклунка, що охороняла еліксир, і вручила Діскрит бутель. Ніби для того щоб випробувати її, бутель не був закупорений. Але Діскрит добре пам'ятала уроки долі й подолала спокусу відпити з бутля.

Король і королева принесли еліксир старій відьмі. Вихиливши його відразу, вона стала такою гарною і доброю, що миттю забула про всі ті капості, які вона робила в житті. Змахнувши своєю паличкою, вона обернула зруйноване королівство зеленої змії на ще прекрасніше, ніж раніше. А потім одіслала прекрасного короля і мудру королеву додому.

Кришталевий міст

Жили колись дід та баба. Якось, підмітаючи в сараї, дід знайшов мідну монету.

– Що ми з нею зробимо? – запитав дід.

– Поїдемо завтра на базар і купимо курку, – відповіла стара.

Вранці вони поїхали на базар і купили курку. Вона нанесла їм багато яєць, стара їх вдало продала на базарі, і зажили вони з дідом розкошуючи.

Через деякий час, підмітаючи в сараї, дід знову знайшов мідну монету.

– Що ми з нею зробимо тепер? – запитав він.

– Поїдемо на базар і купимо півня, – відповіла дружина.

Вони поїхали на базар і купили півня. Курочка з півником привели курчат, яких стара продала на базарі, і зажили вони ще краще, ніж раніше.

Через кілька днів старий знову знайшов монету в сараї. На неї вони купили козу. Баба доїла багато молока і продавала його. їх сім'я стала ще багатшою. Минуло ще трохи часу, і в тому ж таки сараї дід знайшов ще одну монету. На неї баба купила на базарі козла. Козел з козою наплодили козенят, яких дід з бабою продали на базарі, ще більше поповнивши свою скарбничку. Через кілька днів у сараї знову знайшлася монета, але вже золота. На неї старі купили собі корову, а на наступну монету, яка не забарилася знайтися, купили бичка. Так їхнє господарство розрослося, а скарбничка почала наповнюватися швидше.

Одного разу, підмітаючи в сараї, баба знову знайшла монету і купила великого пухнастого кота. Кіт миттю переловив у хаті всіх мишей, які псували господарське добро, і дід з бабою не могли на нього нараду-ватися.

Коли в сараї знайшлася ще одна монета, то старі почали думати, щоб на неї купити.

– Тепер ми досить багаті, – сказала баба. – Давай побудуємо кришталевий міст.

І міст був побудований, але наскільки міцний він вийшов? Вирішили дід з бабою перевірити і пустили по ньому курочку. Вона пройшлася по мосту туди-сюди – міст витримав. Слідом за курочкою, гордо видзвонюючи шпорами, пройшовся півник, і знову міст устояв. Потім по ньому пускали козу і козла, корову і навіть бика. Міст навіть не тріснув. І ось настала черга йти котові. Як тільки кіт дійшов до середини моста – той розвалився.

То хто ж був найважчий? Кіт! А чому? Тому що він пив багато молока!

Брати Грімм

Білосніжка

Королева сиділа якось узимку біля вікна й шила. Вона задивилась, як сніжинки кружляли в повітрі, й уколола голкою палець. На сніг упали крапельки крові.

«Нехай у мене народиться донька зі шкірою, білою, мов сніг, щоками, рум'яними, наче кров, і волоссям, чорним, як дерево», – подумала королева.

Невдовзі королева народила дочку, білу, як сніг, і рум'яну, як кров, а волосся в неї було як чорне дерево. Прозвали дівчинку Білосніжкою. Та коли вона народилася, королева померла.

За рік король одружився з іншою. Нова королева була дуже вродлива, але горда й зарозуміла і не терпіла, якщо хтось переважав її красою. У неї було чарівне люстерко, вона часто питала його:

– А хто у світі наймиліша,

Найрум'яніша, найбіліша?

Люстерко їй відповідало:

– За тебе кращої немає.

Білосніжка тим часом росла й гарнішала. Коли їй виповнилося сім років, королева знову спитала в люстерка:

– А хто у світі наймиліша,

Найрум'яніша, найбіліша?

Люстерко їй відповіло:

– Ви рум'яніша за всіх і біліша,

Та Білосніжка за вас красивіша.

Позеленіла королева від злості та заздрості й від того дня зненавиділа пасербицю.

Покликала вона одного зі своїх мисливців і наказала:

– Заведи Білосніжку далеко в ліс, убий і принеси мені її серце.

Мисливець повів дівчинку до лісу, та коли він вийняв мисливський ніж і хотів був уже протяти серце Білосніжки, вона заплакала і стала просити:

– Любий мисливцю, зласкався, залиш мене жити! Я піду до дрімучого лісу й ніколи не повернуся додому.

Зласкавився мисливець і сказав:

– Гаразд уже, бідолашна дівчинко, тікай!

Білосніжка втекла не озираючись. А мисливець заколов молодого оленя, вирізав у нього серце й приніс королеві як свідчення, що її наказ виконано. Кухареві було наказано зварити серце в солоній воді, і лиха королева з'їла його, думаючи, що то серце Білосніжки.

А дівчинка лишилась у лісі сама-самісінька. Вона налякано роззиралася довкола, не знаючи, куди йти. Вона брела по гострому камінню, пробиралася через колючі хащі, ховалася від диких звірів. Вона вже зовсім була знемогла, аж тут побачила маленький ошатний будиночок під черепичним дахом. Білосніжка подумала й зайшла всередину. Будиночок був чисто прибраний, усе в ньому було крихітне і гарне. На вкритому білою скатертиною столику були сім тарілочок, біля кожної тарілочки лежали ложечка, виделочка, ножичок і стояли сім маленьких келихів. Біля стіни стояли в ряд сім ліжечок, а на них були білосніжні покривала.

Білосніжка була дуже голодна, тому взяла з кожної тарілочки трохи їжі та шматочок хліба і випила з кожного келиха по краплі вина. Дівчинка дуже хотіла спати й лягла в одне з ліжечок. Невдовзі вона заснула.

Коли вже зовсім стемніло, прийшли господарі – семеро гномів, які в горах добували руду. Вони засвітили сім лампочок, і коли в будиночку стало ясно, гноми помітили, що в них у гостях хтось побував.

– Хтось їв із моєї тарілочки! – закричав найменшенький гном.

– Із моєї! – майже хором відповіли інші гноми.

– Хтось пив із мого келиха! – знову закричав він.

– Із наших! – відгукнулися гноми.

Роззирнулися гноми й побачили, що в одному з ліжечок спала дівчинка. Вони скрикнули всі разом від подиву, принесли свої лампи й освітили Білосніжку.

– Яка гарна дівчинка! – вигукнули гноми.

Вони так зраділи, що не стали її будити. А сьомий гном спав у кожного зі своїх товаришів по годині – так і ніч минула.

Уранці Білосніжка прокинулась, побачила сімох гномів і дуже злякалася. Але вони лагідно спитали її:

– Як тебе звуть, дівчинко?

– Білосніжка, – відповіла вона.

– Як ти потрапила до нас? – розпитували далі гноми.

І дівчинка розповіла, що лиха мачуха хотіла її вбити, але мисливець зглянувся на неї і що весь день вона блукала лісом, доки випадково не побачила їхній будиночок.

– Залишайся в нас, – сказали гноми. – Хочеш бути в нас господинею? Будеш куховарити, шити та плести, скрізь утримувати лад і чистоту? Якщо згодна, матимеш усього вдосталь.

Білосніжка погодилась і лишилася в них господарювати. Уранці гноми йшли в гори копати руду та золото й тільки ввечері поверталися додому. До їхнього приходу Білосніжка готувала вечерю. Увесь день дівчинка була сама, тому добрі гноми застерігали її:

– Бережися своєї мачухи: вона скоро дізнається, що ти тут. Гляди нікого не пускай у дім.

А королева знову вважала себе першою красунею в королівстві. Якось узяла вона чарівне люстерко і спитала:

– А хто у світі наймиліша,

Найрум'яніша, найбіліша?

А люстерко відповідає:

– Тут ви рум'яніша за всіх і біліша,

Але Білосніжка у гномів живе,

Гарнішає й, наче троянда, цвіте —

Від вас незрівнянно вона красивіша!

Здогадалася королева, що мисливець її обдурив. Знову не було їй спокою – стала вона придумувати, як позбутися Білосніжки. І нарешті вигадала.

Вона перевдяглася старою крамаркою й вирушила через ліс до семи гномів. Постукала у двері й закричала:

– Шнурки, різнокольорові шнурки! Продаю!

Білосніжка почула, визирнула з віконця і сказала:

– Здрастуй, бабусю! Покажи мені, будь ласка, свій товар.

– Дивись, – відповіла та й вийняла один зі шнурків, із яскравого шовку.

«Цю добру бабусю можна й у дім пустити», – подумала Білосніжка й відчинила двері.

Вона купила собі гарні шнурки.

– Дай-но, дівчинко, я зашнурую тобі ліф як слід, – сказала стара.

Білосніжка стала перед нею й дозволила затягти на собі нові шнурки. Але стара почала шнурувати так швидко й так туго, що дівчинка задихнулась і без духу впала на землю.

– Це за те, що ти найвродливішою була, – сказала королева і хутко зникла.

Повернулися під вечір семеро гномів – лежить Білосніжка, наче мертва! Як вони злякалися! Вони підняли її й побачили, що вона міцно-пре-міцно зашнурована. Розрізали гноми шнурки, почала Білосніжка потроху дихати й нарешті отямилася.

– Стара крамарка – насправді лиха королева, – сказали гноми. – Будь обережна, не впускай нікого, коли нас немає вдома.

А лиха мачуха повернулася тим часом додому, взяла люстерко і спитала:

– А хто у світі наймиліша,

Найрум'яніша, найбіліша?

А люстерко знову відповідає:

– Тут ви рум'яніша за всіх і біліша,

Але Білосніжка у гномів живе,

Гарнішає й, наче троянда, цвіте —

Від вас незрівнянно вона красивіша!

Уся кров прилинула до серця королеви: вона зрозуміла, що Білосніжка ожила. Але вона вже придумала, що робити. Королева вміла чаклувати. Вона просочила отрутою гребінь, перевдяглася, прикинулась іншою старою й вирушила в ліс до сімох гномів.

Вона знову постукала в двері та гукнула:

– Продаю добрі товари! Купіть!

Білосніжка визирнула з віконця:

– Ідіть далі, бабусю, мені в дім пускати будь-кого заказано!

– Подивися, яка краса! – сказала стара й показала отруйний гребінь. – Хочеш, я тебе як слід причешу?

Білосніжці дуже сподобався гребінь, і вона дозволила старій себе причесати. Щойно та торкнулася гребенем її волосся, Білосніжка без духу впала на землю.

– Прийшов тобі кінець, красуне! – сказала королева і пішла геть.

Настав вечір, і семеро гномів повернулись додому й побачили мертву Білосніжку. Щойно вони витягли отруйний гребінь, дівчинка прийшла до тями й розповіла їм про все. Гноми знову звеліли їй нікого в дім не пускати.

А королева повернулася додому, сіла перед дзеркалом і каже:

– А хто у світі наймиліша,

Найрум'яніша, найбіліша?

А люстерко знову відповідає:

– Тут ви рум'яніша за всіх і біліша,

Але Білосніжка у гномів живе,

Гарнішає й, наче троянда, цвіте —

Від вас незрівнянно вона красивіша!

Почула це королева й затремтіла від гніву. Вона пішла до потаємної комірчини, куди, крім неї, ніхто ніколи не заходив, і приготувала отруйне яблуко. На вигляд воно було дуже гарне та рум'яне, але той, хто відкусив би хоч шматочок, тієї ж миті впав би мертвим. Потім королева перевдяглася старою й вирушила в ліс до семи гномів.

Вона постукала, і Білосніжка висунулась у віконце:

– Я не пущу вас, бабусю: гноми мені заборонили відчиняти двері.

– Це правильно, – відповіла лиха королева. – Та як же бути? Дивися, які в мене яблучка. Давай я пригощу тебе одним.

– Ні, – сказала Білосніжка, – мені нічого брати не дозволяють.

– Ти боїшся? – спитала стара. – Я розріжу яблуко на дві половинки: рум'яну з'їси ти, а білу я.

А яблуко було зроблене так хитромудро, що лише рум'яна його половинка була отруйною. Захотілося Білосніжці яблучка, і, побачивши, що бабуся його їсть, вона не втрималась і взяла отруєну половинку. Щойно вона відкусила шматочок, як упала мертва.

Повернулася королева додому й питає у дзеркала:

– А хто у світі наймиліша,

Найрум'яніша, найбіліша?

І дзеркало нарешті відповіло:

– За тебе кращої немає!

І заспокоїлося заздрісне серце королеви, наскільки може таке серце заспокоїтись.

А гноми знайшли Білосніжку неживою, підняли її, розшнурували, зачесали їй волосся, обмили її водою й вином. Нічого не допомагало – дівчинка лишалася мертвою. Тоді вони поклали Білосніжку в ліжечко, всілися навколо й заплакали. Вони хотіли її поховати, але вона була як жива і щічки її були свіжі та рум'яні. Вони зробили для неї кришталеву труну і написали на ній золотими літерами її ім'я. Потім віднесли труну на гору.

Довго лежала у своїй труні Білосніжка, і здавалося, що вона спить, – біла, немов сніг, рум'яна, наче кров, із волоссям як чорне дерево. Одного разу проїжджав тими місцями королевич і побачив у труні прекрасну Білосніжку.

– Я не зможу жити без неї! – вирішив він і наказав своїм слугам нести її труну на плечах до палацу.

Один зі слуг спіткнувся, труна хитнулась, і шматок отруйного яблука випав із горла Білосніжки. Вона розплющила очі й тихо сказала:

– Як же довго я спала!

– Дуже довго, люба! – відповів потішений королевич і розповів їй, як усе було. – Ти мені дорожча за все на світі. Будь моєю дружиною.

Білосніжка погодилась, і невдовзі зіграли пишне весілля. На бенкет було запрошено й лиху мачуху Білосніжки. Вона надягла гарну сукню, взяла люстерко і спитала:

– А хто у світі наймиліша,

Найрум'яніша, найбіліша?

А люстерко відповіло:

– Тут ви рум'яніша за всіх і біліша,

Але молода королева миліша

І незрівнянно за вас красивіша!

Закричала лиха королева страшним голосом і впала мертва.

Бременські музики

Жив на світі мірошник, і був у нього віслюк, розумний і сильний. Довго працював віслюк на млині й постарів. Господар побачив, що віслюк більше працювати не може, і вигнав його з дому. «Піду-но я до міста Бремена і стану вуличним музикою», – подумав віслюк.

Так він і вчинив.

Іде віслюк і кричить по-віслючому. Коли бачить: лежить на дорозі мисливський пес і важко дихає.

– Що з тобою, собако? – питає віслюк.

– О, віслюче, пожалій мене! – каже собака. – Жив я в одного мисливця, а тепер постарів, для полювання більше не годжусь, і задумав господар убити мене. От я й утік від нього.

– Ходімо зі мною до Бремена, – відповідає віслюк, – будемо вуличними музиками. Гавкаєш ти голосно, будеш співати й у барабан бити, а я співатиму й на гітарі гратиму.

– Що ж, – каже собака, – ходімо.

Віслюки іде – кричить по-віслючому, собака йде – гавкає по-собачому. Коли бачать: сидить на дорозі кіт.

– Чого ти такий невеселий? – питає собака.

– О, пожалійте мене, віслюче й собако! – каже кіт. – Жив я у своєї хазяйки, ловив щурів і мишей. А тепер от старий став, зуби притупились. А хазяйка задумала втопити мене. Я й утік. Як тепер прохарчуватися, не знаю.

– Ходімо з нами, коте, до міста Бремена, будемо вуличними музиками. Голос у тебе гарний, ти будеш співати й на скрипці грати, собака – співати й у барабан бити, а я співатиму й на гітарі гратиму.

– Що ж, – каже кіт, – ходімо.

Віслюк іде – кричить по-віслючому, собака йде – гавкає по-собачому, кіт іде – нявкає по-котячому.

Коли бачать: сидить на воротях півень і кричить на все горло:

– Ку-ку-рі-ку!

– Чого ти кричиш? – питає віслюк.

– О, пожалійте ви мене, віслюче, собако й коте, – каже півень. – Завтра до моїх господарів приїдуть гості, а мене хочуть зарізати і зварити для них суп. Що мені робити?

– Ходімо, півнику, з нами до Бремена – будемо вуличними музиками. Голос у тебе добрий, ти будеш співати і на балалайці грати, кіт буде співати й на скрипці грати, собака – співати й у барабан бити, а я співатиму й на гітарі гратиму.

– Що ж, – каже півень, – ходімо.

Віслюк іде – кричить по-віслючому, собака йде – гавкає по-собачому, кіт іде – нявкає по-котячому, півень іде – кукурікає.

Довго йшли, і настала ніч. Віслюк і собака лягли під великим дубом, кіт сів на гілку, а півень злетів на верхівку дерева й почав дивитися на всі боки. Дивився, дивився й побачив, що недалеко вогник.

– Вогник! – кричить півень.

Віслюк каже:

– Треба дізнатися, що то за вогник. Може, поблизу дім стоїть.

Собака каже:

– Може, в цьому домі м'ясо є. Я б поїв.

Кіт каже:

– Може, в цьому домі молоко є. Я б попив.

А півень каже:

– Може, в цьому домі пшоно є. Я б подзьобав.

Устали вони й пішли на вогник.

Вийшли на галявину, а на галявині дім стоїть, і віконце в ньому світиться.

Віслюк зазирнув у віконце.

– Що ти там бачиш, віслюче? – питає півень.

– Сидять за столом розбійники, їдять і п'ють, – відповідає віслюк.

– Ох як їсти хочеться! – сказав собака.

– Ох як пити хочеться! – сказав кіт.

– Як би нам розбійників із будинку вигнати? – сказав півень.

Думали вони, думали і нарешті придумали.

Віслюк поставив передні ноги на підвіконня, собака заліз на спину віслюкові, кіт скочив на спину собаці, а півень злетів на голову котові. І вони разом закричали: віслюк – по-віслючому, собака – по-собачому, кіт – по-котячому, а півень закукурікав. Ввалилися вони через вікно в кімнату, розбійники злякались і втекли в ліс.

Віслюк, собака, кіт і півень сіли за стіл і взялися до їжі, а тоді спати лягли. Віслюк улігся у дворі на сіні, собака – перед дверима, кіт згорнувся клубком на печі, а півень злетів на ворота.

Побачили розбійники з лісу, що вогник у будинку згас, і послали одного з них подивитися, що сталось.

Зайшов розбійник на кухню, бачить – на печі два вогники горять.

«Напевно, це жарини, – подумав розбійник. – Зараз скіпку запалю».

Тицьнув він скіпкою, а то був не вогник, а котяче око. Кіт підскочив, запирхав, зашипів і як дряпнув розбійника лапою!

Розбійник кинувся до дверей, а тут його собака за ногу схопив.

Розбійник вискочив у двір, а тут його віслюк копитом брикнув.

Розбійник побіг за ворота, а півень як закричить:

– Ку-ку-рі-ку!

Ледве-ледве прибіг переляканий розбійник до своїх товаришів і кричить:

– Лихо! У нашому домі поселилися страшні велетні. Один мені в обличчя вчепився, інший ножем ногу порізав, третій по спині дубцем стукнув, а четвертий кричав услід: «Тримай злодія!»

– Треба швидше тікати звідси! – вирішили розбійники.

І пішли з того лісу назавжди.

А бременські музики – віслюк, собака, кіт і півень – залишилися жити в їхньому будинку.

Біла змія

Давним-давно жив мудрий король. Не було на світі нічого, що від нього сховалося б. Подейкували про дивний його звичай: щодня по обіді він випроваджував усіх, хто ділив з ним трапезу, і надійний слуга приносив йому особливу, ні на що не схожу, страву.

Одного разу слуга не зміг побороти цікавість, адже навіть він не знав, що їсть король, залишаючись на самоті, і потай від усіх зазирнув під кришку. Побачивши під нею білу змію, не втримався і відкусив од неї шматочок. З тієї хвилини він почав розуміти мову тварин.

А саме цього нещасливого дня королева загубила свій улюблений перстень. А може, його вкрадено? Підозра впала на слугу, який міг бути до цього причетний. Король лаяв його на чім світ стоїть і вимагав назвати злодія, якщо, звичайно, слуга не хоче суду над собою. Не знаючи, як з цієї халепи виплутатися, слуга пішов на берег струмка і там випадково підслухав розмову двох качок.

– У мене немов камінь у волі, тому що я похапцем проковтнула перстень, який упустила королева, – скаржилася одна з них.

Схопив слуга птаху і поспішив на кухню до кухаря:

– Заріж-но цю качку, дивись, яка вона жирна.

Так от кухар знайшов у качиному волі перстень королеви, а слуга

виправдався. За це йому запропонували будь-яку посаду при дворі, але він вирішив покинути його і податися в мандри, прийнявши в дарунок від короля лише коня та трохи грошей на дорожні витрати.

Якось їхав він понад берегом озера і помітив, що три рибини заплуталися в густих очеретах і ніяк не можуть дістатися чистої води. Зглянувся він на них, спішився і кинув їх у глибоке озеро. Випірнувши з води, риби сказали:

– Ми знайдемо, як віддячити тобі за те, що ти врятував нам життя.

Їде він далі і чує десь унизу голос мурашиного царя:

– От якби люди обходили нас десятою дорогою, як і незграбні тварини! Слуга відразу ж з'їхав на узбіччя, і мурашиний цар присягнувся:

– Ми знайдемо, як віддячити тобі за це.

Потім пролягла його дорога через ліс, і побачив він, як ворона з вороном виштовхували з гнізда своїх пташенят.

– Забирайтеся геть, ненажери! – каркали вони. – Он які вимахали. Самі шукайте собі поживу!

Бідні воронята махали крилами, але були ще слабкі і не могли злетіти.

– Ми всього лише маленькі пташенята, – кричали вони, – ви зобов'язані нас годувати, поки ми навчимося літати! Інакше ми помремо з голоду.

Нагодував добрий хлопець воронят. Угамувавши голод, вони загаласували:

– Ми знайдемо, як віддячити тобі!

Пішим подорожнім прийшов наш герой у велике місто – столицю тамтешньої держави. На вулицях було людно, перехожі снували туди-сюди. Раптом, розштовхуючи натовп, проскакав глашатай, голосно вигукуючи:

– Принцеса піде під вінець з тим, хто розв'яже її задачу. А хто засватається і не впорається із завданням, на того чекає смертна кара.

Багато людей уже пробували свого щастя і наклали головою. Але варто було хлопцю побачити принцесу, як він, зачарований її красою, знехтував небезпекою і прийшов до короля свататися.

Його негайно відвели на берег моря і кинули у глибокі води перстень, який жених мусив дістати. Ніхто не хотів дивитися, як потоне добрий хлопець, і його залишили біля моря самого. Стоїть він на березі і не знає, що робити. Та ось підпливли до нього три рибини, яких він урятував од загибелі. Середня тримала в роті золотий перстень. Зраділий хлопець вручив перстень королю, але замість нагороди дістав нове завдання – дуже вже не хотілося гордій принцесі виходити заміж за простого слугу. Вона сама розсипала в траві десять величезних лантухів проса і сказала:

– До світанку збери просо назад у лантухи. І щоб жодного зернятка не лишилося долі!

Сів хлопець у саду і став міркувати, як виконати йому таке завдання, але нічого придумати не міг. Сидів зажурений і чекав, що з настанням ранку його поведуть на страту. Та коли засяяли в саду перші промені сонця, він побачив, що всі десять лантухів повні проса і стоять усі рядком, і жодного зернятка не лишилося в траві. Виявляється, прийшов уночі мурашиний цар з тисячами своїх мурашок, і вдячні комахи швидко і старанно вибрали просо і склали його в лантухи.

Тож коли принцеса прийшла в сад, то, на свій подив, побачила, що хлопець виконав і це завдання. Та вона не могла перемогти свою гординю і сказала:

– Хоча ти й виконав обидва завдання, але не бути тобі моїм чоловіком, поки не принесеш мені яблука з дерева життя.

Хлопець не знав, де росте дерево життя, але він зібрався у путь-дорогу і вирішив шукати його доти, доки ноги йтимуть, хоч і не мав ніякої надії його відшукати. Обійшов він одне за одним три королівства і зайшов надвечір у ліс. Сів під деревом, і захотілося йому спати, – та раптом він почув у гілках шелестіння, і йому до рук упало золоте яблуко. А слідом за яблуком злетіли до нього вниз три ворони і сіли йому на коліна.

– Ми троє молодих воронят, яких ти врятував од голодної смерті, – сказали вони. – Ми тепер виросли і, коли почули, що ти шукаєш золоте яблуко, прилетіли з-за моря, долетіли аж до краю землі, де росте дерево життя, і принесли тобі це яблуко.

Годі й казати, як зрадів хлопець! Він поспішив у зворотний шлях і приніс прекрасній принцесі золоте яблуко. Відмовлятися й далі вона вже не могла і погодилася вийти за нього заміж. Молодята поділили яблуко життя і з'їли його удвох. І запанувала в їхніх серцях любов, і дожили вони щасливо до глибокої старості.

Король Дроздобород

Один король мав дочку, що уславилася на весь світ своєю вродою. Та була вона й пихатою, як ніхто. Нікого з женихів не вважала гідним своєї руки. Хоч би хто сватався до неї, всі діставали відмову та ще якесь лихе слівце чи глузливе прізвисько на додачу.

Якось старий король звелів улаштувати пишне свято і скликати з далеких країв та сусідніх міст усіх юнаків, які ще не втратили надію сподобатися принцесі.

З'їхалося чимало женихів. їх вишикували в ряд, одного за одним. Спочатку стояли королі та принци-спадкоємці, потім – герцоги, відтак – князі, графи, барони. Принцесу повели вздовж ряду, щоб вона могла вибрати собі за чоловіка того, хто найбільше припаде їй до серця.

Але й цього разу вона нікого не вподобала.

Один жених здався їй надто гладким. Інший – цибатим і довгоносим, як журавель на болоті. Третій зростом не вдався. Четвертий їй видався надто блідим. П'ятий – надто рум'яним. Шостий – не досить струнким… Але чомусь найбільше дісталося молодому королю, що посідав у ряду женихів найпочесніше місце. Принцеса вирішила, що борідка його надто гостра і надто виступає вперед.

– Погляньте! – вигукнула вона й засміялась. – У нього борода наче дзьоб у дрозда! Король Дроздобород! Король Дроздобород!

Коли старий король побачив, що дочка геть і не думає вибирати собі жениха, а лише дарма кепкує з людей, він дуже розгнівався й заприсягнувся своєю головою та короною, що видасть її заміж за першого жебрака, що постукає до брами.

Минуло два дні. І от під вікнами палацу задзеленчали струни і якийсь бродячий музика завів свою пісеньку. Король послав по музику слуг.

Брудний, обірваний жебрак боязко ввійшов до палацу.

– Яка робота, така й плата, – сказав король. – Мені так сподобався твій спів, що я вирішив віддати за тебе заміж свою дочку.

Почувши це, принцеса нажахано впала перед батьком навколінки, але король навіть не поглянув на неї.

– Нічого не вдієш! – сказав він. – Я заприсягнувся своєю головою й короною, що віддам тебе за першого-ліпшого жебрака, і я додержу свою клятву!

Хоч скільки плакала принцеса, скільки благала – усе було марно. її відразу обвінчали з убогим музикою.

А після вінчання король сказав:

– Не личить дружині жебрака жити в королівському палаці. Можеш іти зі своїм чоловіком на всі чотири вітри.

Убогий музика, не кажучи ні слова, узяв за руку молоду дружину й вивів за браму. Уперше в житті принцеса пішки вийшла з палацу. Опустивши голову, не дивлячись навколо, крокувала вона вслід за своїм чоловіком.

Коли сонце почало сідати за пагорби, вони підійшли до стін великого багатого міста. Над золотою важкою брамою височіла кругла вежа. Вони пройшли через усе місто й зупинились аж на околиці, біля маленької, врослої в землю хатини.

– Чия це хатина? – спитала принцеса.

– Вона моя і твоя! – відповів із гордістю музика й відчинив перекошені двері. – Тут ми з тобою будемо жити. Заходь!

Принцесі довелося нахилитись, аби, переступаючи через поріг, не вдаритись головою об низький одвірок.

– А де ж слуги? – спитала вона, роззирнувшись.

– Які там слуги! – відповів жебрак. – Що треба буде, зробиш сама. От розпали-но вогонь, постав воду та приготуй чогось поїсти. Я дуже втомився.

Але принцеса зовсім не вміла розпалювати вогонь і куховарити, і музиці довелося самому це все робити. Він приготував убогу вечерю, вони поїли й лягли спати.

А наступного дня жебрак на світанку підняв із ліжка принцесу:

– Уставай, жінко, ніхто за тебе не працюватиме!

Так прожили вони днів зо два, і потроху всі музикантові припаси вичерпались.

– Ну, жінко, – сказав він, – хорошого потрошку. Це неробство не доведе нас до добра. Почни хоч кошики плести… Прибуток від цього невеликий, зате й робота неважка.

Він пішов до лісу, нарізав лозиння і приніс додому цілу в'язку.

Принцеса почала плести кошики, але тверді лозини не слухалися її, а тільки дряпали й кололи її білі ніжні руки.

– Сідай-но краще прясти, – звелів чоловік.

Але груба нитка врізалась у принцесині пальці, з них крапала кров, а з очей текли сльози.

– На що ти годишся?! – докоряв чоловік. – Може, спробувати торгувати глиняними горщиками?

Спочатку люди розбирали горщики в прекрасної крамарки і платили їй, не торгуючись. Аж одного разу якийсь гусар на баскому коні вихором вилетів із-за рогу й пронісся просто по горщиках, залишивши по собі хмару пилу та купу битих черепків.

Принцеса залилася слізьми. Вона побігла додому і, плачучи, розказала чоловікові про нещастя.

– Та хто ж сідає з глиняним посудом на ринку скраю, біля проїзної дороги! – сказав музика. – Ти не придатна ні до якої порядної роботи. Кажуть, у королівському палаці потрібна посудомийка. Збирайся!

Тепер прекрасна принцеса була на побігеньках у кухаря й виконувала найчорнішу роботу. У глибоких кишенях свого великого фартуха вона носила по горщику і складала туди залишки страв, а ввечері відносила ці горщики додому, щоб повечеряти.

У той самий час, коли вона чистила казани й вигрібала з печі попіл, у палаці готувалися відсвяткувати весілля молодого короля.

Нарешті настав урочистий день.

Скінчивши роботу, принцеса пробралася з кухні нагору і причаїлася за дверима парадної зали, щоб хоч іздаля помилуватися на королівське свято.

Повз принцесу-посудомийку вервечкою проходили слуги, несучи величезні тарелі з дорогими наїдками. А повертаючись назад, то один, то інший кидав їй то шкоринку від пирога, то крильце птиці або риб'ячий хвіст, і вона ловила все це, щоб сховати у свої горщики, а потім забрати додому.

Раптом із зали вийшов сам молодий король. Побачивши за дверима вродливу дівчину, він схопив її за руку й потягнув танцювати. Але вона відбивалася від нього з усієї сили, відвертаючись і ховаючи очі. Адже це був король Дроздобород – той самий, кого зовсім недавно вона прогнала з ганьбою.

Одначе не так легко було вирватися з його міцних рук. Король Дроздобород вивів принцесу просто на середину зали й пішов із нею в танок. І тут зав'язка її фартуха луснула. Горщики випали з кишень, ударились об підлогу й розлетілися на дрібні черепки. Бризнули на всі боки перше і друге, суп і печеня, кісточки та шкоринки.

Здавалося, стіни королівського замку впадуть від сміху. Реготали вельможні гості, сміялися придворні дами та кавалери, гигикали юні пажі та сиві радники, реготали і слуги, згинаючись у три погибелі й хапаючись за боки.

Від сорому та приниження принцеса ладна була провалитися крізь землю. Затуливши обличчя руками, вона вибігла з зали й кинулася сходами вниз.

Але хтось наздогнав її, схопив за плечі й повернув до себе. Це був король Дроздобород!

– Не бійся! – лагідно сказав він. – Хіба ти не впізнаєш мене? Адже я той самий бідний музика, який жив із тобою в маленькому перекошеному будиночку на околиці міста. І я той самий гусар, що розтоптав твої горщики на базарі. І той висміяний жених, якого ти образила ні за що ні про що. Через кохання до тебе я змінив мантію на жебрацьке лахміття і провів тебе дорогою принижень, аби ти зрозуміла, як гірко людині бути скривдженою й висміяною, щоб серце твоє злагіднішало і стало так само прекрасним, як і обличчя.

Принцеса гірко заплакала.

– Я така винна, що не гідна бути твоєю дружиною… – прошепотіла вона.

– Усе погане лишилося позаду, – відповів король. – Нумо святкувати наше весілля!

Придворні дами вбрали принцесу в сукню, розшиту діамантами та перлинами, і повели до найбільшої й наипишнішої зали палацу, де на неї чекали вельможні гості й серед них – старий король, її батько.

Усі вітали молодят і бажали їм щастя.

Гензель і Ґретель

Жив собі бідний дроворуб. Було в нього двоє дітей і дружина – але не рідна мати, а мачуха. Хлопчика звали Гензель, а дівчинку Ґретель. Настав такий день, коли не було на що купити навіть шматок хліба. Цілі ночі дроворуб не спав, зітхав і нарешті сказав дружині:

– Що тепер буде? Як нам дітей прогодувати, адже й самим їсти нема чого!

– А знаєш що, – відповіла дружина, – заведімо завтра дітей у саму хащу. Розпалимо там багаття й дамо їм по скибочці хліба. А самі підемо й залишимо їх самих. Не знайдуть вони дороги назад – і ми їх позбудемося.

– Ні, жінко, – відмовив дроворуб, – цього я не зроблю. Не можу я покинути дітей у лісі. їх же дикі звірі з'їдять.

– Тоді доведеться нам усім із голоду помирати! – сердито відповіла дружина.

– А все-таки шкода моїх бідолашних дітей! – сказав дроворуб.

Проте діти від голоду не могли заснути й чули все, що казала мачуха батькові. Заплакала Ґретель і сказала Гензелю:

– Бідолашні ми з тобою! Видно, пропадати доведеться!

– Не плач, Ґретель! – сказав Гензель. – Я щось придумаю.

Пізньої ночі він устав, відчинив двері й тихо вийшов на вулицю. На небі яскраво світив місяць. Білі камінці на подвір'ї блищали під його промінням. Гензель напхав їх повні кишені. Потім він повернувся додому і сказав Ґретель:

– Тепер нічого не бійся, сестричко!

І, наче нічого й не сталося, влігся в ліжко.

На світанку мачуха розбудила дітей.

– Уставайте, ледарі! Треба йти в ліс по дрова. – Потім дала їм по шматочку хліба і промовила: – Це вам на обід, більше нічого не отримаєте.

Ґретель сховала хліб під фартух. Гензелю не було куди сховати хліб, у нього кишені були напхані камінцями. Пішли вони в ліс, а Гензель увесь час непомітно виймав із кишень камінці й кидав їх на дорогу.

Коли прийшли в саму хащу лісу, дроворуб сказав дітям:

– Збирайте хмиз, а я багаття розпалю, щоб ви не змерзли.

Гензель і Ґретель набрали цілу купу хмизу. Коли вогонь добре розгорівся, мачуха звеліла:

– Лягайте біля багаття й відпочиньте як слід, а ми підемо дрова рубати, а потім повернемося по вас.

Гензель і Ґретель полягали коло багаття, а опівдні з'їли свій хліб. Вони весь час чули стукіт сокири й думали, що десь неподалік працює батько. А насправді стукотіла суха гілка, яку батько прив'язав до старого дерева. Гілку розхитувало вітром, вона вдарялась об стовбур і стукотіла. Діти дуже втомилися й міцно заснули. Коли вони прокинулися, було вже зовсім темно. Ґретель заплакала:

– Як же ми знайдемо дорогу додому?

– Не бійся, – втішав її Гензель, – от зійде місяць, і ми знайдемо дорогу.

Коли зійшов місяць, Гензель узяв Ґретель за руку, і вони рушили в путь. Камінці блищали і вказували дітям дорогу. Усю ніч ішли брат із сестрою, а на світанку прийшли до рідного дому й постукали у двері. Відчинила мачуха, бачить – стоять перед нею Гензель і Ґретель.

– Ох ви, погані діти! – закричала мачуха. – Чого ви так довго в лісі відсипалися? Ми вже подумали, що ви не хочете додому повертатись.

Батько дуже зрадів, побачивши дітей.

Але невдовзі в дроворубовому домі знову не стало що їсти. І знову діти почули, як мачуха вночі каже батькові:

– У нас лишився один кусень хліба! Треба позбутися дітей – заведімо їх у ліс подалі, щоб не знайшли дороги назад!

– Краще останнім шматком із дітьми поділитися, – мовив дроворуб, але дружина й чути про це не хотіла.

Поступився він раз, мусив і зараз поступитися.

Коли батько з мачухою заснули, Гензель устав і хотів назбирати камінців, як минулого разу. Але мачуха замкнула двері, і він не зміг вийти з хатини. Ґретель заплакала, але брат почав утішати її:

– Не плач, ми не пропадемо.

Рано мачуха розбудила їх і дала по маленькому шматочку хліба. Пішли вони в ліс, а Гензель дорогою кришив хліб у кишені й кидав хлібні крихти на дорогу.

Вони зайшли ще далі в хащу й розпалили багаття.

– Посидьте тут, дітки, поспіть трохи. А ми підемо в ліс дрова рубати й надвечір прийдемо по вас, – сказала мачуха.

Ґретель поділилася своїм шматочком хліба з Гензелем, адже він свій хліб дорогою розкришив. Потім діти заснули. Коли прокинулися, була вже темна ніч. Ґретель заплакала, а Гензель став її втішати:

– Не плач, сестричко, скоро місяць зійде, і ми відшукаємо дорогу за хлібними крихтами.

Коли зійшов місяць, подалися вони шукати дорогу, але так її й не знайшли. Напевно, птахи все склювали. Ішли діти всю ніч і весь день із ранку до вечора й дуже зголодніли: вони з'їли тільки трохи ягід, які знайшли дорогою. Нарешті вони полягали під деревом і заснули.

Діти прокинулися вранці та знову рушили в дорогу. Опівдні вони помітили гарну білосніжну пташку. Вона сиділа на гілці й співала так чарівно, що діти зупинились і заслухались. Раптом пташка змахнула крилами й полетіла, а Гензель і Ґретель пішли за нею. Пташка привела їх до маленького будиночка та всілася на даху. Поглянули діти, а будиночок не простий: зроблений він із хліба та цукру. Відламали діти по куснику хліба від стіни, присипали цукром і з'їли.

Раптом відчинилися двері, і з будиночка вийшла, спираючись на костур, стара жінка. Гензель і Ґретель злякались. Але бабця лише похитала головою:

– Які милі дітки! Як ви сюди потрапили? Заходьте, я вам лиха не заподію.

Стара принесла дітям частування – молоко з оладками, яблука та горіхи. Потім вона постелила їм два гарні ліжечка й укрила їх білими ковдрами. Гензель і Ґретель полягали й подумали: «Мабуть, ми потрапили до раю».

Одначе стара лише прикидалася доброю, а насправді це була лиха відьма, і будиночок із хліба та цукру вона збудувала для того, щоб приманювати дітей. Вона любила варити маленьких дітей у казані – це були її улюблені ласощі.

Уранці, коли діти ще спали, вона встала, подивилася на їхні рум'яні щічки та розмріялася про те, яку смачну страву з них приготує. Чекати було несила, й вона розбудила дітей.

– Спершу ми спечемо хліб, – сказала стара. – Я вже затопила піч і вимісила тісто. А потім я зварю вас і з'їм! Оце так ласі шматочки!

Бідолашні діти сторопіли. Вони дуже злякалися й не розуміли, що сталося з доброю та привітною бабусею. Ґретель заплакала, а Гензель намагався придумати, як їм урятуватись.

Відьма штовхнула бідолашну Ґретель до печі, де палахкотіло полум'я.

– Ну, залазь у піч, – сказала вона. – Поглянь, чи добре вона натоплена. Чи не час хлібини саджати?

Ґретель полізла була в піч, але здогадалася, що затіває стара: вона хотіла закрити піч заслінкою, засмажити дівчинку і з'їсти.

– Я не знаю, як це зробити! Як же мені туди залізти? – спитала Ґретель.

– От дурна, – з досадою сказала стара. – Навіть я можу туди залізти. – І вона просунула голову в піч.

Тут Ґретель штовхнула відьму, і та опинилася просто в печі. Ґретель прикрила піч залізною заслінкою й замкнула.

– Ми врятовані! – закричали Гензель і Ґретель.

По кутках будиночка стояли скрині. Діти відчинили їх, і виявилося, що скрині доверху набиті золотом і коштовним камінням. Діти напхали ними повні кишені.

– А тепер біжімо звідси! – сказав Гензель. – Треба вибратися з відьминого лісу.

Ішли вони довго й нарешті дісталися до великого озера.

– Як же ми переберемося через нього? – спитала Ґретель. – Адже тут немає ні човника, ні мосту.

– Он пливе біла качечка, – відповів Гензель. – Попросімо її перевезти нас на той берег.

– Добра качечко! – гукнула Ґретель. – Допоможи нам, будь ласка! Ми не можемо перебратися через озеро, тут немає ні човника, ні мосту.

Качечка підпливла, Гензель сів на неї й покликав сестру.

– Ні, – відповіла Ґретель, – качечці буде занадто важко. Нехай перевезе вона спершу тебе, а потім і мене.

Добра качечка так і зробила. Діти переправилися на інший берег, пішли далі й нарешті побачили батьківський дім. Тут діти взялися бігти, заскочили в будинок і кинулися батькові на шию.

Відтоді, як батько залишив дітей у лісі, він не мав ані хвилини радості, а лиха мачуха вже померла.

Ґретель розкрила фартух, і по підлозі розсипалося коштовне каміння, а Гензель викидав із кишень золото цілими жменями. Настав кінець їхнім злидням і горю, і зажили вони щасливо й заможно.

Хоробрий кравчина

Одного чудового літнього ранку біля свого вікна сидів кравчина. Він був молодий, веселий і працював щосили.

У цей час на вулиці з'явилася крамарка.

– Варення! Смачне варення! – кричала вона.

Кравчина висунув у вікно голову й гукнув:

– Ідіть сюди! Я хочу купити варення!

Крамарка піднялася з важким кошиком до кравчини на горішній поверх. Він примусив її відкрити всі горщики, довго розглядав їх, зважував, нюхав і нарешті сказав:

– Варення, здається, добре. Зважте-но мені восьмушку або навіть чверть фунта.

Жінка, яка сподівалася продати багато варення, відважила йому чверть фунта і пішла, сердито буркочучи. А кравчина відрізав величезну скибку хліба і намазав його варенням.

– Ні, – сказав він, – перш аніж поїсти, я маю пошити куртку.

Він поклав хліб біля себе й узявся до шитва.

Мухи, що сиділи на стінах, відчули запах варення і злетілися.

– Хто вас сюди кликав? – закричав кравчина і став гнати їх із хліба.

Але мухи налітали цілими зграями.

– Ну заждіть! – гаркнув кравчина, схопив ганчірку й ударив по хлібу.

Коли він підняв ганчірку, на столі лежало аж сім убитих мух.

– От який я молодець! – вигукнув кравчина.

Він викроїв собі пояс і вишив на ньому великими літерами: «Одним ударом побив сімох!»

Кравчина вдягнув пояс і вирішив податись у далекі країни. Майстерня тепер здавалася йому надто тісною для його відваги.

Перш аніж вирушити в дорогу, він обнишпорив увесь дім, розшукуючи що-небудь їстівне, але не знайшов нічого, крім шматка сиру, який і поклав до кишені.

У кущах кравчина помітив пташку, що заплуталася в сильцях, схопив її й теж запхав до кишені. Потім він весело рушив у путь.

Дорога привела кравчину до гори. Він видерся аж на верхівку й побачив там велетня.

– Здоров будь, приятелю! – сказав йому кравчина. – Чому ти сидиш тут? Хочеш, підемо разом мандрувати?

– З тобою, нікчемна людинко?! – зневажливо відповів йому велетень.

– А що? – обурився кравчина.

Він розстебнув жупан і показав велетові свій пояс:

– Ось, прочитай, що я за людина.

Велетень прочитав: «Одним ударом побив сімох!» – і подумав, що йдеться про ворогів, яких убив кравець. Він мимоволі відчув повагу до маленького чоловічка, та все-таки захотів його випробувати. Велет підняв камінь і так стиснув його в руці, що з каменя закапала вода.

– Зроби так, якщо ти сильний! – сказав він.

– Та це для мене забава! – сміючись, вигукнув кравчина.

Він вийняв із кишені м'який сир і стиснув його в руці: сік так і полився.

– Ну що? – спитав він.

Велетень не знав, що сказати, він не вірив власним очам. Він узяв камінь і підкинув так високо, що його ледве було видно.

– Зроби ти так!

– Твій камінь усе-таки впав назад на землю, – сказав кравчина. – А я так кину, що зовсім не повернеться.

Із цими словами він вийняв із кишені пташку й підкинув її вгору. Пташка, зрадівши, швидко злетіла у височінь і, звичайно, не повернулася.

– Кидати ти вмієш, – сказав велет. – А чи можеш носити тягарі?

Він підвів кравчину до величезного зрубаного дуба і сказав:

– Якщо ти такий сильний, допоможи винести це дерево з лісу.

– Охоче! – відповів кравчина. – Ти візьми на плечі тільки стовбур, а я підніму і понесу суччя та гілки – це ж важче.

Велетень закинув собі на плечі стовбур, а кравчина всівся на гілці. І велетневі, який не міг обернутись, довелося тягти все дерево та кравчину на додачу.

Кравчина в цей час насвистував веселу пісеньку, ніби тягати дерева було для нього дитячою забавкою.

А велет протягнув трохи величезний тягар, не витримав і закричав:

– Я зараз кину!

Кравець зіскочив з дерева, підхопив гілки обома руками, ніби весь час ніс їх, і сказав велетневі:

– Ти такий величезний, а не можеш одне дерево донести!

Пішли вони далі. Велетень побачив вишневе дерево, вхопив його за верхівку, пригнув і дав потримати кравчині. Той хотів був поласувати стиглими вишнями, та не зміг утримати дерево. Щойно велет відпустив гілку, вишня випросталась і підкинула кравця вгору.

Коли він упав на землю, велетень спитав:

– Тобі бракує сил утримати такий прутик?

– Я перестрибнув через дерево просто тому, що внизу мисливці стріляють по кущах, – відповів кравчина. – А чи зможеш ти стрибнути отак?

Велетень спробував, але не зміг перестрибнути через дерево й повис на гіллі.

– Так, переважив ти мене, – сказав велет. – Ходімо ночувати до моєї печери.

Кравчина з радістю погодився.

Велетень запропонував кравчині лягти на ліжко й виспатися як слід. Але ліжко було надто велике для кравчини, тому він заліз у якийсь куточок і заснув.

Опівночі велет устав, схопив залізний лом і одним ударом розколов надвоє ліжко. Він був упевнений, що на ньому спить кравець і що тепер він нарешті знищив його.

Рано вранці велетень пішов до лісу й забув про кравчину. Коли бачить – той іде назустріч живий і здоровий. Велетень злякався, що кравчина поб'є його до смерті, й, нажаханий, утік подалі.

А кравчина вирушив просто до королівського палацу. А що він дуже втомився, то, довго не думавши, простягся перед ним на траві і заснув.

Доки він спав, навколо нього зібрався народ. Люди стали роздивлятися кравчину і прочитали на його поясі напис «Одним ударом побив сімох!».

– Що треба цьому великому воїнові в нашому королівстві? – здивувалися вони й вирушили до короля, аби повідомити його про кравчину.

Король наказав одному з придворних піти до кравчини і, щойно той прокинеться, запропонувати йому вступити на військову службу.

Кравчина вислухав королівського посланця і сказав:

– Я саме для цього й прибув!

Король прийняв кравчину з великими почестями, але його воїни незлюбили нового товариша.

– Що буде, – гомоніли вони, – якщо ми коли-небудь посваримося з ним? Адже тоді загинуть одразу семеро.

Вони вирішили всі разом іти до короля і просити відставки.

– Ми не можемо зрівнятися з людиною, яка вбиває одним ударом сімох, – сказали вони.

Король не хотів заради одного втратити всіх своїх вірних слуг і вирішив позбутися кравчини, але не знав, як це зробити. Він боявся, що кравчина, розсердившись, знищить його і захопить трон.

Нарешті король придумав, як учинити. Він звелів переказати кравчині, що йому, як великому воїнові, дається важливе доручення.

В одному з лісів королівства оселилися два велетні, які займалися грабунками й розбоєм, підпалами та вбивствами. Але ніхто не міг наблизитися до них, не ризикуючи життям. Кравчина мав убити велетнів, за що король пообіцяв йому руку своєї єдиної дочки та півкоролівства. На допомогу собі кравчині дозволили взяти сто лицарів.

«Непогано! – подумав кравчина. – Прекрасна принцеса і половина королівства – таке не кожному пропонують!»

– О так, велетнів я приборкаю, – відповів він гордо. – А сотні лицарів мені не треба. Хто одним ударом побиває сімох, тому нема чого боятися двох.

Кравчина вирушив у путь.

Невдовзі він побачив обох велетнів. Вони спали, і від їхнього хропіння дерева гнулися.

Кравчина швиденько набрав повні кишені каміння і видерся на те дерево, під яким спали велети. Він усівся саме над їхніми головами й почав кидати каміння на груди одному з них.

Велетень довго не відчував цього; нарешті він прокинувся, штурхнув другого велетня в бік і сказав:

– Чого ти б'єшся?

– Це тобі наснилося, – сказав той, – я й не думав тебе бити.

Велетні знову заснули. Тоді кравчина почав кидати каміння на другого велета.

– Чим це ти в мене кидаєш? – закричав той.

– Нічим! – розсердився перший велетень.

Вони трохи посперечались, але заспокоїлись і знову заснули.

А кравчина взявся за своє. Він вибрав найбільший камінь і кинув його на груди першому велетневі.

– Ну, це вже занадто! – закричав той, підскочив і так ударив свого приятеля, що він захитався.

Другий велетень розлютився і відповів тим самим. Вони стали виривати з корінням дерева й лупцювали ними один одного доти, доки обидва не попадали мертві.

Тоді кравчина зістрибнув на землю.

– Щастя ще, – сказав він, – що вони не вирвали того дерева, на якому я сидів! А то мені довелося б, наче білці, перескакувати на інше!

Він вийняв меч і завдав велетням по кілька ударів у груди. Тоді повернувся до короля й сказав:

– Я прикінчив обох. Нелегко це мені далось, але ж я одним ударом убиваю сімох. Вони й волосини на моїй голові не встигли зачепити.

Кравчина зажадав від короля обіцяної винагороди. Та той уже шкодував про свою обіцянку і думав над тим, як позбутися небезпечного героя.

– Ти маєш здійснити ще один подвиг, – сказав король. – У лісі живе єдиноріг. Спіймай його.

– Єдинорога я боюся ще менше, ніж велетнів, – відповів кравчина.

Він узяв мотузку та сокиру й пішов до лісу. Єдиноріг одразу вискочив із хащі й кинувся на кравчину.

– Тихше, тихше! – сказав той.

Він зупинився й зачекав, а коли звір зовсім наблизився, відскочив за дерево. Єдиноріг не встиг зупинитись і так міцно застромив свій ріг у стовбур, що ніяк не міг витягти його.

Кравчина вийшов із-за дерева, накинув єдинорогові мотузку на шию, відрубав сокирою ріг і повів звіра до короля.

Але король і тепер не хотів давати обіцяну винагороду та поставив іще одну умову: перш аніж одружитися з принцесою, кравчина має спіймати дикого кабана.

– Охоче! – відповів юнак.

Коли кабан побачив кравчину, він кинувся на нього, грізно вишкіривши ікла. Але кравчина шмигнув у каплицю, що була поблизу, і відразу вискочив звідти через маленьке віконце з іншого боку. Кабан кинувся за ним усередину, а кравчина тим часом оббіг навколо каплиці й зачинив двері.

Розлюченого звіра було спіймано. Адже він був величезний і не міг вискочити у вікно.

Кравчина вирушив до короля. Той хоч-не-хоч мусив виконати обіцянку й віддати кравчині свою дочку та половину королівства.

Весілля зіграли дуже бучно, і кравець став королем.

Якось уночі принцеса почула, як чоловік сказав уві сні:

– Гей, поший мені куртку і заштопай штани, інакше я відлупцюю тебе аршином!

Вона зрозуміла, що великий герой був насправді кравцем, і вранці поскаржилася батькові.

Король заспокоїв її і сказав:

– Уночі залиш двері спальні незачиненими. Щойно твій чоловік засне, мої слуги зв'яжуть його й віднесуть на корабель, який відвезе його в далекі краї.

Але королівський зброєносець усе чув і розповів кравчині.

Коли королеві здалося, що чоловік заснув, вона встала, подала знак слугам і знову лягла.

А кравчина, що тільки прикидався, ніби спить, почав кричати:

– Гей, поший мені куртку і заштопай штани, інакше я відлупцюю тебе аршином! Я прикінчив сімох одним ударом, убив двох велетнів, привів із лісу єдинорога, спіймав дикого кабана. Чи мені боятися тих, хто стоїть за дверима!

Слуги почули, злякались і кинулися тікати так, ніби за ними гналося ціле військо.

Відтоді ніхто не наважувався зачепити кравчину, і він залишався королем до кінця свого життя.

Горщик каші

Жила собі дівчинка. Якось пішла вона в ліс по ягоди й зустріла бабусю.

– Здрастуй, дівчинко, – сказала старенька. – Дай мені ягід, будь ласка.

– Бери, бабусю, – відповіла дівчинка.

Поїла старенька ягід і сказала:

– Я тобі теж дещо подарую. Ось тобі горщик. Варто лише сказати: «Раз, два, три, горщику, вари!» – і він почне варити смачну солодку кашу. А якщо сказати: «Раз, два, три, горщику, не вари!» – він одразу перестане варити.

– Дякую, – сказала дівчинка, узяла горщик і пішла додому.

Тепер вони з матір'ю завжди мали на обід смачну солодку кашу.

Одного разу дівчинка пішла з дому, а мати поставила горщик перед собою і сказала:

– Раз, два, три, горщику, вари!

Горщик почав варити і наварив дуже багато каші. Мати наїлася досхочу, але забула, як зупинити горщик. Каша була в кімнаті, на ґанку, вже була й на вулиці, а горщик усе варив. Злякалася мати, побігла по дочку, але не змогла перебратися через дорогу – гаряча каша текла рікою.

Добре, що дівчинка була недалеко. Побачила вона, що робиться, і побігла додому. Сяк-так вилізла на ґанок, відчинила двері і гукнула:

– Раз, два, три, горщику, не вари!

Горщик перестав варити кашу. Але ще довго городяни їли кашу, черпаючи просто з вікон, а той, кому доводилося їхати чи йти по вулиці, мусив проїдати собі в каші дорогу.

Але ніхто не скаржився. Дуже смачна та солодка була каша.

Ганс і смугастий кіт

Водного мельника не було родини – тільки троє учнів. Якось він скликав їх і каже:

– Рідних дітей мені Господь не дав, тож хочу відписати млин одному з вас. А матиме його собі той, хто знайде для мене найкращого в світі коня. Ступайте, а через сім років вертайтеся, та не з порожніми руками.

Молодший з учнів, Ганс, був велике ледащо, та ще й дурний, як ступа, – тож усі з нього глузували.

– А ти куди зібрався? – брали його на сміх старші учні. – Навіть як і пощастить тобі з млином – він же тобі так треба, як собаці п'ята нога.

Ганс мовчки прошкував поряд, але вночі старші знайшли спосіб утекти від нього. Наступного ранку прокинувся Ганс, засмутився: «Що мені робити? – скиглив він. – Як знайти того коня без сторонньої допомоги?».

Так, бідкаючись сам до себе, не відразу помітив Ганс смугастого кота, який сидів у нього в головах.

– Куди простуєш, любий Гансе? – мовив до нього звір людським голосом.

– Якби ж то знаття, – зітхнув Ганс.

– Тримайся мене, не супереч мені ні в чому, і тоді за сім літ найкращий у світі кінь буде наш.

– Гаразд, – погодився Ганс. – Якщо ти так легко навчився людської мови, либонь, усе тобі до снаги.

От повів його кіт до свого палацу, а там – безліч слуг. Заходилися коло гостя, умили, причепурили й нагодували вишуканим харчем. У палаці взяв собі Ганс пишно оздоблену опочивальню, де й звикав спати на справжніх шовках.

День у день тепер з ранку до вечора Ганс робив усе, що йому наказував кіт: проріджував кущі срібним топірцем, поливав із золотого глека троянди в саду, обчімхував гілля на деревах діамантовими ножицями.

А якось помітив парубок, що одяг став йому замалий, взуття затісне, та й спитав у кота:

– Любий коте, я геть забув, скільки часу триває моя гостина. Якщо минуло сім років, то вже ж можу я забрати обіцяного мені коня?

– Чекай, – зразу спинив його кіт. – Спершу побудуй будинок зі срібла. Матимеш для роботи срібні цвяхи, молоток і дошки!

– Згода, – кивнув на те Ганс і притьмом взявся до роботи.

А коли все зробив, кіт запросив його на стайню, щоб він зміг вибрати коня до своєї вподоби.

Коні були один від одного кращий, тож Ганс не зміг вирішити, який з них найліпший.

– Тоді зробимо так, – запропонував кіт. – Повертайся до млина, а я через три дні сам приведу твого коня.

Послухав його Ганс, перебрався у своє зношене дрантя та й подався до мельника. На превелике його здивування застав парубок у млині старших учнів. Ті саме привели двох коней – таких старезних шкап, аж порохня з них сипалась.

– А де ж твій кінь, Гансе? – поцікавилися вони.

– Він прибуде за три дні, – відповів Ганс.

– А бува не через три роки? Добрий же кінь, якщо плуганиться повільніше за подорожнього! – старші учні підняли хлопця на глузи.

Мельник і собі наскіпався на Ганса:

– Як ти посмів упхатися до мого білосніжного, мов борошно, млина в цьому брудному лахмітті? Геть звідси!

Почвалав Ганс у повітку, до корів, там і оселився. А через три дні зупинилася перед млином парадна карета, вся золотом виграє, спереду в неї шестерня баских коней запряжена.

А на прив'язі слідом за каретою виступає сьомий кінь, та такий гарний, що в цілому світі такого немає. А на тому коневі верхи їде юна принцеса, а сама – прекрасна на вроду.

– Агов, мельнику! – гукнула дівчина.

Старий мельник не міг вийти з дива: засліплений небаченою казковою розкішшю, він раз по раз низько кланявся, вітаючи юну вершницю.

– Скажи, де зараз твій молодший учень Ганс, що старанно служив у мене сім років? – запитала принцеса.

– Е-е… у повітці, ваша ясновельможносте, – змушений був зізнатися мельник.

З карети з'явилися слуги, вимили Ганса кришталево чистою водою з діжі, вбрали парубка в такі пишні шати, що й сам король носить.

– Мельнику, – веліла принцеса, – бери коня, якого добув для тебе Ганс.

– Це ж найкращий у світі кінь, – зрадів мельник. – Млин твій, Гансе!

Але ні Гансу, ні тим паче принцесі млин не був потрібний. Вони сіли разом у чудову карету, що вся золотом вигравала, та й поїхали собі до того будинку, який Ганс збудував із чистого срібла. Він на той час уже виріс у справжній палац. Тож Ганс із принцесою повінчалися і прожили в ньому довге й щасливе життя.

Ганс-їжак

Водного заможного селянина не було дітей. Через те з нього так часто насміхалися, що одного разу спересердя він сказав дружині:

– Ми мусимо обов'язково мати дитину, хай навіть їжака, аби наш був!

Невдовзі знайшлася в них дитинка, але якась дивна: від голови до пояса це був їжак, а нижче – хлопчик. Та що вдієш, який уже є. Назвали його Ганс-їжак.

На хрестинах піп пробурмотів:

– Як такому колючому ліжко стелити?

Кинули батьки за піч жмут соломи – чи ж не ліжко для Ганса-їжака? Там він і пролежав ні мало ні багато – вісім років і такий уже став осоружний батькові, що той не міг дочекатися, коли його син-почвара помре та руки їм розв'яже, а той усе живе. Якось зібрався селянин ярмаркувати та й спитав у дружини, що їй купити.

– Візьми м'яса та м'яких булок, – сказала вона.

Далі спитав він наймичку, чого вона би хотіла, щоб він їй з ярмарку привіз. Домовилися про черевики та теплі панчохи. Настала черга Ган-са-їжака замовляти, то він і попросив привезти йому волинку.

Вертає селянин додому з гостинцями, привіз дружині м'яса, булок м'яких, наймичці – черевики й теплі панчохи, а Гансу-їжакові за піч волинку кинув. Зловив Ганс-їжак ту волинку та й каже:

– Батьку, попросіть коваля підкувати мого півня, і вже ви мене повік не побачите.

Тож селянин, аби здихатися сина, пристав на те. Зараз як підкували півня, Ганс-їжак осідлав його і мерщій поїхав з дому, прихопивши з собою свиней та ослів, яких збирався в лісі пасти. Як дісталися вони до місця, злетів півень зі своїм вершником на найвище дерево, а ослів і свиней Ганс-їжак вільно пастися пустив. А поки стадо підростало, пастух зі свого місця не зрушив – усе сидів на дереві та на волинці своїй грав.

На ту саме пору нагодився король, який заблукав поблизу, прогулюючись. От до його слуху й долинули прекрасні звуки, що розливалися довкола. Послав його величність свого слугу, щоб той дізнався, звідки лине ця чудова музика. Помітив слуга на дереві в гіллі півня, а на ньому верхи – їжака з волинкою.

Звелів король слузі попитати в нього дорогу. Вперше за багато років зліз Ганс-їжак додолу з дерева і обіцяв показати королеві дорогу додому, тільки попросив за те дарню[2] з обіцянкою, що той віддасть йому за дружину ту, яка зустріне короля біля замку. Король вирішив, що їжак навряд чи вміє читати, тому й подав йому папір, черкнувши на ньому своїм монаршим пером. Зараз Ганс-їжак показав йому найкоротший шлях, яким король хутко дістався дому. А біля замкової брами батька зустрічала принцеса. Зраділа дівчина, кинулася батькові на шию, а король і розповів їй, як віддав грамоту з неправдивою обіцянкою якомусь почварному дивакові, що осідлав півня, мов баского коня, й чудово вміє грати на волинці. Насправді на тому гербовому папері, що він дав неписьменному їжакові, було написано: «Я нікому нічим не зобов'язаний. Король». Похвалила принцеса батька за дотепність, та й по всьому.

Минав час, а Ганс-їжак, як завжди, пас своє стадо та завзято награвав на волинці. Одного разу їхав через той ліс король з великим почтом слуг і приятелів. І трапилося так, що збився королівський поїзд з дороги, продираючись через ліс густий, у якому ані стежини, ані доріжки. Послав тоді король свого гінця на звуки дивної музики, що лунала невідь звідки, звелівши йому дізнатися про все. Підійшов королівський посланець до дерева, подивився: на гіллі півень сидить, а на ньому верхи – Ганс-їжак. От посланець того дивака й питає, що він там робить.

– Стадо своє пасу, – каже їжак. – А вам чого треба?

Розповів йому посланець, що королівський почет не може з лісу самотужки вибратися. Злетів тоді Ганс-їжак на своєму півневі з дерева і цьому королеві так само поставив умову, як і першому. Король підпис свій під обіцянкою поставив, а Ганс-їжак верхи на півневі вивів заблудлих з лісової гущавини. А біля брами рідного замку чекала на короля його єдина донька. Красуня не могла натішитися, що батько її повернувся живий-здоровий, та все розпитувала старого про його тривалі мандри. І розповів тоді їй король, що винен за своє щасливе повернення якомусь зачарованому дивакові, не їжакові й не людині, а ще розповів, що той дивний пастух чудово грає на волинці. Із сумом зізнався король дівчині, що ціна його повернення – вона сама. Принцеса заприсяглася, що заради свого батька вона без слова вийде заміж за їжака, тільки-но він прийде по неї.

А тим часом стадо Ганса-їжака збільшилося так, що за товаром вже лісу не видно було. Тоді послав він вісточку своєму батькові з проханням звільнити хліви в селищі, бо він, мовляв, скоро приведе скільки худоби, що її вистачить на всіх. Селянин, який уже гадав, що син його давно згинув, не дуже-то зрадів його «воскресінню».

Хоч би що там було, а стадо Ганс-їжак верхи на півневі в селище пригнав, а далі наказав батькові:

– Батьку, хай коваль перекує мого півня, і більше ви мене довіку не побачите.

Зрадів селянин, що так легко Ганса-їжака назавжди позбудеться, зараз же домовився з ковалем.

А далі вирушив Ганс-їжак до першого королівства. А той король, що його ошукав, добре до його відвідин підготувався: велів своїм слугам, тільки-но той дивак-волинщик верхи на півневі покажеться, всім у нього стріляти і яка зброя в замкові є – всю проти нього підняти, щоб той обминав десятою дорогою їхній замок і думати про нього забув.

От під'їхав Ганс-їжак уже близько до того замку, а на нього цілий натовп зі списами посунув. Пришпорив тоді їжак свого півня, через браму перескочив та й зупинився просто на вікні тронної зали. А далі як гримне на того короля, віддавай, каже йому, те, що заборгував, інакше накладеш головою разом зі своєю принцесою. Злякався король за свою шкуру, благає доньку, щоб та з Гансом-їжаком пішла. Вбралася вона в сукню вінчальну, прихопила з собою те, що за нею батько надавав, і невеликий почет та й сіла в карету з Гансом-їжаком, а там уже й півень його, і волинка. Лишився король сам, думає, що більше ніколи не побачить своєї дочки… Аж ні. Як від'їхала вже карета ген-ген за місто, Ганс-їжак зараз зірвав з принцеси вінчальну сукню та ну колоти її своїми голками, ще й приказує:

– Яка ти вірна, така тобі й шана, забирайся геть, не бути нам з тобою разом!

Так і повернулася з неславою принцеса додому, до свого батька.

А Ганс-їжак верхи на півневі та з волинкою в руках по іншу наречену поїхав. А другий король наказав, як з'явиться Ганс-їжак, щоб сторожа йому салютувала, щоб його, попід рученьки білі взявши, зараз до королівського замку доправили. Побачила його королева, скрикнула: справді страшний! Але не подала знаку, прийняла Ганса-їжака все ж привітно, пішла й під вінець з ним, за весільний стіл на місце жениха посадовила. А надвечір страшно їй стало – як із таким колючим спати лягати? Заспокоїв жених свою наречену, звелів поставити коло дверей спальні варту і щоб сторожа розклала величезне вогнище й увійшла негайно, як він покличе.

Як вибив годинник одинадцяту, увійшли молоді до спальні, зняв Ганс із себе їжакову шкуру і гукнув на сторожу. Вони колючки підхопили та й шпурнули у вогонь. А коли залишилася від неї тільки жменька попелу, спали з Ганса чаклунські чари, і тепер він нічим не відрізнявся від звичайного юнака, от хіба що тіло мав почорніле, мов з вогню. Та цьому лихові придворний лікар зарадив – цілющими мазями змастив. І побачила тоді вражена принцеса, що Ганс її справжній красень, а шкіра в нього біла, мов хмаринка в небі. Справили вони ще раз весілля, і Ганс-їжак успадкував трон.

За кілька літ навідали молоді король з королевою селянина, Гансово-го батька. Той упізнав сина не одразу, а впізнавши, так зрадів, що переїхав жити до їхнього королівства. На тому й казці кінець.

Гансове щастя

Сім років працював Ганс у хазяїна, а потім поклав собі звільнитися і сказав йому:

– Вийшов строк моїм наймам, хазяїне. Заплати мені те, що я заробив, бо вертатиму додому, до матінки.

Хазяїн не пошкодував для нього нагороди – віддав колишньому наймиту цілий золотий виливок завбільшки як Гансова голова. Загорнув Ганс плату за свою працю в хустину, завдав собі на спину та й поніс той свій тягар додому.

Ішов він, згинаючись під ношею у три погибелі, аж їде назустріч йому вершник на баскому коні. «Ох, – розмріявся Ганс, – добре, мабуть, мати такого коня! Сидиш собі, як на троні, ноги об каміння не б'єш, черевики не зношуєш, їдеш собі, куди хочеш, а коник везе». А вершник немов думки Гансові читає – гукнув до нього:

– Здоров був, Гансе, куди це ти простуєш?

– Мушу, – відповів Ганс, – донести додому цей золотий виливок, а він такий важкий, що я й розігнутися не в змозі.

– То поміняймося, – запропонував вершник, – я тобі дам свого коня, а ти мені – те твоє важке золото.

– Та я з дорогою душею, – сказав Ганс, – та тільки ти матимеш із тим золотом клопіт.

Спішився вершник, забрав золото, допоміг Гансові на коня сісти, дав йому повід і порадив:

– Коли схочеш, щоб кінь твій їхав швидше, цмокни на нього язиком і гукни: «Вйо! Гаття!».

Поїхав далі Ганс верхи, плечі розпрямив, радіє, що ноші своєї здихався. По якімсь часі здумав коня чвалом пустити. Цмокнув на нього, «Вйо!» – гукнув. Кінь той ураз і зірвався в галоп, а бідака-вершник полетів шкереберть у придорожню канаву, мало в'язи собі не скрутив. Насилу виборсався Ганс із того рівчака, та й побачив якогось селянина, що гнав свою корову на пасовисько. Ганс підвівся, сердитий на того коня страшенно, скаржиться селянинові:

– Не кінь, а чиста кара Божа: тільки й думки в нього, як із себе вершника скинути. Хіба така річ – така корівка, як ваша: що вже сумирна, а ще й дійна. І завжди хазяїн її має і молоко, і масло, і сир. От би мені таку!

– Коли хочеш, – каже йому селянин, – бери, а мені віддай свого норовливого коня.

А Гансу саме того й треба, зараз погодився.

Почимчикував Ганс далі, поганяючи свою корівчину. Та скоро настав спекотний полудень, і Гансові захотілося пити. «Зараз подою корову, молочка нап'юся», – вирішив Ганс, усе ще задоволений вдалою оборуд-кою. Та, видно, доїв так невміло, що зазвичай сумирна корова врешті не стерпіла і так хвицнула невдаху-Ганса задньою ногою, що той, добряче торохнувшись головою об землю, довгенько ще не міг прийти до тями. А під ту саме пору трапився дорогою м'ясник, який котив поперед себе на візку підсвинка.

– Що з тобою сталося? – запитав він, допомагаючи Гансові підвестися.

Той розповів, як усе було. Подав йому м'ясник бурдюк з водою:

– Попий, хлопче, освіжися. Ця корова, видно, стара, хіба на заріз годиться.

– Оце так, – знизав плечима Ганс. – Звісно, воно б добре було її вдома зарізати: он м'яса скільки в ній! Та я не люблю яловичину. А якби підсвинок отакий, то інша річ: це ж скільки ковбас можна накоптити!

– Так тому й бути!

Ударили по руках, і м'ясник охоче проміняв свого підсвинка на Ган-сову корову.

Йде собі Ганс далі, поросятко на мотузку веде, удачею своєю не натішиться. А дорогою до нього прибився якийсь ув'язливий молодик. Невідомо, хто він був за один, а тільки ніс під пахвою жирну білу гуску. Тож прибився, і йдуть вони разом, розговорилися. Ганс розповів, як вигідно він мінявся, а той зізнався, що несе свою гуску на святковий стіл на хрестини.

– Чи ти коли бачив таку птицю, її ж не кожен підніме, – вихваляв хазяїн гуску, схопивши її за крила, – ох і важезна! Два місяці п відгодовував. Як засмажимо її, як почнемо уминати, аж смалець по бороді потече.

– Ого, нівроку гуска! – погодився Ганс, зваживши птицю на руці, – всім гускам гуска, та мій підсвинок таки більший.

А молодика того щось, мабуть, стривожило, бо почав він роззиратися на всі боки, а далі й зашепотів Гансові на вухо:

– Послухай-но, здається мені, що з твоїм підсвинком справа не чиста. Чув я, що в сусідньому селі у старости свиню недавно вкрали – точнісінько таку, як оцей твій підсвинок. Ох, боюсь, матимеш ти біду, коли тебе з ним зловлять та запроторять куди слід.

Злякався Ганс.

– От халепа! – сердився він. – Послухай, друже, ти, бачу, у бувальцях був, запоможи мені в цій лихій пригоді: візьми підсвинка, а мені свою гуску віддай.

– Воно трохи небезпечно, – почухав потилицю молодик, – та як нічим не ризикувати, то нічого й не мати. Гаразд, виручу тебе. – Та й покотив хутенько візка з підсвинком кружними шляхами.

А Ганс із гускою під пахвою весело попрямував до рідної домівки, радий, що здихався того клопоту.

Вже до свого дому залишалося у нього на шляху останнє село, коли він побачив на вулиці гострильника, який стояв біля свого візка, крутив колесо і безтурботно мугикав собі якусь пісеньку.

Став Ганс, задивився, як вправно той робить свою роботу, а далі озвався до гострильника:

– Мабуть, добре тобі живеться, коли так весело гостриш, – позаздрив.

– Авжеж, – посміхнувся гострильник, – з моїм ремеслом не пропадеш. У вмілого гострильника завжди грошей кури не клюють. А ти де це дістав таку жирну гуску?

– Виміняв за підсвинка.

– А підсвинка купив?

– Виміняв за корову.

– А корову?

– Виміняв за коня.

– А коня?

– Купив за золотий виливок завбільшки з мою голову.

– А золото звідки?

– Та то був мій заробіток за сім років служби.

– Зразу видно, тямовитий ти хлопець, – похвалив гострильник, – а для повного щастя тобі до твого розуму бракує тільки грошенят.

– А що для цього треба зробити? – поцікавився Ганс.

– Відома річ, стати гострильником, як я. А для цього потрібно зовсім небагато – лише точильний камінь. У мене є зайвий, щоправда, не новий, але ж я й візьму за нього небагато – твою гуску, ото й усе… Згода?

– Ти ще й питаєш! – зрадів Ганс. – Адже я стану найщасливішим чоловіком у світі. І про мене казатимуть: «Е-е! Та в цього хлопця грошей кури не клюють!»

І Ганс радо віддав гострильникові гуску, промінявши її на точильний камінь.

– Візьми ще один, – сказав гострильник, даючи Гансові на додачу ще й важку брукову каменюку, – теж добрий камінь, твердий: на ньому старі цвяхи вирівнюватимеш. Та гляди його добре, то й матимеш копійку завжди.

Помандрував Ганс далі, важкі каменюки за плечима несе, а сам такий радий, що й не сказати…

Та ноша таки виявилась заважкою, скоро відчув Ганс, що притомився, бо ж цілісінький день на ногах. Тож запала йому в голову думка, що добре було б звільнитися від цієї ноші. Насилу доплентався він до придорожнього колодязя, бажаючи одного: перепочити і вдосталь напитися. Щоб не пошкодити каменів, поклав їх дбайливо на цямриння. Сам сів поряд, нахилився до води напитися, та й зачепив камені, а ті шубовснули просто в колодязь.

Побачивши, як вони тонуть, Ганс трохи не застрибав з радощів, а потім, плачучи, дякував Господу за те, що так легко позбувся того нового клопоту.

– Я найбільший щасливець на землі, – вигукував він, – кращого годі й бажати!

Ось так, з легким серцем і порожніми руками, повернувся Ганс нарешті додому, до своєї матінки.

Ганс одружується

Водному селі жив молодий селянин на ім'я Ганс. А його двоюрідний брат весь час намагався знайти для нього багату наречену. От якось звелів він Гансові сховатися за піччю, а сам натопив її гарненько, дав «женихові» горня з молоком, буханець білого хліба та брязкучу монету і сказав:

– Криши хліб у молоко і сиди там, чекай на мене.

– Та вже якось дам собі раду, – кивнув Ганс.

А сам сватальник убрався в латані-перелатані штани, пішов до сусіднього селища до одного заможного дядька просити, щоб той віддав свою доньку за його двоюрідного брата Ганса.

А дядько той був великий скнара, тож спитав:

– А якого той жених достатку? Чи зможе прогодувати сім'ю?

– Гей, чоловіче добрий, – веде своєї сватальник, – та брат мій у теплі сидить, брязкучу монету міцно тримає, свого з рук не випустить. Богом свідчуся, що в нього більше добра, ніж на моїх штанях латок! – все нахвалює жениха, ляскаючи себе по дірявих штанях. – Якщо будете такі ласкаві завдати собі праці за мною піти, то на власні очі побачите, що він достоту багач, а я ще й не всю правду про нього розповів.

Так і справили вони весілля, не гаючи часу на оглядини господарства майбутнього зятя. А далі побажала молода з Гансом полем пройтися, володіння свого чоловіка оглянути. Ганс святковий одяг швиденько скинув, напяв латаний-перелатаний полотняний жупан, мовляв, святошну одіж недовго й забруднити.

Тож вийшли вони руч-обруч у поле. І на всі виноградники, поля або луки, що траплялися їм на шляху, Ганс пальцем тикав, а долонею по великій або малій латці на своєму жупані ляскав та все приказував:

– Сама бачиш, серденько, ось латка моя і он та – теж.

А молодій дружині й невтямки, що Ганс про справдешні латки говорить, а не про лани та наділи, які їй показує.

Сім Симеонів

Колись давно жили собі дід і баба. Помер старий, залишивши після себе семеро синів – семеро Симеонів, мов дві краплі води схожих один на одного. Кожного рану можна було побачити, як працюють семеро орачів.

І ось одного дня проїжджав дорогою побіля поля цар, здалека примітив, що людей у полі, як на панщині. Здивувався цар, адже напевно знав, що панських земель там немає, і звелів своєму слузі дізнатися, що то за орачі. Привітався слуга і питає:

– Звідки ви? Чиї ви?

А Симеони йому відповідають:

– Нас мати породила семеро Симеонів, щоб було кому землю пращурів наших обробляти.

Переказав слуга їхні слова цареві. Здивувався цар – якісь химерні орачі. І знову послав слугу до братів-орачів, велів запросити хлопців до його палацу.

От прийшли вони всі семеро до палат білокам'яних, цареві кланяються.

– Розказуйте, – щонайперше звелів цар, – що ви робити вмієте, хто з вас до чого вдатний?

– Я, – почав старший, – на ваших очах стовп залізний викую такий заввишки, як дві ялини, коли їх поставити одна на одну.

– А я, – сказав другий, – заб'ю його в землю.

– А я, – підхопив третій, – залізу на нього і все побачу, що у світі діється.

– А я, – сказав четвертий, – збудую такий корабель, який і по морю, і по суходолу однаково добре ходитиме.

– А я, – не відставав п'ятий, – з різними країнами торгувати різним крамом можу.

– А я, – здивував царя шостий, – з кораблем, екіпажем і крамом у море пірну, як завгодно довго під водою пропливу і випірну, де скажете.

– А я – викрадач, – закінчив сьомий, – усе дістану, на що тільки оком накинете.

Покартав цар останнього Симеона:

– He гідне поваги твоє ремесло в моїй державі, даю тобі три дні, щоб покинув ці місця; решту шістьох беру до себе на службу.

Засмутився сьомий Симеон, але коли монарх вирішив, то марна річ сперечатися з ним.

А той цар уже давно був закохався в одну принцесу із заморського королівства. Тож царські радники й заступилися за сьомого Симеона: мовляв, саме й потрібний викрадач, щоб ту принцесу викрасти. Передумав тоді цар проганяти від себе Симеона. А назавтра скликав усіх своїх підданих подивитися, як Симеони свою майстерність показуватимуть.

От перший Симеон у всіх на очах викував залізного стовпа заввишки, як дві ялини, коли їх поставити одна на одну. Велів цар місцевим силачам того стовпа у землю ввігнати, але то була робота понад їхні сили. Тоді наказав цар другому Симеону забити той стовп у землю. Хлопець увігнав і оком не змигнув.

Дочекався своєї черги третій Симеон, заліз по стовпу на самий верх та ну обдивлятися навсібіч, заморську принцесу визираючи – насилу побачив. Сидить край стрілкуватого вікна красуня: обличчя в неї біле, як сніг, на круглих щоках рум'янець, а шкіра така ніжна, така прозора, що видно, як кров під нею струмує.

– Побачив? – запитує цар.

– Атож.

– То спускайся негайно і щоб добули мені принцесу за всяку ціну!

Зійшли всі семеро Симеонів на корабель, що його четвертий брат збудував, завантажили його крамом різним та й знялися з якоря.

Чи довго, чи недовго вони пливли, але пристали нарешті до незнайомого берега.

А сьомий Симеон узяв із собою вченого кота, та такого спритного, що вмів і речі подавати, і через скакалку стрибати і ще різні штуки виробляти.

Висів сьомий Симеон із тим дивним товаришем своїм на берег – островом прогулятися, а братам велів на палубі чекати, коли вони з котом повернуться.

У місті став він під стрілкуватими вікнами принцеси та й ну з котом ученим гратися. Як побачила принцеса дивну тварину, зараз послала свою рабиню довідатися, чи не продається звір. Вислухав Симеон рабиню і відповідає:

– Котові моєму вченому ціни немає, але, якщо він комусь дуже сподобався, я готовий його подарувати.

Минуло менш як півгодини, а Симеон уже увійшов зі своїм подарунком просто до покою принцеси. А за свого чудового кота він попросив зовсім мало, сказати б, майже нічого – лише щоб дозволили йому три дні й три ночі в королівському палаці погостювати.

Так і залишився Симеон на ніч у палаці, нібито для того, щоб навчити принцесу поводитися зі звіром дивовижним… На третій день подякував Симеон принцесі за гостинність і запросив до себе на корабель – подивитися на інших дивних тварин з усього світу. Попросила вона свого батька-короля, щоб відпустив її на вечір із палацу, та й пішла на причал, а з нею, звісно, й годувальниці її, рабині пішли, як і належить принцесі. А сьомий Симеон вже й тут: умовляє її, щоб залишила на березі свій почет, а сама сходила хутчіш на корабель:

– Знаєш, скільки на облавку в нас звірів невиданих, дивовижних: вибери собі серед них будь-якого, чого твоя душа забажає – подарую! Але не з моїми грішми робити такі подарунки кожній твоїй рабині та годувальниці.

Погодилась принцеса, лишила свій почет на причалі, а сама на палубу ступила. Зараз на кораблі вітрила підняли, і поплив він морем синім. Марно чекав король, коли повернеться додому його донька-принцеса. Аж від рабинь та годувальниць дізнався, що сталося. Спорядив він хутко королівський корабель і сам на ньому погнався за викрадачами.

Поспішає розгніваний батько-король на своєму кораблі, вже майже наздогнав судно братів Симеонів, аж шостий Симеон занурив його разом з командою і крамом під воду і не випірнав, поки не доплив так до рідного берега. Тож довелося королю ні з чим повертатися.

А сім Симеонів з красунею принцесою повернулися з далеких мандрів, а біля пристані їх уже цар зустрічає, а з ним і всі його піддані – вітають радо дорогих гостей. Зійшли брати на берег, цар побачив свою принцесу і того ж дня з нею повінчався, а сімох Симеонів по-царськи нагородив і додому відпустив.

Одноочка, Двоочка й Триочка

Жила колись на світі вдова, в якої було три дочки. Старшу дочку, з одним оком у лобі, звали Одноочка. Середню, що мала два ока, – Двоочка. А найменшу, з трьома очима (одне око в неї було посеред лоба), звали Триочка. Двоочку сестри з матір'ю незлюбили, бо дуже вона була схожа на звичайну людину. Тож усі вони весь час штурхали її хто в плечі, хто в боки, одягали в саме лахміття, годували недоїдками та недогризками.

Одного разу послала мати Двоочку на луки козу пасти, і байдуже було матері, що дівчина зрання і ріски в роті не мала. Сіла Двоочка на травиці й заплакала гірко. Так сиділа вона собі, плачучи, і не помітила, як над нею схилилася якась незнайома жінка і говорить до неї:

– Добридень, Двоочко, чому це ти сльози ллєш?

– Як же мені не плакати? – відказує їй дівчина. – Незлюбили мене сестри з матір'ю за мої два ока, не дають мені вільно жити, не знаю вже, як їм догоджати. Про новий одяг, кажуть, не мрій, а сьогодні зранку навіть їсти не дали.

А незнайомка її пожаліла й каже:

– Не плач, Двоочко, не сумуй, забудь свої образи. Послухай-но, що я тобі скажу. Як схочеш ти попоїсти, просто скажи своїй козі: «Ме-е, кізонько! Столику, до мене!» – і перед тобою з'явиться накритий заморськими стравами стіл. Як наїсися, скажи так: «Ме-е, кізонько! Столику, на місце! – і все зникне, мов ніколи й не було.

Так сказала жінка дівчині й пішла. А голодна Двоочка відразу й послухала її поради, покликала:

– Ме-е, кізонько! Столику, до мене!

І враз де не взявсь перед нею чудовий столик, накритий скатертиною мереживною, зі срібними тарілочками, а в них смачні страви парують, ніби щойно з печі. Двоочка швиденько помолилася і сіла їсти. Смачно попоївши, Двоочка сказала, як її навчила та жінка:

– Ме-е, кізонько! Столику, на місце! – і все зникло.

Надвечір привела Двоочка козу додому і навіть не доторкнулася до тих жалюгідних недоїдків, які їй сестри залишили на вечерю. Назавтра зранку знову пішла Двоочка з козою на луг, відмовившись і від свого убогого сніданку. Так повторювалося кілька днів, а далі сестри запідозрили, що хтось допомагає дівчині, бо чомусь вона зовсім їсти не просить. Тож мати і послала з нею старшу сестру, Одноочку, сказавши їй:

– Піди, Одноочко, та подивись, чи не підгодовує хто твою сестру.

Двоочка здогадалася, для чого мати з нею Одноочку послала, та й говорить сестрі:

– Сядьмо, Одноочко, на травицю, відпочинемо трохи. А я тобі пісеньку заспіваю.

Послухала її Одноочка, прилягла на травиці зручніше, а Двоочка заспівала:

– Спи, моя зіронько, Одноочко! Спиш, моя зіронько Одноочко?

Заплющила Одноочка своє єдине око, розімліла на сонечку, слухаючи сестрину пісеньку, й заснула. А Двоочці саме того й треба:

– Ме-е, кізонько! Столику, до мене!

Попоїла смачненько і столик прибрала:

– Ме-е, кізонько! Столику, на місце!

А далі розбудила сонну Одноочку та ну докоряти:

– Одноочко, вставай хутчіш, як же ти козу пасти збиралася? Вже вечір, додому час.

Удома Двоочка знову не їла, але мати так і не дізналася ні про що, бо Одноочка не мала їй що сказати – довелося розповісти матери, що вона весь божий день проспала.

Посилає вона другого дня Триочку:

– Доню моя люба, хоч ти мені допоможи дізнатися, що на лугу їсть Двоочка.

Пішли сестри вдвох на луг, а Двоочка вже знає, як Триочку приспати, каже їй:

– Стомилася, сестронько? Сядьмо, відпочиньмо, я тобі пісеньку заспіваю.

Триочка лягла зручненько на травиці, а Двоочка заспівала:

– Спи, моя зіронько Триочко! Спиш, моя зіронько Двоочко?

Здавалося б, зовсім дрібниця: помилилася дівчина, забула, що в сестри три ока, але ж приспала вона своєю пісенькою тільки два з них, а третє й далі дивилося. А Двоочка про те й гадки не мала, промовила, як завше, чарівні слова «Ме-е, кізонько! Столику, до мене», наїлася досхочу, наказала столику зникнути й заходилася будити Триочку:

– Триочко, вставай, це ти так козу пасти збиралася? Вже вечір, додому час.

Удома Двоочка до їжі й не доторкнулася, а Триочка розповіла матері про все, що бачила на луках.

Розгнівалася мати на Двоочку та ну гримати на неї:

– Невдячна, для себе однієї приховуєш кращі шматки? Ну й я ж тебе провчу!

А далі схопила гострий ніж і безжально зарізала козу.

Гірко заплакала Двоочка, склала всі свої пожитки у вузлик, зібралася з дому піти…

Пішла на луки, де раніше з кізочкою своєю гуляла, сіла на травичку, плаче. Коли це знову та жінка, що навчила її викликати Столик, нагодилася.

– Двоочко, за ким ти так побиваєшся, плачеш так гірко?

– Зарізала мати мою кізоньку улюблену! – ридала Двоочка. – Тепер справді настали для мене голодні часи.

– Не плач, Двоочко, попроси сестер, щоб віддали тобі тельбухи вбитої кози. Закопай їх біля порогу, і все владнається. Бувай здорова, дівчинко! – сказала й зникла, ніби й не було її ніколи.

Пішла Двоочка додому, каже сестрам:

– Сестрички мої любі, дайте мені хоч що-небудь від моєї кози. Не про ласі шматочки прошу, дозвольте мені взяти тельбухи.

Сестри посміялися і дозволили.

Все зробила Двоочка так, як навчила її та добра жінка, а вранці біля порогу виросло чарівне дерево, таке гарне: листочки на ньому срібні, а яблучка золоті. Ніхто, крім Двоочки, сном і духом не знав, що виросло воно з тельбухів кози.

Побачила мати диво-яблуню, послала Одноочку:

– Полізь, доню, на дерево, зірви нам тих яблучок.

Хотіла Одноочка зірвати яблучко, але жодне з них їй у руки не далося. Полізла на дерево Триочка – і в неї так само нічого не вийшло. Мати не стерпіла – сама на яблуню видерлася, та й з її рук чарівні плоди вислизнули.

Двоочка попросила їх:

– Пустіть мене на дерево – я спробую тих яблук нарвати.

Щойно підійшла Двоочка до дерева, а золоті яблука вже самі їй до рук просяться, гілочки нахиляються низенько… Забрала мати у неї яблука, і стало відтоді Двоочці жити ще гірше, бо тепер мати з сестрами заздрили їй чорною заздрістю і все чекали нагоди, щоб принизити дівчину.

Одного разу стояли вдова з дочками біля чарівного дерева, а дорогою їхав юний лицар.

– Гей, Двоочко, – гукнули її сестри, – ховайся хутчіш, а то нам соромно за тебе, яка ти обідранка. – І накрили порожньою діжкою і дівчину, і яблука, які вона щойно для них зірвала.

Побачив красень лицар чарівне дерево, спинився і каже двом сестрам:

– Це ж чия така золота яблуня? За одну гілку з неї я заплачу будь-яку ціну.

І збрехали Одноочка з Триочкою, що то їхня яблуня і вони зараз же зламають для нього гілку, та хоч як старалися, пообдиралися, дістати ані гілку, ані яблук не змогли – ті немов вислизали з їхніх рук. Лицар здивувався:

– Чому же це ви від власного дерева не можете й гілку відламати?

А Двоочко під діжкою все чула, як її сестри брехали, то й викотила просто до ніг лицаря з-під тієї діжі два золоті яблука. Мусили тоді Одноочка з Триочкою зізнаватися, що це витівки їхньої сестри, яка приховує від усіх два свої безсоромні ока.

– Двоочко, виходь! – наказав лицар.

А як Двоочка вийшла, зараз лицареві так сподобалася, що він сказав:

– Двоочко, а ти зірвеш мені гілку з цього дерева?

– Звичайно, – відповіла Двоочка, – адже це моя яблуня. – Залізла вона на дерево, зірвала гілку зі срібним листям і золотими яблуками й подала лицареві.

– Двоочко, чим я можу віддячити тобі за твій подарунок? – спитав її лицар.

– Ах, – зітхнула Двоочка, – не чекає тут мене нічого доброго, я була б рада, якби ви могли забрати мене звідси назовсім.

Підняв лицар Двоочку легенько, посадовив поперед себе в сідло і поїхали вони до замку. А там одягнув він її в розкішні шати, пригощав стравами заморськими, а далі й весілля зіграли. А чарівне дерево слідом за господинею перейшло.

Рапунцель

Давним-давно жили на світі чоловік і жінка. Вони мріяли про дітей, скільки себе пам'ятали, і ось нарешті Господь зглянувся на них і жінка понесла,

Їхні вікна виходили на чудовий сад, повний гарних квітів і різної зелені. Але до саду, обнесеного високою огорожею, ніхто не наважувався залізти, адже то був сад злої відьми.

Одного разу майбутня мама побачила, що у відьминому саду росте дуже гарний рапунцель. З того дня вона жадала тільки одного – якби скуштувати його. Помітивши, як вона змарніла, чоловік запитав:

– Про що ти сумуєш, люба моя?

– Я помру, – призналася вона, – якщо не скуштую хоч трохи рапунцеля з відьминого саду.

Чоловік був ладний на все ради своєї любої дружини, тому, коли впала ніч, переліз через огорожу, нарвав у відьминому саду цілий оберемок зеленого рапунцеля і приніс жінці.

Вона дуже зраділа і з вдячністю з'їла все до останнього листочка. І так їй цей рапунцель сподобався, що наступного дня вона знову послала чоловіка до відьминого саду.

Цього разу за огорожею на нього чигала… відьма.

– Яким правом ти заліз до мого саду, – виблискувала очима вона, – і крадеш мій рапунцель? Ти дорого заплатиш за свою зухвалість!

– Моя провина, – покаявся він, – але на такий вчинок мене штовхнули обставини: моя вагітна жінка, побачивши у вікно ваш рапунцель, так захотіла його скуштувати, що могла вмерти, якби я не дістав його.

Відьма змінила гнів на ласку:

– Я дам тобі стільки рапунцеля, скільки треба, і сама поклопочуся про дитину, яка народиться у твоєї жінки.

Чоловік так злякався, що не зміг нічого заперечити. І того дня, коли його жінка народила дівчинку, прийшла відьма, назвала дитину Рапунцель і зараз же забрала з собою.

Рапунцель росла не просто гарненькою дівчинкою, а найгарнішою в світі. їй було всього дванадцять, коли відьма запроторила її до лісової вежі, яка не мала ні входів, ані виходів, а лише одне-єдине малюсіньке віконце під самим дахом. Коли відьма хотіла піднятися у вежу, вона гукала в це вікно: «Рапунцель, опусти свої коси!»

А коси у Рапунцель були довгі, золотисті. По них відьма підіймалася на вежу, наче звичайною драбиною.

Одного разу доля привела до цього лісу принца. Він почув пісню, що лунала з вежі, і зупинився, зачарований співом. Звісно, то була Рапунцель, якій спів допомагав розвіяти тугу. Принц захотів піднятися вгору, але марно він шукав вхід у вежу. Засмучений повернувся додому, але почутий у лісі ніжний голос не давав йому спокою. Принца раз у раз поривало піти до лісу. Одного разу він побачив там відьму і сховався за деревом саме в ту мить, коли вона почала гукати: «Рапунцель, опусти свої коси!»

Рапунцель опустила коси, і чаклунка вилізла по них угору на очах у принца.

Наступного дня, ледве дочекавшись вечора, винахідливий принц загукав у віконце вежі:

– Рапунцель, опусти свої коси!

Важкою хвилею впало волосся Рапунцель донизу, і принц піднявся вгору.

Рапунцель, побачивши перед собою незнайомця, дуже злякалася, але юнак був такий чемний і так вихваляв її спів, що, коли він став на одне коліно, щоб запропонувати їй вийти за нього заміж, вона з радістю погодилася:

– Я піду за тобою хоч на край світу, але, щоб мені спуститися вниз, приходь до мене якомога частіше і щоразу принось із собою трохи шовку. Я сплету з нього драбинку, щоб можна було спуститись, і ми втечемо на твоєму коні.

Вони домовилися, що він навідуватиме її у вечірні години, щоб не здибатися з відьмою, яка приходила звичайно вдень. Відьма і гадки не мала, що вона не єдина гостя Рапунцель. Але якось красуня необачно спитала:

– Скажи мені, матусю, чому тебе піднімати вгору важче, ніж юного принца?

– Ах ти, негідниця! – закричала відьма. – Я не йму віри своїм вухам. Я думала, що ніхто не знає про твоє існування!

А потім схопила ножиці й безжально відрізала її чудові коси.

Завела відьма бідолашну Рапунцель якнайдалі в лісові хащі і там її залишила саму.

Принц, приїхавши надвечір, навіть не здогадувався, що він піднімається по відрізаному волоссю своєї коханої просто в лапи злої відьми.

– Попався! – зустріла принца стара карга. – Ти прийшов по свою кохану, але вона тут більше не живе. Ти ніколи, чуєш, ніколи вже її не побачиш.

Пригнічений горем принц кинувся з вежі вниз. Він вижив, але колюче терня, у яке він упав лицем, викололо йому обидва ока. Нічого не бачачи, блукав він лісом, сумуючи про втрачену кохану, поки одного разу зайшов у хащі, де жила тепер Рапунцель разом з двома їхніми дітками – хлопчиком і дівчинкою. Атож, вона народила близнят.

Коли принц почув знайомий голос, він кинувся на його звуки і впав… у обійми своєї Рапунцель. Вона укрила його обличчя поцілунками, плачучи від щастя, і дві прозорі сльозинки, скотившись принцові в очниці, повернули йому зір. Щасливі пішли вони в його королівство і вже ніколи в житті не знали ні лиха, ні горя.

Діва Малейн

Водного короля був син. І засватався принц до доньки всемогутнього короля. Діва Малейн (так звали дівчину) була надзвичайно гарна. Вона кохала цього принца, але батько-король бачив її дружиною іншого. Тож коли вона заперечила, що має право сама вибирати собі чоловіка і вже свій вибір зробила, розгніваний батько ув'язнив її до темної вежі, куди не просочувалося навіть денне світло, сказавши:

– Ти залишишся тут на сім років і потім, сподіваюся, не будеш такою впертою!

Давши принцесі та її вірній служниці харчів на сім років, їх замурували у вежі. Сидячи там у цілковитій темряві, вони швидко втратили лік дням і ночам. А принц ходив навколо вежі і кликав свою кохану, але кам'яні стіни не пропускали звуків. Серце юного принца стискала невимовна туга. Йшли роки, і полонянки якось зауважили, що запаси їжі й води закінчуються. Вони сподівалися, що сім років доходять кінця і що їх ось-ось випустять, але про них немов забули. Щоб не вмерти голодною смертю, діва Малейн сказала:

– Нам нічого не залишається, хіба що спробувати самим проломити стіну.

Змінюючи одна одну, діва Малейн і служниця наполегливо колупали стіну столовим ножем. Нарешті, вони один по одному витягли кілька цеглин і побачили в проломині спочатку небо, а потім руїни родового замку діви Малейн, а навколо – спалені дотла села, витоптані поля і зрозуміли: тут пройшла війна.

Коли дівчата вибралися через дірку, яку вони безсонними ночами проробили в стіні, їм нікуди було піти. Так почалися їхні голодні поневіряння. Часом їм доводилося харчуватися навіть кропивою. Через кілька місяців вони прийшли до великого міста і попрямували до палацу. Двох обірванок сторожа напевно прогнала б, але саме нагодився королівський кухар і взяв їх посудомийками на свою кухню.

А це було королівство того принца, який до неї сватався. Король знайшов синові нову наречену, лиху і негарну. Було вже призначено день весілля, але наречена сиділа у відведених їй покоях і не потикала звідти й носа, соромлячись своєї потворності, тож діві Малейн веліли приносити їй з кухні їжу. Коли настав день вінчання, наречена, побоюючись глузувань на свою адресу, сказала діві Малейн:

– Я підвернула ногу і не зможу піти до храму. Тобі випала велика честь! Надягнеш моє весільне вбрання і побудеш замість мене на вінчанні.

Діва Малейн почала відмовлятися, але наречена спочатку безуспішно намагалася її підкупити, а потім і зовсім пригрозила смертю. Довелося діві Малейн вбиратися у весільну сукню, надягати її фамільні коштовності і під захоплений шепіт придворних входити до тронної зали. Жених так і ахнув:

Таж вона як дві краплі води схожа на діву Малейн! Але ж моя Малейн мучиться у вежі, якщо взагалі ще жива.

Принц узяв наречену під руку і повів до храму. Коли вони йшли, на шляху їм трапився кущ кропиви. Дівчина промовила до нього:

Коли б не ти, кропиво, я вмерла б з голоду.

– Що ти сказала? – перепитав король.

– Нічого, – похитала головою вона, – спала мені на згадку діва Малейн.

Принц лише руками розвів. От вони пішли далі, а наречена шепоче:

– Хоч я і наречена, але не та, за кого мене мають.

– Що-що? – дивується принц.

– Нічого, – відповідає вона, – мені все діва Малейн спокою не дає.

– Невже ти знайома з дівою Малейн?

– Особисто не знайома, – почала переконувати його вона, – але багато чула про неї.

Ось вони стали біля самих воріт храму, а наречена знов за своє: «Хоч я і наречена, але не та, за кого мене мають».

– Що ти сказала? – запитав жених.

– Та я, – неохоче почала вона, – не можу ніяк викинути з голови діву Малейн.

Дістав він розкішне кольє, застебнув на її ніжній шиї і повів до вівтаря.

Після вінчання молода, повертаючись назад, не промовила ні слова. А дійшовши до замку, стрімголов кинулася в кімнату нареченої, скинула весільне вбрання та фамільні коштовності, перевдяглася в свою бідну одіж, але кольє – подарунок нареченого – з шиї не зняла.

Увечері залишився жених наодинці з потворною нареченою, яка передбачливо сховала обличчя за фатою. Питає її принц:

– Про що ти говорила дорогою до церкви з кущем кропиви?

– Чи ти при своєму розумі? – здивувалася вона. – Робити мені нічого – з якоюсь кропивою розмовляти!

– А якщо не розмовляла, виходить, ти несправжня наречена, – мовив принц.

– Я для пам'яті служницю тримаю. Сходжу до неї – вона за мене і згадає! – викрутилась наречена, а сама чимдуж – до діви Малейн.

– Ану признавайся, про що ти говорила дорогою до церкви з кущем кропиви?

– Про справжні дурниці, авжеж. Я сказала: «Коли б не ти, кропиво, я вмерла б з голоду».

Повернулася наречена в спальню до принца і каже:

– Тепер пригадую, про що я говорила з кущем кропиви. – І вона слово в слово повторила слова Малейн.

– А що ти сказала потім?

– Потім? – розгубилася вона. – Потім я мовчала!

– Ти двічі повторила те саме, а якщо мовчала, виходить, ти несправжня наречена.

Кулею вилетіла наречена зі спальні і знов напосілася на діву Малейн:

– Признавайся, що ти там ще дорогою до церкви говорила?

– Та нічого. Тільки тихенько шепотіла: «Хоч я і наречена, але не та, за кого мене мають».

– Ці слова коштуватимуть тобі життя! – гримнула на неї наречена і заквапилася до королівської опочивальні, щоб повторити женихові почуте від Малейн.

– А куди ж поділося кольє, яке я надів на тебе біля воріт храму? – не заспокоювався принц.

– Яке кольє? – не зрозуміла вона. – Не отримувала я від тебе ніякого кольє.

– А якщо не отримувала, виходить, ти несправжня наречена!

Він зірвав з неї фату і, побачивши її потворне обличчя, злякано відсахнувся.

– Хто ти і що ти тут робиш? – закричав він.

– Я твоя справжня наречена, але я боялася людських глузувань і наказала посудомийці надягнути весільне вбрання і піти до церкви замість мене.

– Я мушу побачити цю посудомийку, – наполіг принц.

Але замість того щоб привести діву Малейн, лиха наречена веліла слугам негайно схопити і стратити нещасну посудомийку. На відчайдушний крик бідолашної діви Малейн вибіг принц і наказав негайно відпустити полонянку. А коли запалили світло, він помітив на її шиї кольє – свій подарунок.

– Ти моя справжня наречена, – мовив він, – ти стояла зі мною біля вівтаря. Ходи за мною.

Коли вони залишилися наодинці, принц сказав:

– Дорогою до храму ти раз у раз згадувала діву Малейн, мою першу наречену. Якби я був певний, що вона жива, я б присягнувся, що зараз говорю з нею самою.

Дівчина відповіла:

– Так, я діва Малейн. Через кохання до тебе я сім років була ув'язненою у вежі, вмирала з голоду і спраги і нічого не знала, крім горя. Але сьогодні в мене велика радість. Я твоя законна дружина.

їхні вуста злилися в поцілунку, і вони жили у щасті і злагоді до самої смерті.

Джозеф Джейкобс

Зачарована принцеса

У замку Бамборо жив король. У нього була красуня дружина і двоє дітей: син, котрого звали лицар Вінд, і дочка Маргарита. Лицар Вінд подався в чужі краї на пошуки щастя, а незабаром, як він поїхав, померла королева. Король довго оплакував її, але якось під час полювання він зустрів дівчину надзвичайної краси і вирішив одружитися з нею. Він послав додому гінця із звісткою, що скоро привезе в замок Бамборо нову королеву.

Принцеса Маргарита була незадоволена, дізнавшись, що мачуха займе місце її матері, але не стала перечити батьковій волі і у призначений день підійшла до воріт замку з ключами, щоб передати їх мачусі.

Незабаром до воріт під'їхала процесія, і нова королева зупинилася біля принцеси. Маргарита низько вклонилася мачусі і стояла, опустивши очі, хоч її щоки пашіли.

– Вітаю тебе, любий батьку, у твоєму спадковому замку, – сказала вона, – вітаю тебе, моя нова мати, все, що тут є, – твоє. – І вона подала їй ключі.

Один з лицарів, що супроводжували нову королеву, із захопленням вигукнув:

– Бачить Бог, чарівнішої за цю північну принцесу немає нікого на світі.

Королева спалахнула, її очі заблискали, і вона гнівно зауважила:

– Благородний лицарю, ви могли б принаймні зробити виняток для мене. – А сама подумала: «Скоро я покладу край її красі».

Тієї ж ночі королева, котра, як виявилося, була чарівницею, прокралася у віддалений підвал і стала там чаклувати. Тричі вона вимовила свої заклинання і нарешті зачарувала принцесу Маргариту. Ось що шепотіла зла королева:

– Ти обернешся на страшного змія і залишишся чудовиськом, аж поки лицар Вінд, син короля, прийде у скелі Спіндль і тричі тебе поцілує.

Так леді Маргарита лягла спати вродливою дівчиною, а прокинулася страшним змієм. Вранці до кімнати принцеси увійшли служниці і побачили, що на її ліжку, згорнувшись, лежить чудовисько. Воно розгорнулося й поповзло до них назустріч. Дівчата з вереском утекли, а змій виповз через вікно, попрямував до скелі Спіндль і ліг там, висунувши страшне жало.

Незабаром усі поблизу дізналися про те, що в скелях Спіндль оселився величезний змій. Зголоднівши, чудовисько виповзало зі своєї нори в печері, кидалося на всяку живу істоту і пожирало її. Всі були нажахані. Кінець кінцем селяни пішли до старого відлюдника і запитали його, що їм робити.

Він поглянув у свою книгу і сказав:

– Страшний змій – це принцеса Маргарита, вона з голоду робить такі жахливі речі. Носіть їй щодня молоко і хліб. Молоко залишайте в діжках, а хліб кладіть на круглому камені. Змій перестане вас турбувати. Якщо ж ви хочете, щоб до Маргарити повернувся її колишній образ і з неї спали чари, пошліть чимшвидше по її брата, лицаря Вінда.

Селяни зробили все так, як їм велів відлюдник. Змій пив молоко, їв хліб і не турбував більше їх.

Коли лицар Вінд почув, що принцесу зачарували, він присягнувся звільнити сестру. Ту саму клятву повторили тридцять три солдати з його загону. Вони взялися до діла: збудували довгий корабель, кіль якого зробили з тису, і рушили до замку Бамборо.

Але коли корабель підходив до гавані, чарівна сила підказала мачусі, що їй загрожує небезпека. Вона побігла в підземелля, скликала підвладних їй духів і наказала їм:

– Через море пливе лицар Вінд. Він не повинен висісти на берег. Здійміть бурю, зробіть усе, що хочете, тільки не дайте йому ступити на землю.

Духи помчали назустріч кораблю. Але коли вони підлетіли до нього, то відчули, що нічого не можуть зробити, оскільки його кіль був з дерева тису, на яке чари не діють. Сумно повернулися вони до королеви-чарівниці і сказали їй про це. Довго вона не знала, що вдіяти, нарешті веліла своїм воїнам напасти на лицаря Вінда, коли він висяде в гавані. Крім того, за допомогою чарів вона наказала змієві не пускати Вінда на берег.

Коли корабель підійшов майже до берега, змій кинувся у воду, оточив корабель лицаря Вінда своїми кільцями і одніс його далеко від берега. Тричі лицар Вінд наказував своїм воїнам щосили гребти до гавані, але кожного разу змій заважав йому пристати до берега. Врешті-решт лицар наказав повернути судно в інший бік.

Королева-чарівниця подумала, що він вирішив відмовитися від спроби висісти на берег. Але Вінд просто проплив подалі, пристав до іншого місця і щасливо зійшов там на берег. Добувши меч, натягнувши лук, він кинувся разом зі своїми воїнами на страшного змія.

У ту мить, коли нога лицаря Вінда ступила на берег, королева втратила свою чаклунську силу. Вона сховалась до себе у вежу. Тепер жоден дух, жоден воїн не міг допомогти їй, вона знала, що настала її остання година.

Тим часом лицар Вінд кинувся на змія, і чудовисько не заподіяло йому ніякої шкоди, навпаки, в ту хвилину, коли юнак заніс меч, щоб убити його, із страшних щелеп змія пролунав ніжний голос принцеси Маргарити.

– Кинь меча, – мовила вона, – опусти лук, поцілуй мене тричі, я не заподію тобі нічого лихого.

Лицар Вінд опустив руку і не знав, що робити. Він думав, що це нові чари лихої мачухи. А змій знову сказав:

– О, кинь свій меч, опусти свій лук і тричі поцілуй мене, бо, якщо ти не знімеш з мене чари до заходу сонця, я ніколи не приберу колишнього вигляду.

Лицар Вінд підійшов до змія і поцілував його. Не сталося ніякої зміни. Лицар Вінд поцілував його вдруге, знову нічого не трапилось. Коли ж він утретє поцілував огидну істоту, змій з ревом і свистом відступив од нього, і з його шкіри вискочила принцеса Маргарита. Брат накинув на неї свого плаща і пішов разом з нею до замку.

Увійшовши до свого старого будинку, він піднявся сходами у вежу до мачухи і, побачивши її, доторкнувся до її плеча гілкою тисового дерева.

Щойно гілка торкнулася королеви-чарівниці, вона затремтіла і з кожною хвилиною ставала все меншою і меншою. Нарешті на очах принца вона перетворилася на велику потворну жабу з блискучими очима. Із страшним шипінням жаба втекла палацовими сходами і зникла.

Ще й досі поблизу замку Бамборо повзає величезна чорна жаба. Це зачарована зла королева.

Риба і Перстень

Удавні-давні часи в одному з північних графств Англії жив багатий і вельможний барон, який до того ж був могутнім чарівником і знав усе, що має відбутися. Одного разу, коли його маленькому синові минуло чотири роки, він заглянув у чарівну книгу, щоб подивитися, що буде з хлопчиком. Із розпачем барон побачив у ній, що його син з часом одружиться з простою дівчиною, яка тільки що народилася в сім'ї дуже бідної людини, в маленькому будинку, що тулився в тіні Йоркського собору.

Барон негайно ж велів привести собі коня, скочив у сідло і помчав до міста. Розшукавши будинок, про який мовилося в чарівній книзі, і проїхавши повз його ґанок, він побачив бідняка, що сумно сидів біля порога. Барон скочив з коня, підійшов до нього і запитав:

– Що з тобою, добрий чоловіче?

– Бачте, ваша милість, – відповів бідняк, – у мене вже було п'ятеро дітей, коли з'явилася на світ шоста дівчинка. Звідки я настачу стільки хліба, аби їх усіх прогодувати?

– He журися, – сказав барон, – я тобі допоможу. Я візьму новонароджену дівчинку до себе, і тобі не доведеться піклуватися про неї.

– Від щирого серця дякую вам, сер, – сказав бідняк.

Він увійшов до будиночка, виніс звідти новонароджену і подав її баронові. Той скочив на коня й поїхав з маленькою дівчинкою на руках. Під'їхавши до берега річки, він кинув маля у воду, а сам поскакав до свого замку.

Але маля не потонуло. Якийсь час пелюшки і ковдрочка підтримували його на поверхні води, і воно пливло, аж поки потік викинув його на мілину напроти рибальської хатини. Тут його знайшов рибалка, йому стало шкода маленької дитини, і він узяв її до себе в дім. Дівчинку охрестили і назвали Неллі. Вона прожила у рибалки до п'ятнадцяти років і стала справжньою красунею.

Одного разу барон і його товариші полювали на берегах річки Узи і зупинилися біля рибальської хатини, щоб угамувати спрагу. До них вийшла п'ятнадцятирічна дівчина і принесла їм води. Всіх вразила незвичайна краса Неллі, і один з товаришів барона мовив йому:

– Ви вмієте вгадувати долю, бароне, скажіть, за кого вона вийде заміж?

– О, це легко вгадати, – відповів барон, – вона повінчається з яким-небудь бідняком. Але, якщо хочете, я погадаю їй. Підійди до мене, люба, і скажи, якого дня ти народилася?

– Не знаю, сер, – відповіла дівчина, – мене підібрали тут, на березі. Кажуть, мене принесло течією річки ось до цієї мілини п'ятнадцять років тому.

Барон чудово зрозумів, хто ця дівчина, і коли мисливці поїхали далі, він спочатку поскакав разом з ними, а потім повернувся до хатини рибалки і сказав Неллі:

– Послухай, дівчино, я хочу тебе ощасливити. Візьми цього листа і віднеси його до мого брата в Скарборо, там ти і залишишся на все життя.

Дівчина взяла лист і сказала, що охоче виконає наказ барона. Але ось що він писав:

«Дорогий брате, схопи подательку цього листа і негайно ж вели скарати її на смерть.

Твій брат Гемфрі».

Дівчина не гаючись рушила в путь, але дорогою їй довелося заночувати в маленькому готелі. Цієї ж ночі на готель напала ватага розбійників. Схопивши дівчину, вони скрутили їй мотузкою руки, зав'язали очі та вивернули її кишені, але знайшли там тільки лист. Розбійники його розкрили, прочитали і вирішили, що немилосердно вбивати таку гарну й покірливу дівчину. Ватажок узяв перо, шматок паперу і написав:

«Дорогий брате, негайно повінчай подательку цього листа з моїм сином.

Щиро твій, Гемфрі».

Він оддав листа Неллі і наказав їй іти далі.

Вона прийшла у Скарборо до благородного лицаря, у якого в той час гостював його племінник – баронів син. Прочитавши листа, лицар наказав негайно приготувати все необхідне до весілля і того ж дня повінчав Неллі з молодим бароном.

Незабаром після цього сам барон приїхав у замок свого брата і з подивом побачив, що здійснилося саме те, чого він так боявся. Але молоді люди були вже повінчані. Проте барон вирішив позбутися Неллі. Він запросив дівчину на прогулянку і повів її на прибережні кручі. Там барон схопив її за руки і хотів скинути в морські глибини. Але Неллі почала зворушливо благати його пожаліти її.

– Я не зробила нічого поганого, – сказала вона, – і якщо тільки ви мене не вб'єте, я зроблю все, що ви накажете. Якщо ви хочете, ні ви, ані ваш син ніколи більше не побачите мене.

Барон зняв з пальця золотий перстень і, кинувши його в море, сказав:

– Не з'являйся мені на очі доти, поки не побачиш цього персня.

Бідолашна Неллі пішла. Вона довго йшла, нарешті побачила великий гарний поміщицький будинок і попросила дати їй яку-небудь роботу. їй запропонували місце кухарки. Вона погодилася.

І ось одного разу вона побачила, що в будинок поміщика входить барон зі своїм братом і сином. Неллі не знала, що їй робити, але незабаром заспокоїлася, подумавши, що ніхто з них не побачить її.

Бідолаха зітхнула і заходилась чистити велику рибину, яку треба було приготувати на обід. Коли Неллі розчиняла її, вона помітила в ній щось блискуче, вийняла золоту дрібничку і впізнала баронів перстень, який той кинув з високої кручі в Скарборо. Неллі дуже зраділа і, звичайно, постаралася якнайкраще зварити рибу.

Гості поміщика з'їли рибу. Вона їм дуже сподобалась, і вони запитали господаря будинку, хто варив рибу. Поміщик сказав: «Не знаю», – і покликав у їдальню своїх слуг.

– Пришліть сюди кухарку, що варила цю чудову рибу, – наказав він їм.

Слуги побігли до кухні і сказали Неллі, що її кличуть у їдальню. Вона обсмикнула плаття, наділа баронів золотий перстень на палець і увійшла до святково прибраної кімнати.

Гості побачили молоду вродливу кухарку і здивувалися ще більше. А барон… той просто розлютився! Він накинувся на неї з кулаками, але Неллі ступила крок йому назустріч і показала руку, на якій блищав перстень. Потім вона зняла перстень з пальця і поклала його на стіл.

Тоді барон нарешті зрозумів, що він не має сили боротися з долею, подав їй руку, підвів до столу і оголосив усьому товариству, що ця дівчина – дружина його сина.

Ф. Енсті

Мідний Глек

Останні по-літньому теплі промені жовтневого сонця сумно заглядали у віконце скромної конторки архітекторів Горація Вентімора та Бітвора на Великій Монастирській вулиці, що у Вестмінстері. І якщо першому з них не надто щастило на клієнтів, то другому їх не бракувало. Горацій, нудьгуючи, дивився у вікно, щохвилини зиркаючи на план будинку, який замовили його компаньйонові. Та думки Вентімора були далекі від архітектури. Він згадував літні канікули, які разом із Сільвією Фютвой провів у Сен-Люку, маленькому приморському містечку в Нормандії. Вони удвох каталися на велосипедах, підставляючи обличчя скупому північному сонцю. Але після повернення до Лондона йому виразно натякнули на швидкоплинність цього їхнього знайомства на відпочинку, мовляв, ніхто не збирається його продовжувати. Це глибоко вразило Горація, і він, ображений, припинив відвідувати дім професора Фютвоя. Та хоча візити до будинку професора й припинилися, проте піднесені почуття до його доньки все ж залишалися. Саме за нею й зітхав Горацій, сидячи самотою в невеликій конторці.

Раптом до конторки, наробивши ґвалту, вломився Бітвор з розкуйовдженими бакенбардами.

– Добридень, мій друже, ви все ще сумуєте? – проспівав він мимохідь.

– Так, колего, не всім же так таланить у цьому житті, як вам, – без заздрості, але з досадою зауважив Горацій.

– Не журіться, друже, просто англійцям байдуже до ваших витончених фантазій, вони прагнуть простоти і комфорту, втім, з часом ви це зрозумієте, – менторським тоном прорік Бітвор, – у мене ж поки що є замовлення в Ларчмірі, я мушу там пробути кілька днів, то ж, гадаю, ви тут не нудьгуватимете, а заразом поглянете на план флігеля, який мені замовили з Тускулум-Лоджі, адже вам однаково нічого робити.

– Авжеж, ваша правда, робити мені й справді нічого, – зітхнув Горацій.

– От і чудово, скоро зустрінемось.

Вентімор залишився сам і знову, згадуючи прекрасну Сільвію Фютвой, полинув на крилах мрій. Аж ось серед тиші конторки почувся нетерплячий стукіт у двері. Горацій навіть був вирішив, що це йому вчувається, але стукіт повторився так само настійливо. Горацій поспішно прочинив двері і, на свій подив, ніс-у-ніс зіткнувся з невдоволеною фізіономією поважного професора Антона Фютвоя, батька прекрасної Сільвії.

– Добре, що ви на місці, – сопучи, як ковальський міх, проказав задиханий професор, – маю до вас справу.

Несподівана поява батька коханої спантеличила Горація, адже той і думати не смів, що йому ще колись випаде нагода зблизитися з домом Фютвоїв.

– Професоре, щиро радий, але, даруйте, яким побитом? – розгублено пробурмотів Горацій.

– Візником, яким іще?

Буркотун-професор був у своєму репертуарі, він, як і всі жертви науки, був вельми роззявкуватий і не бачив далі від свого носа, тож щиро вважав, ніби Горацій, охоплений бажанням вивчення історії та археології, вчащає до його дому з любові до науки. Та насправді Горацій змушений був миритися з тими нудними лекціями, адже лише в такий спосіб він міг споглядати свою кохану Сільвію.

– Маю до вас доручення, пане Горацію. Оскільки ви вже достатньо обізнані з історією Єгипту та Азії, я хотів би вас попросити сходити замість мене на аукціон, який відбудеться в Ковент-Ґардені, де один шановний колекціонер розпродаватиме свої експонати. У нього є декілька досить цікавих екземплярів. Ось вам каталог, там я позначив усе, що мене цікавить, і написав, яку суму готовий віддати за них. Маючи надію, що ви людина промітна і не марнотратна, я покладаюся на вашу ощадливість щодо моїх грошей, і наголошую: в жодному разі не перевищуйте тієї вартості, що я зазначив.

– Але ж, професоре, знання мої не аж такі великі, щоб я міг на них покластися, вибираючи старожитності, – узяв сумнів Горація, якому не хотілося втрачати професорову прихильність через свою нерозважливість.

– Облиште! Вам нічого не доведеться робити, тільки прийти і купити, як у крамниці, те, що я позначив у каталозі. Ну, пора і честь знати, мене ще чекають в іншому місці, тож з вами я прощаюся, і не забудьте: увечері я вас чекаю у себе вдома – доповісте, як минув аукціон. – І професор так стрімко ретирувався, що Горацій більше нічого не встиг йому заперечити.

«Це ж треба отак ускочити по самі вуха, – подумав Горацій, – з другого боку, матиму чудову нагоду знову побачитися із Сільвією, все-таки нема лиха без добра». Розміркувавши так, він подався до себе додому, де й почав чекати ранку, готуючись якнайкраще показати себе на аукціоні, щоб догодити батькові милої Сільвії.

Ще й досі ласкаве, осіннє сонце сяяло у вікні карети, якою Горацій добирався до аукціону. Він сподівався приїхати першим, та виявилося, що в залі зібралося вже багатенько публіки. Горацій сів на своє місце, чекаючи, коли розпочнуться торги. Виявилося, що професор зазначив у каталозі надто занижені ціни, тому Горацій нічого не зміг купити. Щоб не повертатися голіруч, він придбав на торгах за гінею (а це було доволі дорого) старовинний мідний глек, запечатаний клеймом, з якимись клиновидними написами на ньому. Цінність глека Горацій розумів і сам, тому вирішив не везти його професору, а відіслати до себе додому. Тож у дім Фютвоїв довелося йти з порожніми руками.

Коли Горацій приїхав до професора, його ще не було вдома. Зустріла гостя пані Фютвой, яка запропонувала Горацію зачекати господаря у передпокої. Там він і побачив свою кохану. Спочатку Горацій, від хвилювання видзвонюючи зубами, не міг дати собі раду, зненацька забувши всі потрібні слова.

– Добридень, Сільвіє, маю надію, вас не надто обтяжить моя присутність, поки я чекатиму професора, – насилу зміг вимовити зніяковілий Горацій.

– Що ви, містере Вентімор, я щиро рада вас бачити. Чому ж ви більше не буваєте в нас? – поцікавилася Сільвія.

– Але ж… ваша матінка дала мені чітко зрозуміти, що вона не схвалює наших взаємин, що нам не варто далі… – вигукнув Горацій.

– Ой, годі вже, облиште! Це в вас говорить ваша зарозумілість. Матінці здалося, що ви зазнайомилися з нами на відпочинку лише тому, що там більше не було нікого з англійців, крім нас, але тут, у дорогому вашому серцю Лондоні, вам буде байдуже до нас, – збентежено промовила Сільвія.

– Як ви могли подумати таке, адже після нашої розлуки у мене тільки й думок, що про вас! – Горацій, давши волю почуттям, не зауважив, як бовкнув зайве, і тепер уже йому не було іншої ради, як говорити далі. – Я вас кохаю, і кохаю вже давно, як ви могли подумати, що я зарозумілий і байдужий до вас?

– Але ви так поводилися… Я, сказати правду, теж до вас небайдужа, та чому ж ви мовчали? – здивовано звела брови Сільвія.

– Та хіба маю я право ускладнювати ваше життя таким зізнанням, адже моє матеріальне благополуччя поки що таке, що я не можу пропонувати вам вийти за мене заміж. Ваші батьки будуть проти. То чи ж міг я у зв'язку з цим освідчуватися і зобов'язувати вас до будь-чого? – простогнав Горацій.

– Але ж чому в такому разі ви зараз не змовчали?

– Всьому виною довга розлука з вами, адже коли я бачу вас, одразу втрачаю здатність тримати язик за зубами. Але я знайду спосіб розбагатіти, щоб ваша родина таки дала згоду на наш шлюб! – урочисто мовив Горацій, і в цю мить до кімнати увійшла пані Фютвой.

– На який іще шлюб? – спитала вона, грізно звівши брови до перенісся.

– Матінко, – побачивши, що Горацій не знає, на яку ступити, подала йому допомогу Сільвія, – ми з Горацієм давно кохаємо одне одного…

– Так, і я б хотів просити руки вашої доньки, – втрутився Горацій, вирішивши, що треба кувати залізо, поки не згасло.

– Та ви, бачу, занадто високої думки про себе. Чиїм коштом думаєте її годувати, – вдарила об поли руками місіс Фютвой, – бо ж ваша практика не дає вам прибутку, чи не так?

– Про це не хвилюйтеся, я чудово розумію, що просити руки у такої поважаної родини, як ваша, я поки не маю права, але я докладу всіх зусиль, щоб досягти такого матеріального благополуччя, яке дозволить мені взяти вашу доньку за дружину, – запевнив Горацій.

– А тим часом менше з тим, містере Вентімор, – перебила його пані Фютвой.

Під той час до будинку підкотив екіпаж з професором, і всі присутні (Горацій, Сільвія й пані Фютвой), не змовляючись, вирішили не продовжувати почату розмову в присутності голови родини, але Горацій зрозумів, що з пані Фютвой особливих проблем не буде, головне – це переконати старого віддати доньку, та поки аргументів для переконання у Горація бракувало, а якщо згадати його провал на недавнім аукціоні, то й поготів розмова про одруження була б дуже вже передчасною.

– Здрастуйте, милий Горацій, – просопів Антон Фютвой, – то як, удалося вам добути для мене що-небудь цінне?

Зараз же Горацій розповів, як пройшли торги, що обрані професором експонати було продано втричі дорожче, ніж Фютвой зазначив у каталозі.

– Ви що, Горацію, не розумієте? Та ж ціни, які я навів у каталозі, були тільки приблизними, я жодною мірою не сподівався, що ви зможете купити за них ці старовинні реліквії, але ж я поклався на вашу розсудливість і думав, ви зрозумієте, що за будь-який із позначених експонатів можна було дати втричі більше того, що я написав, я понадіявся на вашу компетентність, – хрипів професор, а те, що напередодні аукціону він говорив Горацію зовсім протилежне, довести йому було вже не можливо.

– Ваша правда, професоре, це моя помилка, – здався Горацій, – але я купив там за свої гроші один мідний глек, який, можливо, вас зацікавить.

– Ах так, глек, у якому зберігали вино або олію! На якого біса мені ваш глек, він зовсім не вартий тієї гінеї, яку ви за нього віддали! – і далі обурювався професор, розпалюючись дедалі більше.

– Ні-ні, професоре, ось послухайте: він запечатаний такою дивною печаткою, на якій нанесені клинописом якісь написи, може, вам було б цікаво поглянути на нього, – з останніх сил Горацій намагався реабілітуватися в очах професора. І це таки подіяло на старого.

– Кажете, написи? Цікаво було б подивитися на ваш горщик, у ньому можуть виявитися цінні сувої, – змінив гнів на милість учений муж, – спробуйте відкрити печатку і зазирнути досередини, а потім можна буде домовитися і про візит до вас, щоб поглянути на ваш горщик, – поблажливо додав професор.

– Що ж, тоді більше не завдаватиму вам клопоту, – пробелькотів Горацій і прожогом кинувся геть.

Дорогою додому Горацій щиро благав Божої ласки, щоб глек таки виявився не порожнім, бо інакше професор переконається в цілковитій непридатності Горація й ніколи не дозволить йому побратися зі своєю донькою.

Прийшовши додому, Горацій одразу ж заходився коло глека. Відкоркувати його виявилося зовсім не просто. Печатка міцно трималася на тому ж місці, що й раніше, хоч як Горацій не силкувався її витягти. Тоді він вирішив скористатися зубилом і молотком. Це подіяло – печатка піддалася й відпала. Услід за нею з глека стрімким фонтаном бризнула різнобарвна пара, вмить заповнивши всю кімнату, а з пари вигулькнула якась дуже збільшена фігура старого, котрий розпрямив плечі й голосно зітхнув. Пара поступово розвіялась, а старий набув нормальних розмірів і втупився в Горація. Той же вирішив, що все побачене – не більше ніж галюцинація, наслідок перевтоми сьогоднішнього дня, а цей стариган, що нагадує гостя зі сходу, – черговий квартирант місіс Ра-пкін, у якої Горацій винаймав помешкання.

– О ти, смертний, ти навіть не уявляєш, як мені прислужився, подарувавши волю. Я просидів запроторений у цю пляшку дуже довго, з вини Сулеймана, якого обдурили мої вороги. А зараз проси чого бажаєш.

– Вибачте, але я не розумію, про що ви говорите. Який Сулейман, якими ворогами? І взагалі, я нічого не хочу, окрім спокою, – сказав Горацій, відчуваючи, як йому раптом стало добре і захотілося спати, – ну ще якби клієнта мені, щоб я йому будинок побудував… – додав, уже засинаючи, Горацій.

На ранок Горацію все побачене здалося не більше ніж сном. Він прокинувся у себе в ліжку, а не на підлозі, де вчора заснув сидячи, в кімнаті всі речі були на своїх місцях і ніщо не нагадувало про вчорашнього старого. До кімнати увійшла пані Рапкін, яка потвердила, що жодному арабові вона помешкання не здавала. Горацій, цілком певний у тому, що старий – то лише витвір його фантазії, подався на роботу.

У конторі на нього вже чекав великий промисловець Самуель Вакербас, відомий у Лондоні багач.

– Добридень, пане Вентімор, я до вас із самого ранку в дуже важливій справі.

– До мене? – здивувався Горацій. – Може, ви переплутали і вам потрібен пан Бітвор?

– Ні-ні, саме до вас. Адже ви найвідоміший архітектор у Лондоні, як то кажуть, чистої проби майстер? – запопадливо вів своєї мільйонер.

– Та ні, що ви, я лише простий і нікому не відомий архітектор.

– Облиште зайву скромність, хоча вона вам і стане в пригоді у майбутньому, але зараз не варто скромничати. Я до вас ось у якій справі: отже ж вирішив я побудувати собі дачний будиночок тисяч десь на шістдесят, то чи не бажаєте взятися до будівництва? – поцікавився Вакербас.

Від такої несподіваної пропозиції Горацій сторопів.

– Звичайно, пане Вакербас, я готовий докласти своїх рук і вміння, щоб вам догодити! – відрапортував Горацій, ще й досі не вірячи, що саме йому випала така щаслива карта.

– От і чудово, а зараз дозвольте… не буду вам заважати складати проекти, у мене ще купа справ, – сказав Вакербас і хутко вийшов із конторського приміщення.

Горацій усе ніяк не міг вийти з дива і вирішив, що все ж таки варто сходити додому й пообідати, на сьогодні з нього досить, можна зачинити конторку.

Удома на Горація чекав ще один сюрприз: уздовж усієї вулиці видно було довжелезний караван навантажених мішками верблюдів, а погоничами при них були чорношкірі раби. І весь цей караван рухався до під'їзду, в якому жив Горацій. Караван жваво розвантажувався, і мішки перекочовували до під'їзду. Коли Горацій прийшов додому, він зрозумів, що насправді мішки перекочували до його квартири, що викликало невдоволення пані Рапкін.

– Мій пане, ці дарунки для вас, – тільки й мовив старший погонич і, закінчивши розвантаження, поспішно пішов геть.

Миттю верблюди зникли з вулиці, ніби їх тут ніколи й не було.

Зазирнувши у мішки, Горацій увесь похолов: вони були по саму зав'язку повні самоцвітів і золота. Причому найменший з каменів був завбільшки з кулак і коштував величезних грошей. Що це за дари і що з ними робити, Горацій хоч ґвалт кричи не розумів. Але тут сталося повторення вчорашнього вечора: з нізвідки, неначе з повітря, виткнувся вчорашній старий.

– Вітаю тебе, о мій визволителю, чи задоволений ти моїми дарунками?

– А ви хто? – насилу пробелькотів Горацій.

– Як, ти не пам'ятаєш мене? Ти ж сам учора звільнив мене з пляшки. Я Факраш ель Амаш, наймогутніший джин Азії, мене зрадою і підступністю запроторили до цієї в'язниці. – Джин зневажливо копнув мідного глека, що валявся на підлозі: того самого, що його Горацій ще вчора придбав на аукціоні, – але ти, світло моїх очей і біль мого серця, звільнив мене, то ж проси чого хочеш. Я кинув до твоїх ніг скарби нечувані, та це лише дещиця того, що я можу для тебе зробити, моя влада безмежна! – Останню фразу джин пророкотав так, немов пролунав гуркіт грому, нагнавши страху на Горація, який і так був ледь живий.

– Але мені не треба стільки скарбів, що я з ними робитиму? – ще більше злякався Горацій.

– О, часе, ти знецінюєш людей, хто таке чув, щоб від багатства відмовлялися, ти взірець скромності й поміркованості, мій юний друже. Невже ти відмовляєшся від усього цього багатства, про яке не смів навіть мріяти жоден зі смертних? – дивувався Факраш.

– Будь ласка, не ображайся на мене, шановний джине, але мені не потрібні ці багатства, я був би тобі щиро вдячний, коли б ти забрав їх назад. Адже твоєї могутності досить для цього? – вирішив схитрувати Горацій. До нього почало повертатися самовладання і хитрість, якою природа обдарувала чоловіка.

– Ти не уявляєш, мій смертний друже, яку я маю владу! – самовдоволено вигукнув джин, і всі багатства, що тільки-но величезними купами громадилися у нього під ногами, зникли. – Але скажи мені, я хоча б догодив тобі іншим моїм дарунком?

– Яким це іншим дарунком? – Горацій не розумів, що саме недоговорює джин.

– Як це яким? Адже до тебе приходив сьогодні пан із замовленням будинку? Це я його навів на думку і змусив попрямувати до тебе, – пишаючись своєю витівкою, випнув груди джин.

Тільки тепер Горацій зрозумів, кому він мусить бути вдячний за багатого замовника, який дарував би йому можливість повінчатися з Сільвією.

– То це ваша робота? – розчаровано зітхнув Горацій.

– А чия ж іще? – єхидно підморгнув джин. – Коли я вилітав від тебе, я почув, як цей пан сказав уголос, що хоче, мовляв, побудувати будинок. І я навіяв йому думку про те, що він має з цим проханням піти до тебе.

– О, Боже мій, а я вже був подумав, що цей пан сам вирішив запропонувати мені роботу, – простогнав Горацій.

– Та не бійся ти, повелителю моїх безмежних сил, я допоможу тобі збудувати палац для цього пана. Та й тобі самому варто було б перебратися у більш відповідні твоєму рангу палати, аж прикро дивитися на це жебрацьке житло, – оцінюючим поглядом обвівши кімнату, мовив джин.

– Ні-ні, мене все цілком влаштовує, тим паче що на іншу квартиру я поки не заробив, тому і в цій мені не соромно приймати моїх гостей. До речі, про них. Пане Факраш, чи не могли б ви залишити мене на деякий час, а то до мене мають приїхати гості, а я зовсім до цього не готовий, – запобігливо, щоб не образити старого, попрохав Горацій.

– Та це ж найпростіше, не клопочися цим, о мій визволителю, я навіки тобі зобов'язаний, тож не заважатиму тобі, а лише віддячу, – сказавши так, Факраш розтанув у повітрі.

– За що мені все це? – простогнав Горацій.

Час линув швидко. Якось Горацій надіслав запрошення професорові приїхати до нього, знайшовши привід: розібрати клинопис на печатці, а заразом мав намір просити руки доньки професора – адже якщо в Горація тепер є таке грошовите замовлення, отже відтак з'являється й право побратися з юною Сільвією.

Поки Горацій був заклопотаний листом, у його будинку сталися разючі зміни: замість ветхої будівлі постав справжній східний палац. Стіни його були запнуті червоним оксамитом, а кутки прикрашали мармурові колони. Скрізь у будинку сновигали заклопотані раби. Верескнувши з жаху, до Горація притьмом прибігла пані Рапкін, яка тепер не впізнавала свій дім, вона гнівно репетувала, що Горацій, мовляв, не мав права так кардинально перебудовувати чужу власність, що в цьому будинку порядна англійська родина тепер і жити не зможе. Скінчивши свій довгий лайливий монолог, сердита пані Рапкін пішла геть.

Жах від зміни, що сталася з його будинком, у Горація змінився панікою, адже найближчим часом мала з'явитися шановна родина Фютвоїв! Він хотів перевдягнутися до приїзду дорогих гостей, але знайшов тільки халат, розкішно оздоблений коштовним камінням і золотим розписом. Вирішивши, що цей халат більше пасуватиме до його теперішніх чертогів, ніж звичайний діловий одяг, Горацій поспішно вбрався в нього.

Отетерілий професор Фютвой тим часом сидів у кареті візника. Він не міг отямитися з дива. «Цей шахрай, – думав збитий з пантелику професор, – прикидався скромним бідняком, а сам живе в палаці!!!» Сільвія та її мати були без міри зачаровані від побаченого. Усередині цього палацу, чиє розкішне оздоблення могло дорівнятися навіть Букінгемському палацу, скрізь можна було бачити темношкіру прислугу в невпинному русі, а сам Горацій, виряджений у дорогий халат, вийшов їм назустріч.

– Вітаю вас, шановний професоре! Вибачте за такий прийом, але я, слово честі, не знав, що мій організатор захоче нашу скромну вечерю оформити на свій лад, у східному стилі, – розуміючи, що кожне сказане слово заганяє його у ще більшу пастку, говорив Горацій.

– Та це ж коштує чималих грошей, – видихнув професор.

– Анічогісінько, запевняю вас, мені все це дісталося зовсім дешево, – відчуваючи, що хоча б зараз він говорить правду, упевнено мовив Горацій.

– Навіщо сперечатися, облишмо ці розмови. Може, проведете нас до столу? – поцікавилася пані Фютвой.

– Ах, так, даруйте мені, я такий неуважний, – вибачився Горацій, тим часом міркуючи, де ж тут могла б бути їдальня.

Поки Горацій думав, раби принесли до вітальні невисокий столик і розклали навколо нього подушки, жестами вказуючи на них гостям.

– А й справді, панове, присядьмо тут, – нарешті викрутився Горацій, – щоб повною мірою дотриматися східного колориту.

– Я достатньо знаю про Схід, і розумію, що це вже може тільки на шкоду піти старому англійцеві, – пробурчав професор.

– Любий, припини псувати нам вечір, сідай, я ще ніколи не була на східному прийомі, – захоплено мовила пані Фютвой.

– Ти не до шейха прийшла, на прийомі в якого це було б доречно, – бурчав і далі професор.

Тим часом подали закуски і вино. Ні те, ні інше не могло сподобатися своїм східним колоритом професорській родині, хіба що шербет, який танув у роті, дещо змінив становище на краще, та й то лише в очах жінок. Після такого прийому вже не могло бути й мови про можливе весілля. Паленіючи з сорому, бідолашний Гораціо ладен був крізь землю провалитися. Він мусив витримати всі удари, які йому судилися.

– Але ж, юначе, ви таки нерозсудливий, якщо хотіли цією розкішшю замилити мені очі. Чи ви думали, що можете затьмарити своїм багатством, походження якого мені досі не відоме, саму королеву, хай Господь продовжить її дні! Та нас цим не купиш, – люто гаркав професор, – я ціную в людях розум і ощадливість, а в сьогоднішній вашій поведінці я не побачив ні того, ні іншого. Гадаю, ви розумієте, що бачити вас надалі в нашому домі – приємність не з найкращих, тож бувайте здорові. При цих словах професор разом зі своєю родиною рушив до виходу.

– Стривайте, пане Фютвой, я зможу вам усе пояснити, – благав Горацій.

– Ви справді так вважаєте? – поблажливо усміхаючись, мовив професор.

– Пане професоре, дозвольте мені все вам розповісти, але тільки віч-на-віч. – Горацій вирішив, що лише правдою він зможе достукатися до серця цього старого бездушного пентюха.

– Що ж, я дам вам такий шанс, зараз я відправлю своїх дам додому і повернуся до вас, а тим часом я на вашому місці знайшов би найпереконливіші аргументи, на які ви тільки здатні, щоб повернути собі честь і гідність у наших очах, – прорік Фютвой, виходячи з будинку.

По якімсь часі професор повернувся в дім і знов умостився на подушці.

– Професоре, перш за все я хотів би вас повідомити, що хочу просити руки вашої доньки, – почав був Горацій, та професор перебив його.

– Ви не знаєте, чого зараз просите, й до того ж ви так низько впали в моїх очах, що не бачити вам Сільвії своєю дружиною як власних вух, – напрочуд спокійно сказав професор, – для мене цілком очевидно, що ви, шановний добродію, для неї не пара, і якщо ви попросили мене повернутися саме для цього, то тільки згаяли мій час.

– Ні-ні, не тільки з цієї причини, – сказав Горацій уже професорові в спину, на що той обернувся, – я хотів вам повідати справжню природу цього східного колориту, можливо, тоді ви мене зрозумієте і пробачите, а може, й переглянете своє рішення щодо нас із Сільвією.

І Горацій розповів усю ту неймовірну історію, що сталася з ним після відвідин аукціону, на який його послав професор. Той вислухав юнака дуже терпляче, не перебиваючи, а лише голосно сопучи час від часу. Коли Горацій замовк, професор надзвичайно лагідним і вкрадливим голосом сказав йому:

– Послухайте, мій любий друже, ви багато працювали і, очевидно, втомилися, от вам і примарився цей джин, а ще я, старий дурень, причепився до вас із тим аукціоном. От ваша вразлива, ще не зовсім сформована психіка й не витримала. Підіть за моєю порадою, – поїдьте відпочиньте, змініть обстановку, і побачите: від вашої нав'язливої ідея і сліду не стане. Зробіть це, юначе.

– Інакше кажучи, ви мені так і не повірили, – розчаровано зітхнув Горацій. – Але якщо джин – витвір моєї уяви, то як пояснити все це? – Горацій обвів руками інтер'єр довкола.

– Тут усе зрозуміло: мої розповіді задурили вам голову, то ви й назбирали все це крупинка до крупинки, а зараз видаєте за роботу джина, – сказав Фютвой, ледь стримуючи роздратування.

– О, стривайте, професоре, візьміть ось цю печатку, саме нею було запечатано мідну посудину, в якій сидів той джин. На печатці помітні якісь письмена, я гадаю, в них ідеться про полоненого посудини, – мовив Горацій, щиро сподіваючись, що написи на печатці й справді стосуються Факраша.

– Гаразд, пане Вентімор, домовимось про таке: якщо напис на печатці стосується вашого казкового джина, то ви будете цілком реабілітовані в моїх очах і тоді ми зможемо говорити про ваше весілля з моєю донькою, але в разі, якщо там ідеться про щось зовсім інше, ви слухаєте моєї поради і їдете лікуватися, а про весілля, звісно, доведеться забути, – виніс свій вердикт Фютвой, після чого, захопивши печатку і не прощаючись, вийшов з будинку Горація.

Щойно за професором зачинилися двері, крізь стіну увійшов Факраш. Він побачив дивну картину: молодий чоловік, якого він так прагнув обсипати дарами, ходив з кутка в куток, обхопивши свою голову руками, як це робить людина, чиї справи зовсім кепські.

– Що трапилося, мій невдячний друже, чи знов тобі мої подарунки не до вподоби? – здивовано запитав Факраш.

– Не до вподоби? Хіба можуть вони мені сподобатися? Це ж через них я остаточно втратив можливість узяти шлюб із Сільвією, а її батько відтепер мене взагалі не має за людину! Хто вас просив утручатися в моє життя? – мало не плачучи, запитував Горацій.

– Та ж ти сам сказав, що твоя хазяйка не надто вправна кулінарка, а твоя жебрацька халупа – це зовсім не те місце, де належить приймати поважних гостей, – спокійно заперечив йому джин.

– Однак я не просив нічого змінювати! – скрикнув Горацій.

– Певна річ, не просив. Бо ти дуже скромний і стриманий, тому я й не чекав, що ти попросиш, а дав усе тобі сам, – сказав джин, цілковито впевнений у тому, що вчинив правильно.

– Факраше, благаю, зробіть мій дім таким, яким він був до вашого втручання, і допоможіть мені реабілітуватися в очах професора, – попрохав Горацій, – через вас я вскочив у таку ситуацію, що мені не було іншої ради, як розповісти всю правду про вас Фютвою, а ще віддати йому печатку з вашої пляшки.

Горацій навіть не встиг помітити, як за цими словами в очах джина промайнула тінь тривоги, адже це тривало лише мить.

– Не хвилюйся, мій друже, спасенна душа, я сам піду до твого вченого чоловіка і поговорю з ним. Ачей допоможу йому переконатися в твоїй правдивості й доброчесності, – заявив джин.

– Ви й справді це зробите? – спитав Горацій, не ймучи віри своїм вухам.

– Аякже, це ж саме ти врятував мене від тисячолітнього ув'язнення, то хіба я можу відмовити тобі в такій дрібниці? – здивувався Факраш.

– Дуже буду вам за це вдячний. Якщо все стане на свої місця, я присягаюся, що нічого більше у вас не проситиму. – Не встиг Горацій договорити, як джин знову зник. – Ну й дурні манери у цього старигана!

– Знову зник, не попрощавшись, – сонно пробурмотів Горацій, намагаючись знайти в палаці спальню.

Уранці промені жовтневого сонця, що пробивалися крізь запинала на вікнах спальні, розбудили Горація. Юнака щиро потішило те, що Факраш не збрехав і повернув будинок до його попереднього стану, а це означало, що й до професора він сходить. Настрій містера Вентімора поліпшився, і він, нашвидкуруч поснідавши, пішов у свою контору, де його чекав незакінчений план будинку. Та замість плану будинку він побачив там розлюченого замовника, якого намагався заспокоїти Бітвор.

– Забагато в голову про себе забрали, юначе! – залементував Самуель Вакербас, щойно Горацій з'явився на порозі контори. – Невже ви вирішили, що порядний англієць, який ані своїм родом, ані своєю справою не заплямував своєї репутації, побажає жити в такому будинку?

– Про що ви, містере Вакербас? – здивовано спитав Горацій, бо ніяк не міг уторопити, про який будинок говорить його замовник, якщо план будинку досі ще лежить у нього на столі.

– О, він ще й удає, ніби не розуміє, про що йдеться! – вибухнув Вакербас.

– Я ж попереджав тебе, що англійцям не потрібні надмірності, вони люблять простоту і комфорт, – менторським тоном мовив Бітвор, який не міг змиритися з тим, що саме цьому невдасі Горацію, а не йому, Бітвору, поталанило засягнути такого вигідного клієнта.

– Я взагалі не розумію, чим мій проект, якого ви і в очі не бачили, міг вам аж так не сподобатися, – дивувався й далі Горацій.

– Та як не бачив, його тепер усі мої сусіди можуть споглядати. Щоправда, у кмітливості вам не можна відмовити, а от щодо смаку… – Вакербас був невблаганний.

У голові Горація враз ніби щось клацнуло: це, напевно, знову витівки джина, адже той обіцяв йому допомогти з будівництвом. Та ще не встиг Горацій піддатися паніці, як у кімнаті, з якої поспішив вийти Бітвор, матеріалізувався Факраш.

– Що тобі не сподобалося в твоєму новому будинку, чоловіче? – сердито вигукнув він.

– А це хто такий? – здивувався Вакербас.

– Це мій компаньйон, ми разом працювали над вашим будинком, – пояснив Горацій.

– Те, що ви зробили, не можна назвати роботою, хіба це будинок – у ньому немає ні більярдної, ні їдальні, ані ще чорт знає чого! – усе ще шаленів Вакербас.

– Е, рабе, та ти, бачу, переходиш за край, – громовим голосом гримнув на нього джин, – я звів тобі палац, якого не було навіть у Сулеймана Великого, хай буде пером земля йому. А ти поводишся, мов той невдячний пес, що гавкає на панів своїх. Ходитимеш за це рачки!

І Вакербас поволеньки почав ставати навпочіпки, видно було, що він чинив опір, але не міг нічого вдіяти.

– Як ви смієте, я член палати перів… Ви знаєте, що я можу з вами зробити? – лементував Вакербас, проте вчасно зрозумів, що зараз не найкращий час для вимог і погроз, тому жалібно попросив: – Вибачте з ласки своєї мене, нерозумного, поверніть мені вертикальне положення, я буду цілком задоволений вашою спорудою, адже це найбільший із замків, я нікому не скаржитимусь і житиму в будинку, що ви збудували.

Обличчя джина знову прибрало великодушно-милостивого вигляду, він клацнув пальцями, і Вакербас зміг звестися на ноги. Промисловець був напрочуд провидливим чоловіком, тому, не чекаючи продовження цієї вистави, поспішив забратися з контори, поки його не повернули в колишнє положення.

– Навіщо ви знов улізли в моє життя? – простогнав Горацій.

– О ти, найневдячніший із смертних, тобі знову не до вподоби те, що я зробив заради тебе.

– Я сам хотів довести цей проект до кінця! Ви зганьбили навіки моє ім'я як архітектора, тепер до мене вже точно ніхто не прийде із замовленням, – ще більш зневірено мовив Горацій.

– О, ти помиляєшся, нерозумний, ти не знаєш людей, тепер твоє ім'я лишиться у віках, адже досі такого замку ще не бачило людство, ваш храм Артеміди порівняно з цим – просто жалюгідний флігель.

– Пане Факраш, ви мені краще скажіть, чи були ви у Фютвоїв і чи говорили з професором, – стрепенувся Горацій, згадавши джинову обіцянку.

– Так, я був там, і вважаю, що дівчина Фютвой зовсім не пара тобі, – категорично заявив йому джин.

– Та як же… – здивований Горацій не міг вимовити й слова, адже він посилав джина до професора, сподіваючись на цілком протилежний результат.

– Дуже просто: я одружу тебе з принцесою, донькою короля Північних Іфритів, а ця Сільвія – безрідна і зарозуміла панночка, не гай свій смертний вік на цю дівицю, – повчально мовив джин і додав: – А щоб ти не надто обурювався, я допоможу тобі пристати на мою пропозицію. А допоможу таким чином: або ти погоджуєшся, або дух професора залишається втіленим в одноокого осла до кінця його земних днів. Даруй, я, напевно, мав із цього почати. Отже, я його перетворив на мерзенного одноокого осла, щоб ти не дуже опирався, – вдоволений зі свої вигадки, заусміхався джин якоюсь хижою усмішкою.

– Але ж це нечесно, я не кохаю жодну принцесу, а тільки Сільвію! – заволав Горацій.

– Твоєму весіллю з нею все одно не бути, чи ти думаєш, що до вівтаря її під руку поведе осел? – аж залягався гуркотливим сміхом джин. – Я сказав, що ти береш шлюб із принцесою, а найменша твоя непокора окошиться на твоїй же Сільвії якнайприкріше.

– Але ж запитаю я вас, пане Факраш, як я одружуюся з нею, якщо я простий, нікому не відомий безрідний лондонець, а вона принцеса. Навіщо я їй? – вирішив схитрувати Горацій.

– Про це я вже подбав, – так само впевнено сказав Факраш, – поглянь у двір.

За вікнами конторки зібрався чималий натовп витріщак, які розглядали багатий ескорт, що чекав, коли Горацій вийде з конторки.

– Хто у вас, смертних, наймогутніший правитель? – поцікавився джин.

– Лорд-мер, звичайно, – бовкнув Горацій, не подумавши.

– Тоді їдьмо до нього на посвячення тебе в почесні городяни міста Лондона, – урочисто промовив Факраш.

Горацію не було іншої ради, як піти за джином. Коли вони посідали в карету й рушили, настала джинова черга дивуватися побаченому. Він не знав, що таке автомобіль і електрика, адже весь час, проведений на волі, він витратив на пошуки винуватців свого ув'язнення та на непотрібні дарунки Горацію. Тому все, що він побачив на вулиці, було для нього, що жив три тисячі років тому, щонайменше незвичайним.

– Скажи мені, Горацію, як рухаються ці колісниці? – поцікавився він.

Горацій вирішив не говорити джинові правду, щоб остаточно не стати маріонеткою в його руках.

– Наш лорд-мер такий сильний і могутній, що ув'язнив у цих колісницях джинів, які працюють день і ніч, розвозячи нас, смертних, у наших справах, – брехав не змигнувши оком Горацій.

– То виходить, що це він наймогутніший з правителів, а Сулейман і нігтя його не вартий, – занепокоївся джин.

Але карета вже під'їхала до міської ратуші і Горацій вийшов з екіпажа. Натовп розступився, даючи йому дорогу, і під барабанний дріб і хор фанфар Горацій, піднявшись по сходинках, увійшов у будівлю. Його зустрічали як героя.

На трибуні стояв лорд-мер, він почав говорити про те, що сьогодні їм випала велика честь номінувати на звання почесного громадянина пана Горація Вентімора. Коли лорд-мер почав перелічувати заслуги Горація перед містом, то так невчасно закашлявся, що всі чисто заслуги й прокашляв. Але натовп все одно вдячними аплодисментами зустрів промову міського голови. Потім слово надали Горацію, і він вирішив скористатися з нагоди і розкрити людям очі на правду. Він сказав:

– Шановні громадяни міста, скажіть мені, за що ви хочете мене нагородити таким почесним титулом, коли я не зробив для міста нічого, чим би міг заслужити таке високе звання? Я простий архітектор, який навіть не встиг побудувати для Лондона жодного будинку, – натовп завмер, очікуючи продовження сповіді, – а вся річ у тім, що ввів вас в оману і обдурив…

Цієї миті з повітря з'явилася велика рука і, схопивши Горація за комір, потягла до високої склепистої стелі, яка розчинилася перед ним, і Горацій опинився на даху поряд із неабияк розлюченим Факрашем.

– Ти навіщо хотів мене знеславити перед найбільшим із земних правителів? Ти зрадив мене! – обурено ревів він.

– Але ж ти не залишив мені іншого вибору, бо це через тебе моє життя полетіло шкереберть: дівчина, яку я кохав, тепер і не гляне в мій бік; шлях, на якому я планував зробити запаморочливу кар'єру, тепер закритий для мене, я вже мовчу про те, що ти мене дому ледь не позбавив, – і собі обурився Горацій.

– От і я вважаю, що тепер тобі нема чого жити, і збираюся скинути тебе з цього даху, щоб ти, той, що зіпсував мою долю, – адже зараз за те, що ти сказав, великий лорд-мер полонить мене і змусить вічно штовхати одну з колісниць (Факраш так і не зрозумів, чому їздять автомобілі), – помер такою смертю, на яку ти заслуговуєш.

– Але ж я звільнив тебе, ото й уся твоя дяка? – марно намагався відвернути неминучий кінець Горацій.

– Та краще б ти був мене не випускав, там мене хоча б ніхто не чіпав, а віднині я довіку служитиму смертним, – гнівався Факраш, простягаючи до Горація свої руки, щоб зіштовхнути його з даху.

– Стривай, але ж я, коли ти того бажаєш, можу так само знову повернути тебе до глека, а потім скинути його в найглибше місце в Темзі, де тобі ніхто більше не завдасть клопоту, – й далі хапався за соломинку надії Горацій, який зовсім не планував сьогодні помирати.

– Невже? Ти справді можеш це зробити і не обдуриш мене? – з надією в голосі запитав джин.

– Звичайно, але за однієї умови.

– Якої ще умови, ти знову намагаєшся крутити хвостом, мерзенний черв'яче, – спалахнув джин.

– Ні-ні, я прошу тебе лише про одну маленьку послугу: зітри з пам'яті всіх людей мого часу спогади про тебе і знов перетвори професора на людину, – попросив Горацій, уже розуміючи, що джин злякався не на жарт і тепер того хоч у вухо бгай.

– Ну, цю дрібницю я готовий виконати, але більше нічого я для тебе не зроблю, – відповів джин.

На Лондон умить опустилася велика хмара туману, і, коли він розвіявся, джин сказав:

– Усе, більше ніхто зі смертних не згадає про моє існування, а тепер твоя черга. – При цих словах Факраш схопив Горація за плече й одним ривком перемістив до його кімнати. – Закоркуй пляшку і кинь на дно, – почув Горацій голос із мідного глека.

Горацій поспішно повернув на місце печатку і бігцем побіг до річки. Лише коли бульбашки перестали спливати на поверхні чорної води, в яку поринув мідний глек, Горацій з полегкістю зітхнув і втомлено поплентався додому.

«Маю виспатися і навідати родину Фютвоїв», – подумки сказав він.

Джозеф Редьярд КіплінҐ

Віландів меч

На галяві, яку Дан і Юна наглянули для своєї вистави, вони ставили «Сон літньої ночі» Шекспіра. Глядачами були три корови. Дан грав ролі Пека у вухатому ковпаку і Основи, надягаючи ослячу голову з паперу, а також партії трьох фей. Увінчана польовими квітами, з чарівною паличкою із стебла наперстянки, Юна була прекрасною Титанією.

Актори так захопилися, що повторили п'єсу тричі поспіль, перш ніж усілися на траву, щоб перекусити. Зненацька із заростей вільхи пролунав посвист.

А затим із кущів виткнувся маленький засмаглий оцупкуватий і кирпатий чоловічок з гострими вухами й розкосими усміхненими синіми очима. Ні з сього ні з того він видав репліку Пека.

У дітей перехопило дух, а крихітна істота додала:

– Сто років не репетирував, але навряд чи кому моя роль удасться краще.

Діти пильно дивилися на нього: синій капелюх у формі квітки, голі ступні, порослі шерстю ноги…

– І нічого на мене так витріщатися. Адже я прийшов на ваш погук.

– Ми нікого не гукали.

– Значить, хтось інший ставив «Сон літньої ночі» просто на моїх схилах, до того ж на Іванів день? Та століття-друге тому всі Народи Пагорбів висипали б на цю галяву, почувши таку гру.

– Ми чекали чогось такого, – почала Юна, – але ніяк не…

– …думали, що зустрінемо чарівника, – закінчив Дан.

– Хіба я вимовляв слово «чарівник»? – розсердився Пек. – Я ж не називаю вас людиськами?

– Мені б це не сподобалося, – щиро сказав Дан. – Щось подібне могло виходити від джинів і ефритів з «Тисячі і однієї ночі».

– Так і є. Давним-давно цю землю населяли безсмертні боги, привезені фінікійцями, галлами, ютами, фризами, англами і данцями. Але Англія – не найкраще місце для богів, окрім хіба що тутешніх, як-от мене. А прибульцям конче треба було поклонятися, будувати храми, приносити жертви.

– Людські жертви? – здригнувся Дан.

– Необов'язково, – розкрив карти Пек. – Ти забуваєш про худобу, про те ж таки пиво. Але люди неохоче жертвували коней. Вони пустили у непам'ять стародавніх богів, отож тим довелося самим заробляти свій хліб. Хтось під покривом ночі не гребував страшно стогнати. Так можна було нажахати вбогого селянина аж до жертви у вигляді курки чи грудочки масла. Знав я одну богиню на ім'я Белісама: одна із сотень водних духів. Такі вважались богами, називалися Народами Пагорбів, а потім і зовсім зникли, не прижившись в Англії. Але серед них був він. Спустившись із небес на землю, Віланд, нащадок скандинавського бога Тора, не припиняв кувати їм списи та мечі. У голодні часи Віланд не опустився до крадіжки і христарадства. Наша перша з ним зустріч відбулася одного разу в листопаді. Того дня жахливої грози пірати палили село. На носі їхньої темної галери розташувався велетенський чорний ідол, дерев'яний, із шиєю, усіяною бурштином, – Віланд. Ледве угледівши мене, він одразу заспівав своєю рідною мовою. Його пісня була піснею майбутнього володаря всієї Англії. Але мене це анітрошки не зачепило! Скільки таких «майбутніх володарів усієї Англії» залишалися з носом. І я відповів: «Сьогодні ти Коваль Богів, але наступної нашої зустрічі ти тяжкою працею зароблятимеш собі на хліб». Так і сталося. Я бачив, як будувався його храм і які жертви приносилися там. Але через двісті років на місці храму Віланда вже стояла церква, а про саме божество нічого не було чути. Одного разу я йшов лісом і зустрів під деревом старого товстуна фермера. Виявилося, що його коняка загубила підкову. Він поклав на камінь пенні, прив'язав свою шкапу до дуба і гукнув: «Гей, ковалю, у мене для тебе робітка є!» З цими словами фермер сів на землю і заснув. Яким же було моє здивування, коли з-за дерева вийшов стародавній коваль у шкіряному фартусі й заходився коло коняки. Віланд! Згорблений, з довгою сивою бородою. Я підбіг до нього: «Що ти тут робиш, Віланде?»

– Бідолашний Віланд, – не стрималась Юна.

– Віланд упізнав мене і промовив: «Ти знаєш що. Хіба не твоє пророцтво збулося? Я сам заробляю на життя, підковуючи коней. У мене інше ім'я – Вейланд-коваль». Він поставив копито коняки собі на коліно і мрійливо усміхнувся: «Раніше я погребував би прийняти цю стару шкапу навіть собі в жертву, а тепер хапаюся за можливість підкувати її, аби заробити пенні». – «А що заважає тобі повернутися у Вальгаллу, на небеса, у житло загиблих у бою воїнів?» – поцікавився я. «Навряд чи це можливо», – мовив Віланд, зчищаючи бруд з копита: він справді любив коней. «Згадай, за часів моєї могутності про мене говорили як про доброго бога. Нині ж моя свобода в руках людини, яка від щирого серця побажає мені добра». – «А як же цей фермер? Хіба ти не підкував його кобилу?» – «Я, – була його відповідь, – але тутешні фермери надзвичайно недоброзичливі». Прокинувшись і побачивши, що його шкапу підковано, фермер і справді поїхав, не промовивши й доброго слова на адресу коваля. Ох і розсердився ж я на нечему, довелося погнати його коняку задом наперед – три милі я виховував у фермерові почуття такту.

– Ти, напевно, був невидимим? – вихопилося в Юні.

Пек неохоче потвердив.

– А тоді на пагорбі стояв маяк. Навколо нього я й водив бідолашного вершника від зорі до зорі. Фермер, упевнений, що він під дією чарів (ну не без цього), почав ревно молитися і кричати. Він не замовкав доти, доки з монастиря, що стримів над пагорбом, вийшов юний послушник на ім'я Х'юго і запитав старого пройдисвіта, що сталося. Фермер одразу почав торочити щось про відьом, чарівників і домовиків, але я достеменно знав, що його «відьмами» були кролики, а «чарівниками» – лосі. Народи Пагорбів нагадують видр: з'являються людям лише з власної волі. Послушник Х'юго був доволі розумний, щоб як слід роздивитися копита коняки. її було підковано так, як міг підкувати тільки Віланд. «Гм, – пробурмотів Х'юго. – Хто підкував твою кобилу?» Довелося признатися, що не обійшлося без Вейланда. «Пенні – це дуже мало, сподіваюся, ти хоч подякував ковалю». – «Ні, – відрізав фермер. – Адже Вейланд-коваль – язичник». – «Язичник чи Папа Римський, а він допоміг тобі і заслужив на добре слово». – «Як? – закричав фермер. Він був розлючений, адже завдяки мені його коняка й далі бігала колами. – Я повинен дякувати самому дияволові, якщо він допоміг мені?» – «Інцидент вичерпано, – строго сказав послушник. – Іди й подякуй ковалю, інакше я сам тобою займуся». Фермер повернув назад. Я, невидимий, правив конем, а послушник Х'юго йшов слідом. Але, діставшись до місця, фермер передумав дякувати. Він покликався на весь світ, що Х'юго змушує його поклонятися язичницьким богам. Послушник марнувати час на вмовляння не став, а, обхопивши фермера за товсте стегно, стягнув його з коня і так труснув бідолаху, що фермер тільки й зміг, що процідити: «Дякую тобі, Вейланде-ковалю». Коли фермер опинився на землі, пролунав давній бойовий клич Віланда. Він радів. Потім Х'юго звернувся до Віланда: «Послухай, Ковалю Богів, мені гидко від хамства цього грубіяна, але я дякую тобі від його імені та імені всіх смертних, котрим ти робив добро, і в свою чергу бажаю добра тобі».

– А що на те Віланд? – стала розпитувати Юна.

– Він видав радісний клич, адже тепер він став вільний. Але він був би не він, якби пішов, не відплативши добром за добро. «Я викую послушникові дарунок, – заговорив Віланд. – Дарунок, який стане у пригоді всюди, навіть у Старій Англії». І він викував клинок з темного металу. Це був меч, гідний роботи Коваля Богів. Віланд дозволив місячному світлу оповити лезо і почав вимовляти над ним стародавні заклинання, а потім наніс на клинок руни. «Ось, – сказав він мені, – найкращий меч, який мені доводилося будь-коли робити. Його власник навіть не уявляє, як йому поталанило. А тепер – у монастир». Знайшовши Х'юго, Віланд уклав йому в руку меч, і молодий послушник міцно стиснув руків'я уві сні. У церкві при монастирі Віланд покидав на підлогу всі свої інструменти – на знак того, що він більше не коваль. Збіглися ченці, що прокинулися від шуму, і серед них – Х'юго з мечем у руках. Ковальське приладдя на порозі церкви викликало загальний подив, і послушник одразу розповів, як він обійшовся з фермером і що побажав Вейланду-ковалю. Згадав і про дивовижний меч з рунами, що його він знайшов у себе в ліжку.

Настоятель весело розсміявся: «Х'юго, сину мій, мені не потрібні були послання від язичницьких богів, щоб зрозуміти, що чернечий шлях не для тебе. Візьми свій меч і не розлучайся з ним, залишайся таким же доброзичливим і здобудь нарешті свою силу. А ковальському начинню Віланда я відведу місце перед вівтарем, бо хоч яким у минулому був Коваль Богів, він чесно заробляв собі на життя, даючи нам тільки користь». Потім усі повернулися додивлятися сни, окрім Х'юго, який, сидячи надворі, вертів у руках меч. Біля виходу ми з Віландом попрощалися, і він попростував до того самого місця, де колись висів, щоб ніколи більше не повертатися.

Діти, здавалося, й дихати перестали.

– А яка доля послушника Х'юго? – після тривалої мовчанки запитала Юна.

– І меча? – не стримався Дан.

– Ви питаєте не задля звичайної цікавості? – запитав Пек.

– Ні! – заперечливо захитали головами діти. – Розкажіть, ну будь ласка.

– Гаразд, але пізніше. А зараз я проведу вас додому, інакше батьки спохватяться.

Крилаті шоломи

1. Центуріон тридцятого

Після уроків Дан залишився вчити латину, і Юна пішла на узлісся, де в розколині старого березового пня лежала величезна Да-нова рогатка і кульки. Юна дістала зі сховку рогатку, вклала в неї кульку і вистрілила в напрямі стугонливого лісу. Раптом з густих кущів пролунав дивний шум і звідти вийшов хлопець у мідному, сяючому на сонці обладунку, озброєний списом і щитом. Юна ніколи ще не бачила такого великого мідного шолома з розмаяним кінським хвостом.

– Хто б це міг стріляти? – запитав незнайомець у Юни.

– Я, – призналася Юна. – Вибачте.

– А хіба Фавн не підготував тебе до моєї появи? – здивувався хлопець.

– Тобто Пек? Він мене не попередив. Хто ти такий?

Незнайомець усміхнувся, показавши перлові зуби:

– Моє ім'я Парнезій, центуріон Сьомої когорти Тридцятого легіону. То це ти стрельнула кулькою?

– Еге ж. Ось моя рогатка.

– Ну, на вовка з нею не підеш.

– Вовки покинули ці місця, – промовила Юна. – Ми вирощуємо фазанів. Бачив їх?

– Аякже, – усмішка не сходила з його уст. – Справжні чепуруни. Схожі на декого із римлян.

– Ніби ти не сам римлянин!

– До деякої міри. Мої предки з острова Вектіса. Сонячної днини його звідси видно.

– Можливо, з острова Вайт? Перед дощем він як на долоні.

– Може бути. Наша вілла займала південний край острова. їй більш як триста років, не кажучи вже про стайню.

– Аз якої ти родини?

– Мама, як завжди, за в'язанням, батько за рахівницею, а я з сестрою і двома братами тільки те й робили, що гралися.

– А як ви проводили літо? – допитувалася й далі Юна.

– Був час, коли ми були частими гостями у друзів, але батька почала мучити подагра (мені тоді було років шістнадцять, не більше), і ми поїхали на води. Там нудьгувати не доводилося. Сестра познайомилася із сином магістрату[3] із Заходу і вийшла за нього заміж. Молодший брат, великий рослинолюб, зустрів Першого доктора легіону й обрав шлях військового лікаря. А старший мій брат на водах спізнався з грецьким філософом, разом з яким осів на нашій фермі. Я був радий за нього і за себе, адже сам я марив армією і боявся, що він мене випередить.

Парнезій підвівся і напружив слух.

– Схоже, це Дан, мій брат, – зауважила Юна.

– Разом із Фавном.

На узліссі показалися Дан і Пек. Після вітальних рукостискань Парнезій повів свою розповідь далі:

– Отже, мені пощастило потрапити до армії. Коли навчання залишились позаду, Максімус вручив мені жезл центуріона Сьомої когорти Тридцятого легіону.

– А хто він, цей Максімус? – запитала Юна.

– Генерал Максімус – легендарний полководець. Коли було віддано наказ з тридцятьма солдатами йти до нашої когорти, я не погодився б помінятися місцями навіть з імператором. Очолюючи свій загін, я залишив позаду Північні ворота табору. Ми салютували охоронцям, що проводжали нас поглядом, і вівтарю богині Перемоги.

– Як салютували? – в один голос запитали Дан з Юною.

Замість відповіді Парнезій послідовно повторив усі рухи римського салюту, традиційно завершивши його глухим ударом щита за плечима.

– Ми виступили при повній зброї, – вів далі Парнезій. – Але, звернувши до лісу, солдати надумали покласти щити на коней. «Ні, – запротестував я, – поки я ваш командир, самі несіть свою зброю і обладунки». – «В таку спеку, – заперечив один солдат, – без лікаря ми ризикуємо дістати сонячний удар і підхопити лихоманку». – «Ваша загибель, – відрізав я, – незначна втрата для Риму. Підняти списи! Підтягти ремені!» – «Годі тут розігрувати імператора Британії!» – вигукнув він і враз опинився на землі, збитий з ніг тупим кінцем мого списа. Я дав зрозуміти цим корінним римлянам, що за такі слова недовго й головою накласти!

Тим часом на дорогу, майже не порушуючи тиші, виїхав Максімус. У пурпуровому плащі і біло-золотих поножах з оленячої шкіри він мав вигляд імператора Британії – не більше, не менше. «Вийдіть на світло, хлопці», – мовив він, примружившись. Солдати стали в шеренгу уздовж дороги. «Як би ти вчинив, – звернувся він до мене, – якби тут не виявилося мене?» – «Порішив би того солдата». – «Так убий. Він і не опиратиметься». – «Ні, тепер ти головний над ними. Порішити його тепер – все одно що зробитися катом на службі у тебе». Максімус насупив брови. «І думати не смій, що станеш імператором, – промовив він. – Навіть про генеральство облиш мрії. Поки й віку твого, готуйся служити офіцером легіону. Ходімо, розділиш зі мною трапезу. Твої солдати нікуди не дінуться. А за рік ти зможеш похвастатися, що обідав з імператором Риму. Ти ще пошкодуєш, що твої уявлення про справедливість важили для тебе більше, ніж прихильність до тебе імператора Риму! Я зроблю все від мене залежне, щоб ти служив на Стіні до недалекого твого скону». – «Така доля, – відповів я, – я поведу загін на Стіну».

Солдати чекали мене в тих самих позах, у яких ми їх залишили. Ми виступили і рухалися без привалів аж до вечора. Що північніше ми йшли, то безлюднішими ставали шляхи. Дорозі, здавалося, не буде кінця, а вітер шарпав пір'я на шоломі…

2. На Великій Стіні

– Упевнений, що прийшов на край світу, ти тільки тепер помічаєш будинки, храми, крамниці, театри, казарми, комори з ближчого боку нескінченної лінії веж. Це і є Стіна.

У дітей перехопило дух.

– У місті до мене під'їхав вершник з офіцерів і показав мені, де розмістити солдатів. Перший час труднощі неминучі: серед офіцерів не було, за винятком мене, чистої перед законом людини. На Стіну засилали убивць, злодіїв, богохульників. Солдати не поступалися офіцерам. А ще сюди зігнали народи і племена з усієї імперії. Що не загін – зі своєю мовою і своїми богами. Але мені пощастило. Перша людина, з котрою я здибався на Стіні, стала моїм вірним другом. Пертінакс очолював когорту Августа Переможця, і я ще не зустрічав такої чесної людини.

– Що ж він забув на Стіні? – похапцем запитала Юна. – Адже, за твоїми словами, туди можна було потрапити лише за серйозну провину.

– Трапилося так, що після смерті батька Пертінакса рідний дядько, багач з Галії, спробував прибрати до рук майно вдови. Пертінакс довідався про це, і дядько, пустившись на обман, послав його на Стіну, де той до нашого з ним знайомства і прослужив два роки. Пертінаксові я зобов'язаний своїм мистецтвом полювати з вересом.

– З вересом? – не зрозумів Дан.

– Це означає вирушити з одним з піктів[4] на полювання в їхні володіння. Варто повісити на видному місці гілочку вересу, і ти на правах гостя можеш нічого не боятися. Одинаки приречені загинути: бути вбитими чи потонути в болотах. Лише піктам відомі проходи через темні безкраї болота. Ми завели дружбу із старим Алло. Цей сивоволосий і одноокий пікт поставляв нам коней. З таким товаришем ми й зовсім упали в очах римських офіцерів, але ми не проміняли б полювання на всі їхні розваги, разом узяті.

Стояла рання осінь, коли ми утрьох, не рахуючи собак, пішли на вовка. Отримавши десятиденну відпустку, ми заглибилися у володіння піктів до місць, де не ступала нога римлянина. Ми підстрілили вовчиху і збиралися поснідати, коли до мене звернувся Алло: «Ставши Капітаном Стіни, синку, ти тут більше не з'явишся!» Я розсміявся йому в лице: «Я раніше помру, ніж дослужуся до Капітана». – «То нічого й час марнувати, – порадив Алло, – роз'їжджайтеся по домівках обидва. Я добра вам бажаю». – «Не нам звідси їхати, – почав я пояснювати. – Я попав у неласку до свого імператора, а Пертінаксові вдома дядько не зрадіє». – «Про дядька я не відаю, – погодився Алло, – а твоя біда, Парнезію, полягає якраз у прихильності твого імператора». – «О Рим! – вигукнув Пертінакс. – Чи не читаєш ти думки Максімуса, табуннику?»

Раптом далеко попереду вигулькнув величезний вовк. Собаки кинулися за ним, і ми так захопилися гонитвою, що схаменулися аж біля моря, помітивши на піску сорок сім кораблів. Вони припливли з Півночі, куди не поширювалася влада Риму. На палубі юрбилися люди, і сонячні промені відбивалися від їхніх крилатих шоломів, насунутих на руді голови. До нас долітала чутка про Крилаті Шоломи (так називали норманів пікти), але побачити на власні очі…

«Ушиваймося! Негайно! – закричав Алло. – Мій верес не зупинить їх! Ми всі помремо!» Ми різко розвернулися і проскакали без перепочинку до вранішньої зорі, аж поки дісталися знайомих Алло місць. «Учора ми натрапили на табір купців», – підсумував Алло. Пертінакс усміхнувся: «А ось іще один купецький табір». Він дивився у бік далеких хмарок диму, що кучерявились над пагорбом – типових сигналів піктів. Одна хмарка – перерва, дві – перерва: вологу шкуру то натягували над вогнем, то відкладали вбік. «Ні, – похитав головою Алло. – Це знак для нас. Ваша доля визначена наперед. За мною!»

У володіннях піктів треба сліпо простувати за своїм поводирем. Сигнальний димок долітав із східного берега. Туди причалила невелика галера. Біля підніжжя пагорба я помітив поні, якого тримав за вуздечку мисливець з хлистом, – сам Максімус, імператор Британії! «Мені довелося, – почав він, – скоротити кількість британських гарнізонів ради посилення військ у Галії. Зараз я прийшов, щоб забрати частину військ із Стіни. Ходять чутки, Парнезію, що ти улюбленець піктів». – «Один з двох офіцерів, що розуміють нас». – І Алло вибухнув довгою тирадою про наші з Пертінаксом чесноти. «Досить, – перервав його Максімус. – Мені ясно, що Алло думає про вас. А що ви самі скажете про піктів?» Ми з Пертінаксом поділилися всім, що нам було відомо: пікти не завдадуть шкоди, якщо зглянутися на їхнє становище. А ми спалюємо їхній верес… Максімус запитав: «Як мені зберегти мир на півночі, поки я воюватиму в Галії?» – «Дати змогу піктам діяти самостійно, – сказав я. – А замість випалювати верес час від часу видавати їм зерно». «І хай пікти самі ділять зерно, без участі наших інтендантів-злодіїв», – запропонував Пертінакс. «Добре б відкрити для них двері лікарні на випадок травми», – підкинув ідею я. «Думаю, вони матимуть за краще вмерти, ніж піти до нашої лікарні», – заперечив Максімус. «Це не так, варто тільки долучити до справи Парнезія, – пояснив Алло. «Алло, нам з офіцерами треба поговорити віч-на-віч», – спробував спекатися його Максімус. «Ще чого! – буркнув Алло. – Мій народ опинився між двох вогнів, і я зобов'язаний знати наміри одного з них. Хлопці відкрили тобі очі, але мені відомо більше. Моя проблема – прибульці з Півночі». «І моя, – приєднався Максімус. – Я тут через них».

«Давним-давно, – почав Алло, – Крилаті Шоломи звабили нас словами: "Рим на краю безодні! Так зіштовхніть його!" Ми пішли на вас і зазнали поразки. Тоді ми кинули Крилатим Шоломам: «Брехуни! Воскресіть воїнів, убитих Римом, і поверніть довіру до себе». З похиленими головами вони забралися геть, щоб повернутися знов і повторити, що Рим на краю безодні. До них знову починають прислухатися». – «Забезпеч мені трирічне перемир'я на Стіні! – вигукнув Максімус. – І я розберуся з цими воронами!» «Я не можу вимагати від свого племені пускати повз вуха заклики Крилатих Шоломів голодної зими. Молодь тільки й говорить: "Рим не в змозі ні битися, ані правити. Він відводить солдатів з Британії. Крилаті Шоломи допоможуть прорвати Стіну, якщо провести їх таємними стежками через болота". Допустити таке! – Алло зашипів, як змія. – Я заберу таємниці мого народу в могилу. Парнезій має рацію. Дайте змогу нам, піктам, діяти самим. Якщо Парнезій і Пертінакс візьмуть на себе командування Стіною, я стримаю своїх хлопців. Перший рік – обіцяю, другий – доведеться покликати все своє красномовство, третій – докладу максимум зусиль. Але якщо після закінчення цього терміну ти, Максімусе, не продемонструєш могутність Риму, Крилаті Шоломи знищать і вас, і нас». «Згода! – сказав Максімус, але йому також довелося пообіцяти розібратися з дядьком Пертінакса. Потім ми попрямували до Стіни брати командування».

Парнезій замовк. Пек натякнув дітям, що їх заждалися вдома.

3. Крилаті Шоломи

Коли наступного дня Парнезій прийшов до дітей, ті сиділи на поваленому дубі.

– Ти підкрався тихо, – прошепотіла Юна. – А де Пек?

– Ми з Фавном обговорювали, треба вам слухати мою історію до кінця чи ні, – сказав Парнезій.

– По-моєму, розкажи він усе, ви багато що не зрозумієте, – ця репліка належала Пеку, що вискочив із-за колоди.

– Я справді далеко не все розумію, – зізналася Юна, – але як здорово слухати про народ піктів.

– А я одного не збагну, – поділився Дан. – Звідки у Максімуса взагалі відомості про піктів, якщо він був у Галії?

– Назвався імператором – знай усе і про всіх, – пояснив Парнезій. – Так сказав сам імператор, коли закінчилися ігри.

– Які ігри? – поцікавився Дан.

Парнезій викинув уперед стислу в кулак руку з великим пальцем, повернутим донизу.

– Гладіаторські! – випалив він. – На честь імператора два дні поспіль проходили гладіаторські бої. Максімус ризикував, ніби сам виступав на арені. Коли його ноші просувалися в натовпі, їх супроводжував недоброзичливий гомін: солдати вигукували про підвищення платні й переведення із Стіни, інші пускали хохмочки.

– Тобто його не любили? – уточнив Дан.

– Любили? Як звірі свого приборкувача. Досить було йому дати волю страхові, і на Стіні проголосили б нового імператора, чи не так, Фавне?

– На цей ризик ідуть усі, хто жадає влади, – потвердив Пек.

– Максімус витримав це випробування, і увечері ми вже сиділи над списками легіонерів і запасів на Стіні. У мене частішав пульс, коли Максімус відбирав для відправлення до Галії наші найдисциплінованіші загони. «Яку кількість катапульт ви маєте в своєму розпорядженні?» Максімус потягнувся до нового аркуша, але Пертінакс накрив його долонею. «Не забувайся, Цезарю, – мовив він. – Ти береш або людей, або машини. І тим і тим ми не поступимося». Так ми відстояли катапульти і позбулися половини солдатів. Коли він відклав списки, від наших легіонів залишилася тільки назва! «Аве Цезарю! Приречені на смерть вітають тебе! – із кривою посмішкою вимовив Пертінакс слова гладіаторів. – Зіприся ворог на Стіну зараз, і вона впаде». «Мені потрібно три роки, – відрізав Максімус, – і під ваше керівництво на Стіні прийде двадцять тисяч солдатів».

Солдати прийняли наше капітанство з властивим їм спокоєм. Гірше стало, коли Максімус забрав половину легіонів і нам ніким було заповнювати спорожнілі вежі, коли народ почав нарікати на занепад торгівлі. Коли б не Пертінакс, я не справився б із обуренням. Піктів я не боявся, але Алло попередив мене про загрозу з боку Крилатих Шоломів. Вони готувалися атакувати Стіну з моря, тим самим продемонструвавши пік-там нашу слабкість. Я наказав перемістити наші кращі війська на кінці Стіни, а по береговій лінії поставити катапульти якомога швидше. Крилаті Шоломи мали звичку нападати перед сніговими бурями. Нестерпно було годинами боротися на піщаному березі із сніговим вітром, що пронизує тіло і сковує душу.

На початку весни Крилаті Шоломи відновили атаки з моря. Ми добу безперервно обсипали їх камінням, перш ніж визнати себе переможцями. Аж тоді я помітив людину, що пливла до берега. Коли хвилею її викинуло до моїх ніг і ворог підвівся, я, сам не коротун, побачив, що він на голову вищий за мене. «Що мене чекає?» – поцікавився він. «Воля, – зласкавився я. – Ти вільний залишитися або піти». У морі показався останній уцілілий корабель Крилатих Шоломів. Я віддав наказ не стріляти, і хлопець поплив до своїх.

Через місяць Алло вручив мені масивне намисто із золота і коралів – то був дарунок Амала, того самого, кого я пожалів на березі. Окрім подарунка він передав мені цінні відомості: виходило, що імператор здобув собі таку славу перемогами в Галії, що Крилаті Шоломи шукають його дружба. Точніше, дружби його вірних слуг. Крилаті Шоломи хотіли, щоб Пертінакс і я виступили на їхньому боці. «Не маючи солдатів, доведеться вести перемови, – підсумував Пертінакс. – Алло виступить посередником». Алло переконав Крилатих Шоломів, що ми не нападемо на них, якщо вони відповідатимуть нам тим самим.

Стіну захищали лише дві тисячі солдатів, і я в листах благав Максімуса повернути мені хоч одну когорту з моїх старих північнобритан-ських частин. Але імператор кинув усі сили на здобуття нових перемог у Галії. Потім з'ясувалося, що Максімус ущент розбив і стратив імператора Галії Граціана. Я знову взяв перо і втілив у письмову форму свій крик про допомогу, гадаючи, що Максімус здобув остаточну перемогу. У листі-відповіді я прочитав: «Я нарешті справився з цим щеням Граціаном і покинув усі мрії. Якщо Феодосій, імператор Риму, не порішить мене, я як і досі буду імператором Галії і Британії. А ви, друзі мої, отримаєте будь-яку кількість воїнів. Та нині не маю змоги послати жодного…» Він не брехав. А потім він повідомив, що збирається виступити на Феодосія. Я читав: «Дайте мені ще рік, і я розправлюся з Феодосієм. Ти, Парнезію, станеш імператором Британії, а Пертінакс – Галії. І благаю: не вірте чуткам про мою хворобу. Тріумф у Римі додасть мені років життя. Передай Пертінаксу, що я бачився з його нині покійним дядьком і він дістав по заслузі. Матір Пертінакса я перевіз у Нікею».

З цього листа ми зрозуміли, що Максімус – труп, як і ми, його вірні слуги. Той день став точкою відліку, ми чекали лише поганих новин.

Якось на світанку на східному березі ми знайшли легіонера, який був прив'язаний до виламаних корабельних дощок і вмирав з голоду. Він розплющив очі і дедалі слабшим голосом повторював: «Його більше немає! Я віз послання. Крилаті Шоломи пустили корабель на дно». Алло скорботно привітав нас перед стайнями: «Це сталося в наметі на морському березі. Феодосій велів відтяти Максімусу голову. Максімус відправив вам передсмертну записку, але Крилаті Шоломи атакували корабель… У тому немає моєї провини, але я не можу довше стримувати своїх людей!» «Ось і ми могли б отак сказати про своїх, – засміявся Пертінакс. – Але, на щастя, у них виходу немає». – «Як ви вчините? – поцікавився Алло. – У мене для вас пропозиція від Крилатих Шоломів: приєднуйтеся до них, щоб разом попрямувати до Британії промишляти розбоєм». – «На жаль, – відповів Пертінакс, – але ми – останній оплот протилежного». – «Якщо я повернуся з такою відповіддю, я загину, – розкрив душу Алло. – Адже я присягався, що ви станете під прапори Крилатих Шоломів у разі поразки Максімуса. – «На жаль, нещасний варваре, – глузував Пертінакс. – Ти продав нам стільки добрих скакунів, що навряд чи ми поступимося тобою твоїм друзям. Краще ми тебе зв'яжемо і не відпустимо, будь ти тисячу разів посол». «Це розумно!» – Алло простягнув нам повіддя. Ми скрутили його, але, з поваги до поважного віку, не міцно.

Ми привели в бойову готовність усі легіони, розповіли офіцерам про загибель Максімуса і про загрозу з боку Крилатих Шоломів. Ми вселили в них віру, що Феодосій в ім'я Британії надішле нам допомогу, а тому ми повинні стояти до останньої краплі крові. Через три дні нас відвідали сім вождів і старійшин Крилатих Шоломів. Амал, а він був серед інших, посміхнувся, помітивши, що я ношу намисто. Ми гідно прийняли посольство, вивели зв'язаного Алло, на якого Крилаті Шоломи перестали зважати і не дуже б засмутилися, знайшовши його мертвим. Посли стверджували, що Риму кінець і ми повинні поповнити їхні лави. Мені обіцяли всю Південну Британію… «Не кваптеся, – зупинив я. – Стіну не здам. Доведіть, що мого головнокомандувача більше немає». – «Цього досить?» – Амал простягнув послання, скріплене печаткою Максімуса. Тоді Пертінакс прочитав уголос листа, з яким я з того дня не розлучаюся.

Парнезій добув із-за пазухи вкритий плямами старовинний пергамент і зривистим голосом почав читати:

– «Парнезію і Пертінаксу, славним Капітанам Стіни, шле Максімус, колишній імператор Галії і Британії, нинішній в'язень, що чекає виконання присуду в таборі Феодосія, своє останнє здрастуй і прощай. Кат ось-ось вийме свого меча, щоб віддати мене на таку саму смерть, яку я вготував Граціану. Тому я, ваш Генерал і Імператор, звільняю вас від обов'язку служити мені! Ви подарували мені ті три роки, яких я від вас зажадав. І якщо я витратив їх даремно, не осудіть. Моє існування доходить кінця, але Рим недаремно зветься вічним! Якби все склалося щасливо, я послав би вам три легіони. Пам'ятайте мене, бо ми боролися разом. Прощайте!» Такий був передсмертний лист мого імператора.

Даний і Юна вловили хрускіт пергаменту, який Парнезій дбайливо сховав у себе на грудях, перш ніж повести свою мову далі:

– «Максімус дав вам відставку, – мовив один із старійшин. – Ви можете стати одними з нас!» – «Уклінно дякуємо, – вклонився Пертінакс і махнув у бік катапульти. «Не треба бути провидцем, – зміркував старійшина, – щоб зрозуміти, що Стіна нам дістанеться нелегко». – «Шкодую, – сказав Пертінакс і налив їм найкращого з наших вин. Вони випили, замочивши руді бороди, і встали, щоб відкланятися. Амал усміхнувся: «Цікаво, хто з нас піде на корм вовкам і акулам до першої прибутної води?» – «Атобі не цікаво, що може прислати Феодосій?» – кинув я наприкінці. Старий Алло трохи затримався. «Побачите, – заметушився він, – для них я не цінніший за собаку. Варто мені відкрити їм наші таємні стежки через болота, і вони збудуться мене, як шолудивого пса». – «Ти б не поспішав показувати їм ці стежки, – застеріг Пертінакс, – спочатку переконайся, що Риму не врятувати Стіну».

Так на Стіну прийшла війна. Перший час Крилаті Шоломи атакували традиційно з моря, а ми традиційно відбивали натиск з берега катапультами! Але одного разу Крилаті Шоломи підійшли з двох кінців Стіни. Я відправив гінців на південь, аби вони розвідали про можливі новини з Британії, але ніхто з них не повернувся.

На кінець другого місяця війна досягла свого апогею. Два місяці і сімнадцять днів ми не здавали оборону, притиснуті практично з усіх боків до центральної вежі.

Розв'язка настала швидко. Ми билися немов уві сні, як раптом Крилаті Шоломи дали нам спокій. Якось уранці прокинувшись, я помітив, що вежі наповнені незнайомими солдатами. Ми з Пертінаксом потягнулися до зброї. «Як? – вигукнув якийсь лицар у сяючому обладунку. – Ви здіймаєте зброю на Феодосія? Огляньтеся!» Ми звернули погляди на північ. Сніг був червоний від крові, але Крилатих Шоломів і слід запав. На півдні сніг був невинно чистий, і ми побачили Орлів, що стояли там табором двох легіонів. На сході і заході кипів бій, але центральну вежу огортав спокій. «Ви виконали свій обов'язок, – сказав лицар. – Де я можу знайти Капітанів Стіни?» Ми призналися, що він нас уже знайшов. «Але Максімус запевняв, що вони майже діти! – запротестував лицар. – А ви білоголові старці». – «Дітьми ми були три роки тому, – уточнив Пертінакс. – Як складеться подальша наша доля, юначе?» – «Називайте мене Амброзій, я секретар імператора, – відрекомендувався той. – Покажіть передсмертну записку Максімуса, щоб у мене не було причин не довіряти вам». Я витягнув пергамент із-за пазухи. Прочитавши, Амброзій салютував нам. «Ви самі визначите свою долю, – почав він. – Зголоситеся служити Феодосію – він дасть вам легіон. Захочете роз'їхатися по домівках, він одпустить вас з пошаною». – «Я би прийняв ванну, попоїв і чогось випив, не відмовився б од бритви, мила і пахощів», – усміхнувся Пертінакс. «Тепер я впізнаю в тобі хлопчиська, – мовив Амброзій. – А як щодо тебе?» Він звертався до мене. «Феодосій не зробив нам нічого поганого, – відповів я, – але на війні цілком виявити себе ти здатний лише раз». – «Згоден, – кивнув Амброзій. – Максімус так і говорив Феодосію, що ви ні за яких обставин не залишитеся на службі. Що ж, імператорові не пощастило». – «Рим буде йому втіхою, – промовив Пертінакс. – Відпусти нас по домівках і позбав необхідності терпіти цей запах – запах крові…» Але тріумф нам усе-таки влаштували.

– По заслузі і шана, – закінчив Пек.

Діти замислено мовчали…

Холодне залізо

Прогулюючись перед сніданком, Дан і Юна геть забули, що сьогодні Іванів день. Єдине, що їх цікавило, – це видра, яка мешкала в їхньому струмку. Ступивши кілька кроків по залитій росою поляні, Дан обернувся на свої сліди.

– Треба б поберегти наші сандалі, щоб не намокли, – вирішив хлопчик.

Це було перше літо, коли брат і сестра не бігали босоніж – сандалі їм, м'яко кажучи, не подобались. Тож вони їх зняли, закинули собі за плечі і радісно почимчикували по мокрій траві, ступаючи за видрою слід услід.

Тоді вони й згадали про Іванів день. Із заростів папороті тієї ж миті з'явився Пек і, вітаючи їх, потиснув дітям руки.

– Що новенького у моїх дівчинки і хлопчика? – поцікавився Пек.

– Нас змусили взути сандалі, – поскаржилась Юна.

– У взутті, звичайно, приємного мало. – Пек зірвав квітку кульбаби, обхопивши її пальцями коричневої, укритої шерстю ноги. – Якщо не брати до уваги Холодного Заліза. Народи Пагорбів бояться навіть цвяхів у підметках. Я не такий. А люди підкоряються Холодному Залізу, щодня здибуючись із ним, здатним як прославити людину, так і знищити її. Втім, люди мало знають про Холодне Залізо: чіпляють при вході підкову, не перевертаючи її догори ногами, а потім дивуються, коли хтось із нас пробирається в дім. Народи Пагорбів шукають немовля і…

– …підмінюють його іншим! – закінчила Юна.

– Що за дурниці? Людям властиво перекладати провину за погане виховання дитини на наше плем'я. Фокуси з підкидьками – справжні вигадки. Ми тихенько переступаємо через поріг і ледве чутно наспівуємо сплячому малюкові заклинання. Згодом ця людина відрізнятиметься від собі подібних. Чи добре це? Якби моя воля, я б наклав заборону на спілквання з новонародженими. Я не посоромився сказати це серові Х'юону.

– А хто це – сер Х'юон? – пробурмотів Дан.

– Мова про короля фей, якому я одного разу запропонував: «Вам, який тільки й думає, як би втрутитися в справи людей, непогано б узяти немовля на виховання й утримувати його серед нас далеко від Холодного Заліза. Тоді ви зможете вибрати для дитини долю, перш ніж відпустити назад у світ людей».

Я знав, про що говорив, бо напередодні дня великого бога Одіна я опинився на ринку Льюїса, де торгували рабами, які носили на шиї кільце.

– Що за кільце? – запитав Дан.

– Кільце Холодного Заліза, в чотири пальці завширшки і в один завтовшки. Так от, якийсь фермер купив на цьому ринку рабиню з немовлям, яке не було потрібне ні йому, ані їй. Під прикриттям сутінків він пішов до церкви й опустив немовля просто на холодну долівку. Ледве він пішов, я схопив дитину і побіг до сера Х'юона й доручив піклуватися про малюка його дружині. Коли подружжя пішло, щоб погратися з немовлям, я раптом почув часті удари молота, що долинали з кузні. Нагадую, що був день Тора, але яким же був мій подив, коли я побачив його самого. Він викував із заліза якийсь предмет і кинув його в долину. Від сера Х'юона та його дружини я побачене приховав, дозволивши Народам Пагорбів бавитися з малюком. Він ріс на моїх очах. Разом ми облазили всі місцеві пагорби. А коли на землі спалахував день, він починав гамселити руками і ногами, вигукуючи: «Відчини!», поки хтось, хто знав заклинання, випускав його. Що більше він сам опановував чаклунство, то частіше почав звертати свій погляд на людей. Ми з ним влаштовували нічні вилазки, де він міг спостерігати за собі подібними, а я – за ним, щоб він ненароком не доторкнувся до Холодного Заліза. Під час однієї з таких вилазок ми побачили чоловіка, який лупцював свою дружину палицею. Коли вихованець Народу Пагорбів кинувся на кривдника, на нього кинулася… жертва. Заступившись за чоловіка, жінка роздряпала хлопцю обличчя, від його зеленого золототканого сюртучка залишилося саме шмаття. Я сказав, що краще б йому було вдатися до чаклунства, ніж зв'язуватися з цим здоров'яком і його старою. «Я не подумав, – признався він. – Зате я чарівно відлупцював його по шиї». Народи Пагорбів знайшли винуватого в мені, на що я не забарився відповісти: «Чи не ви виховуєте його так, щоб він, опинившись на волі, зміг вплинути на людей? Ось він і працює над цим». Мені було сказано, що хлопчика ростили для великих справ і що я, мовляв, погано на нього впливаю. «Я шістнадцять років як стежу, аби хлопчик не торкнувся Холодного Заліза, адже як тільки це станеться, і він раз і назавжди знайде свою долю, хай там що б готували для нього ви. Що ж, присягаюся молотом Тора, я відійду», – сказав я і зник з очей.

Пек признався, що клятва невтручання ніяк не заважала йому наглядати за хлопчиком, а він під впливом Народів Пагорбів нібито й думати забув про людей і зробився дуже сумним. Він узявся до науки, але Пек часто ловив його погляд, спрямований у долину, де жили люди. Він зайнявся співом, але навіть співав він спиною до Пагорбів, а обличчям – до людей.

– Ви б бачили, – обурювався Пек, – як він обіцяв королеві фей, котра виховала його, що триматиметься від людей подалі, а сам сповна віддавався фантазіям про них.

– Фантазіям? – перепитала Юна.

– Свого роду хлоп'яче чаклунство. Воно цілком невинне, якщо хто й постраждав од нього, то двоє-троє п'яничок, що пізно вночі поверталися додому. Але він був милим хлопчиком! Король і королева фей не втомлювалися повторювати, що у нього велике майбутнє, але були дуже малодушні, щоб дозволити йому випробувати свою долю. Та чому бути, того не минути. Якось уночі я побачив, як хлопчик мандрує пагорбами. Він був розсерджений. Хмари раз у раз розтинали зірниці, долину наповнювали страшні тіні, а гай – мисливська зграя, туманними лісовими стежками скакали кінні лицарі в обладунках. Звичайно, то була всього лише фантазія, викликана хлоп'ячим чаклунством. За лицарями виднілися величні замки, з вікон яких їх вітали вродливі жінки. Але часом усе огортала темрява. Ці ігри не давали приводу для тривоги, але я дуже жалів хлопця, що самотньо поневірявся світом, який він сам і вигадав, і дивувався масштабам його фантазій. Я помітив, як сер Х'юон з дружиною спускаються з мого Пагорба, де лише мені було дозволено чаклувати, і милуються на успіхи, яких він досяг у магії. Король і королева фей сперечалися про долю хлопця: він бачив у своєму вихованці могутнього короля, вона – найдобрішого з мудреців. Раптом хмари поглинули зірниці його гніву, а гавкіт хортів затих. «Його магії протистоїть чужа! – вигукнула королева фей. – Але чия?» Я не став розкривати їй задуму Тора.

– Отже, тут заплутаний Тор?! – здивувалася Юна.

– Королева фей почала кликати свого вихованця – той ішов на її голос, але, як і будь-яка людина, не бачив у темряві. «Ой, що б це могло бути?» – сказав він, спіткнувшись. «Обережно! Стережись Холодного Заліза!» – вигукнув сер Х'юон, і ми всі троє кинулися до нашого хлопчика, але… надто пізно: він доторкнувся до Холодного Заліза. Залишалося лише дізнатися, який саме предмет визначить долю вихованця фей. То був не королівський скіпетр і не лицарський меч, не леміш плуга і навіть не ніж – у людей взагалі немає подібного інструменту. «Коваль, що викував цей предмет, дуже могутній, хлопчик був приречений знайти його», – сказав я стиха і розповів серові Х'юону про побачене в кузні в день Тора, коли дитину вперше принесли на Пагорби. «Слава Тору!» – вигукнув хлопчик, демонструючи нам масивне кільце бога Тора з накресленими на залізі рунами. Він надів кільце на шию і поцікавився, чи так його носять. Королева фей тихо проливала сльози. Цікаво, що замок на кільці ще не було замкнуто. «Яку долю обіцяє це кільце? – звернувся до мене сер Х'юон. – Ти, хто не боїться Холодного Заліза, відкрий нам правду». Я поспішив відповісти: «Кільце Тора зобов'язує нашого хлопчика жити серед людей, працювати для їхнього добра і приходити їм на допомогу. Ніколи не буде він сам собі пан, але не буде і над ним іншого пана. Він муситиме працювати до останнього подиху – у цьому сенс усього його життя». «Який жорстокий Тор! – вигукнула королева фей. – Але ж замок ще не замкнуто, а значить, кільце ще можна зняти. Повернися до нас, мій хлопчику!» Вона обережно підійшла до нього, не в змозі, проте, доторкнутися до Холодного Заліза. Але хлопчик твердим рухом замкнув замок навіки. «Чи міг я вчинити інакше?» – промовив він і гаряче попрощався з королем і королевою фей.

На світанку вихованець фей підкорився Холодному Залізу: він пішов жити і працювати серед людей. Потім він зустрів дівчину, яка надзвичайно йому пасувала, вони побралися і в них народилися діти, багато дітей. Королю і королеві фей залишалося тільки втішати себе думкою, що вони навчили свого вихованця, як допомагати людям і впливати на них. Людина з такою душею, як у їхнього хлопчика, – велика рідкість.

Ніж і білі скелі

На цілий місяць Дана і Юну відправили до моря, і яким же було їхнє здивування, коли одного разу вони почули знайомий голос: Пек розмовляв з якоюсь напіводягненою людиною. Незнайомець, здавалося, був цілком захоплений своїм заняттям.

– Добре зроблено, – похвалив його Пек. – Яка вивірена форма!

– Для кого добре, а для Звіра не підійде! – З цими словами людина кинула яскраво-синій кам'яний наконечник для стріли, як згодом виявилося, під ноги Дану і Юні.

– Звіра давно вже немає. Він покинув ці місця.

– Тільки-но з'являться вівці, він не примусить себе чекати. – Людина ледь стукнула по каменю, і він розколовся.

– Назад йому шляху немає. Дітей можна залишати на вулиці без нагляду, не побоюючись Звіра.

– Що ж ти не назвеш Звіра його справжнім ім'ям?

– Легко. – Пек загукав: – Вовк! Вовк! Ну що скажеш? То де ж Сірий Пастух? Утікач Ночі накивав п'ятами. Всі вовки пішли.

– Ото так! Чи не ти їх прогнав?

– Заслуга належить цілим поколінням людей з різних країн. Адже ти був серед них?

Людина мовчки скинула одяг, зшитий з овечих шкур: її бік і руки від ліктя до плеча були геть усі в рубцях.

– Очевидно, – почав Пек, – це «подарунок Звіра». А що було в твоєму арсеналі?

– Рука, сокира і спис, як і в наших предків.

– У такому разі, – поцікавився Пек, – як у тебе опинився цей ніж?

Він говорив про довгий ніж із темного заліза, завбільшки майже як короткий меч.

– Це робота Дітей Ночі.

– Сталь видає його ковалів. Скільки ж ти за нього заплатив?

– Рівно стільки! – Людина вказала на порожню праву очницю. – На що тільки не підеш ради овець. Вони – все наше життя. Я не міг інакше…

Пек співчутливо зітхнув.

– Кажи далі. Я слухаю.

Людина замахнулась і устромила ножа в землю.

– Я розкажу, як усе було насправді. Ніж і Білі Скелі, беру вас за свідків! Я з племені, яке не знайоме із залізом. Моя мати – жриця, що відповідає за погожий вітер. Покупець Ножа, Захисник Людей – це мої імена в країні Білих Скель.

– Твоя країна була могутньою державою, і ти мав великі імена.

– Що важать імена і величальні пісні, якщо людина потребує свого вогнища, острівця безпеки для його дружини і дітей. Мені були раді біля будь-якого вогнища, але ніхто не розпалив мого власного, ніхто не приготував мені їжу. Я відмовився від цього ради Чарівного Ножа, який я придбав в ім'я звільнення свого племені од Звіра.

– Почни спочатку.

– Коли я змужнів настільки, що зміг приєднатися до інших пастухів, Звір розоряв країну. Але час від часу він давав про себе забути. Коли ж наші отари починали гладшати, пастухи переставали боятися власної тіні, коли діти гралися просто на вулиці, а жінки ходили до колодязя поодинці, він завжди повертався. Він потішався над нашими ламкими стрілами і тупими списами, легко відбивав удар кам'яної сокири… Я мріяв підкорити Звіра. Все наше плем'я, включаючи мою матір-жрицю, переповнював страх. Боятися Звіра – це стало звичкою. Коли він пішов на якийсь час, я навіть покохав одну жінку, таку саму жрицю, як і моя мати. Ми раз у раз зустрічалися біля ставків. Затишшя привело до того, що отари мирно паслися на найдальших пасовищах, навіть моя. Слідом за своєю отарою я одного разу зайшов до північного лісу, де серед дерев підстерігали Діти Ночі. Вони поклоняються нашим богам, але й самі майже рівні їм у могутності. Вони можуть підмінити твою душу. Якось на моїх очах три Звірі гналися за людиною. Вона кинулася до дерев, що видало в ній мешканку лісів. Для нас, мешканців Білих Скель, дерева страшніші за Звіра. Замість сокири та людина стискала в руці ніж, схожий на цей. Один Звір, пронизаний цією зброєю, упав як мертвий. Ще двоє втекли. З того часу я думав лише про те, як би роздобути подібний ніж. Мати помітила, що я став мов сам не свій, і запросила сісти на її місце біля вогню, де вона взимку спілкується з духами. Якоїсь миті я почув два голоси у себе всередині. Один повторював: «Попроси чарівний ніж у Дітей Ночі. Людина не повинна підкорятися Звірові». Другий голос суперечив першому: «Не ходи, Діти Ночі підмінять твою душу». Я прислухався до першого і вранці заявив матері: «Я йду, щоб добути для свого племені одну річ, і невідомо, чи повернуся таким, як був раніше». Вона кивнула: «Живого чи мертвого, колишнього чи іншого я, як мати, прийму тебе».

– Так і є, – потвердив Пек. – Магія не владна над серцем матері.

– Потім я мав розмову з Коханою, яка присягалася бути мені вірною. – Уста людини скривила посмішка. – Я повернувся на те місце, де бачив чарівника з ножем. Я тремтів, бачачи, як шепочуться страшні дерева, завмирав од незримої присутності духів у їхніх гілках, нерішуче ступав по м'якій землі, що вислизала з-під ніг. Але нічого не боявся я так, як зміни, яка зі мною ось-ось мала статися. Моє дихання прискорилося, а кінцівки не слухались, я розреготався, і це був не мій сміх. Я дивився на себе немов збоку. Діти Ночі – справді могутні чарівники!

– А це не могли бути Духи Туманів? – поцікавився Пек. – Вони роблять людину, що заснула в туманах, іншою. Ти спав у туманах?

– Так, але не певен, що зустрівся саме з Духами Туманів. Минуло три дні, на моїх очах Діти Ночі викопували з ями червоні камені і кидали у вогонь. Камені танули, подібно до масла, а люди молотками били по утвореній масі. Діти Ночі виспівували наді мною свої страшні заклинання. Я забувся сном, а коли прокинувся, всі вони зібралися вислухати мене. У кожного чоловіка і в кожної жінки був свій чарівний ніж. Я заговорив про чарівні ножі для свого племені. Я обіцяв натомість м'ясо, молоко і вовну. Пропозиція їх вочевидь зацікавила. їхня жриця, що говорила за всіх, запитала: «Ради кого ти прийшов?» – «Ради свого племені. Вівці і люди взаємопов'язані. Убивши овець, Звір знищить нас. Я прийшов по чарівний ніж, що вбиває Звіра». – «Ми не певні, – засумнівалася вона, – що наш бог допустить торгівлю з народом Голих Скель. Чекай, ми будемо запитувати». Поговоривши зі своїм і за сумісництвом нашим богом, жриця промовила: «Він вимагає доказу, що твої слова істинні». – «Якого доказу?» – «Бог прорік, що коли ти прийшов ради цілого племені, ти віддаси йому праве око». – «Це єдиний спосіб?» – «Ти можеш повернутися додому з двома очима будь-якої миті. Але тобі доведеться забути про чарівні ножі для твого племені». Хвильку повагавшись, я пожертвував оком. Я жив у Дітей Ночі, поки моя рана затягнулася. Вони визнали в мені сина Тора, бога, що поклав праву руку в пащу звіра. Вони навчили мене кувати чарівні ножі і виявили заклинання, які треба читати, коли виготовляєш їх.

Він заливчасто розреготався.

– Я мріяв потрапити додому і зустрітися із Звіром. Він напевно вже повернувся. Ледве я відчув під ногами рідну землю, як уловив запах вовків. Хижаки не могли знати, що я ховаю під одягом чарівний ніж, який дала мені жриця. Один з них напав на мене, передчуваючи легку здобич, і впав як мертвий, пронизаний ножем. Інші полягли услід за першим. Я йшов з високо піднесеною головою, як людина, що перемогла Звіра! Мати була рада моєму поверненню, але Кохана чомусь уникала мене. Я поплентався до пастухів, що охороняли овець, і пообіцяв провести їх до Дітей Ночі, щоб кожен чоловік дістав чарівний ніж. Я був щасливий знову спати просто неба, загорнувшись у шкури, а пастухи про щось шепотілися до світанку. Вранці я повів їх до північного лісу, прихопивши з собою вовну, сир і катик.[5] Діти Ночі, як було між нами домовлено, розклали ножі на траві в затінку дерев. їхня жриця звернулася до мене: «Ну що твоє плем'я?» – «їхні серця закрилися для мене». – «Тому причиною твоє єдине око. Прийди до мене, і я буду тобі замість очей». – «Ні, – відповів я. – Я зобов'язаний навчити своє плем'я мистецтва володіння ножем, як ти свого часу навчила мене…» – «Ти вчинив, як справжній лицар, – перервала вона, – не ради свого племені, а ради жінки». – «Навіщо тоді бог прийняв моє праве око? І в чому причина твого гніву?» – здивувався я. – «Бога може обкрутити круг пальця будь-яка людина, але з жінкою це не вдасться. Мене спонукає не гнів, а жаль, іти скоро дізнаєшся чому». – З цими словами вона зникла серед дерев. Ми пішли назад, розмахуючи мечами. Звір почув свист металу, він був приречений на втечу… Ми раділи. Дорогою мій дядько – Вождь Мужів – зняв своє намисто Вождя і спробував надіти його на мене. «Ні, – запротестував я, – я цілком щасливий без цього. Одне око – не втрата, поки другим я бачу гладких овець і дітей, що безтурботно граються». Тоді одноплемінники затягли пісню нашою стародавньою мовою – пісню Тора. Я хотів співати разом з усіма, але дядько зупинив мене: «Ця пісня славить тебе, о Покупець Ножа! Ми самі виконаємо її, Торе!» Потім я помітив, як усі обминають мою тінь. Тепер я був богом, подібним до Тора, що пожертвував правою рукою ради перемоги над Великим Звіром.

– Так уже й богом? – не витримав Пек.

– Присягаюся Ножем і Білими Скелями, що богом. Мене пойняв страх. Єдиною моєю втіхою було те, що мої мати і Кохана не називатимуть мене Тором. Але вийшло не зовсім так: Кохана дивилася на мене без тіні усмішки, вона зверталася до мене знаками, як жриці, спілкуючись із богами. Я хотів сказати їй, але мій дядько заговорив од мого імені, немов я був одним з богів, за яких жерці говорять з плем'ям напередодні Іванового дня.

– О, яке дороге мені це свято!

– Не тямлячи себе від люті я йшов до оселі матері. Вона хотіла схилити переді мною коліна. Я сміявся, дивлячись на неї, і це був сумний сміх. Раптом я почув, як хтось покликав мене: «Торе!» На порозі я побачив хлопця, з яким ми разом росли. Він благав мене дозволити йому одружитися із жрицею, моєю Коханою. Він тремтів від благоговійного страху, хоча мене-людини він нітрохи не боявся. Замість того щоб убити його, я промовив: «Поклич дівчину». Вона увійшла і заговорила стародавньою мовою, якою жриці звертаються з молитвами до богів. Вона просила дозволу розпалювати вогнище в хатині цього хлопця і благословення для їхніх майбутніх дітей. Замість того щоб убити її, я промовив: «Так тому й бути». Вони вийшли, тримаючись за руки. У відчаї я кинувся до матері: «Дай мені відповідь, чи може бог умерти?» – і знепритомнів.

– Бідолашний мій боже, – пожалів його Пек, – що ж твоя мудра мати?

– Поки я падав на підлогу, вона все зрозуміла. Прокинувшись, я почув її шепіт: «Живого чи мертвого, колишнього чи іншого я, як мати, прийму тебе». Ми були щасливі, що є один у одного, але одне запитання не давало мені спокою, і я задав його: «Що мені робити з тими, хто називає мене Тором?» – «Той, хто вчинив, як справжній лицар, що під силу лише богові, повинен поводитися як бог, – відповіла вона. – Іншого виходу просто немає. Поки й віку твого, люди будуть тобі покірні, ніби вівці. Ти не смієш їх прогнати». – «Цей тягар не для мене», – признався. «Час лікує. Мине час, і ти не проміняєш свого дару ні на яку дівчину. Увінчай свої чесноти мудрістю, сину мій, адже все, що в тебе є, – слова пісні й поклоніння тобі, як богові».

– Мій бідолашний боже! Але це не так уже й мало.

– Немало, але я пожертвував би всім ради повнощокого малюка, який би роздмухував попіл у моєму вогнищі. – Людина вийняла ножа із землі. – На що тільки не підеш ради овець. Вони – все наше життя. Я не міг інакше…

Жан-Жак Руссо

Королева-химерниця

Давним-давно жив король Фенікс, який любив свій народ…

Король був дуже розсудливий, на відміну від своєї дружини Химерниці. Та мала славу гнівливої і примхливої. Минали роки, а небо все не посилало цьому подружжю дітей.

Королева не давала спокою лікарям, хоча вже не дуже вірила в їхнє зілля. Вона ревно молилася і не скупилася на пожертви.

У храмах служили молебні про щасливе пришестя у цей світ наслід-ного принца – усім потрібний був майбутній король, а не якесь дівчисько. Усім, окрім королеви. Покинувши надію переконати вперту дружину, Фенікс попросив допомоги в мудрої чарівниці, яка сприяла королівству. І та порадила… виявити смиренність і впасти до ніг королеви. Надійним засобом від дивацтв дружини стало дивацтво її чоловіка. «Треба потурати примхам, щоб вони розвіялися, поступатися у дрібницях і відстоювати свою точку зору в головному…» – повчала короля чарівниця. Так Фенікс і вчинив.

Химерниця, боячись, що на тлі покірливого Фенікса виглядає справжньою навіженою, відповіла, що в його вибаченнях, від яких відгонить сарказмом, вона вбачає значно більше зарозумілості, ніж у його минулому диктаторстві, але вона, розумніша, традиційно піде на поступки.

– Мій чоловіче і володарю, – голосно мовила вона, – наказує мені народити хлопчика: я пам'ятаю свій обов'язок і не ризикну не послухатися!

– На жаль, – зітхав король, виходячи із зали, – чоловік навіженої приречений пошитися в дурні!

Мудра чарівниця розважалася, як могла: натякнувши королю, що зірки провіщають хлопчика, вона пообіцяла королеві дівчинку.

Одного її слова вистачило, щоб навіжену Химерницю перетворити на наймудрішу із жінок. Як ніколи ласкава й увічлива, вона постійно намагалася вивести із себе короля і весь двір: замовила такі дитячі дрібнички (нібито для хлопчика), які здавалися безглуздо розкішними і для дівчинки, зажадала негайно знайти вихователя і наставника для майбутнього принца.

Певна, що народиться донька, вона не вгаваючи говорила про сина і в приготуваннях не пропустила жодної дрібнички, відводячи від головного. Вона запропонувала запровадити новий звичай: сановникам вітати новонародженого принца урочистою промовою. Фенікс заїкнувся був про придворний етикет: нічого, мовляв, виспівувати як соловейко перед крихтою, яка не те щоб відповісти – просто нічого не зрозуміє.

– От і добре! – пожвавішала королева. – Вашому синові піде на користь, якщо всю нісенітницю, яку йому так чи інакше доведеться вислухати, він пустить повз вуха раніше, ніж зможе її зрозуміти!

Король відступився й підкріпив свою поразку указом.

Нарешті в королеви почалися перейми, а народила вона дівчинку… і хлопчика. З першого дня їх одягали однаково.

Королева не одразу дізналася, що народила двійню, адже мудра чарівниця спочатку сказала їй про народження доньки. Але, побачивши дитину, вона зробилася сумною: коханий чоловік може засмутитися. Так чарівниця підготувала вихід маленького принца, напевно знаючи, що королева буде йому невимовно рада. У результаті королеві спадкоємець став миліший за принцесу, тоді як король Фенікс із солідарності з дружиною вже вітав доньку як бажанішу дитину. З того дня королева весь свій час присвячувала синові, а король – доньці.

Надходив час хрестин. Удосвіта мудра чарівниця вже була в королівських покоях:

– Перш ніж свята вода стане між немовлятами і білою магією, я обдарую їх якостями вам до вподоби та новими іменами.

Між чоловіком і дружиною спалахнула суперечка: Фенікс бачив своїх дітей розумними, а королева – вродливими.

Чарівниця підказала розумний компроміс: король вибере якості, гідні хлопчика, а королева – дівчинки. Королю таке рішення сподобалось, адже так спадкоємець престолу буде позбавлений безглуздої материнської забаганки. Побачивши няньку з дітьми, король узяв на руки принца, а на принцесу глянув очима, повними жалю. Химерниця кинулася до принцеси.

– Ви змовилися проти мене, – напустилась вона, – але я буду не я, коли зроблю так, щоб фокус короля, хоче він того чи ні, пішов на користь одній з його дітей! Хай буде принцеса цілковитою протилежністю принцові, хоч якою би вдачею його нагородив король.

– Коли так, – розгнівався король, – доньку, якою ви нехтували з дня її появи на світ, я зроблю досконалістю, щоб допекти вам. Хай мій хлопчик виросте на вашу подобу!

Принца назвали Капризуном, а принцесу – Розумницею, от тільки дітей їхні вінценосні батьки щасливо переплутали.

Король, певний, що тримає сина, колихав на руках доньку, збита з пантелику королева мала за доньку сина. Скориставшись цією плутаниною, мудра чарівниця обдарувала дітей тим, чим належало. Так принцесу нарекли Капризухою, а її брата Розумником. Попри витівки королеви Химерниці, все склалося якнайкраще.

Шарлотта Комон де Лафорс

Маг

Жив-був король, відомий у народі як Добрий Король. І любов підданих, і пошану сусідів він заслужив своїм благочестям і справедливістю.

Добра слава про нього привела в королівство вінценосного гостя: приїжджий король попросив Доброго Короля вибрати йому наречену. Добрий Король пообіцяв йому руку найгарнішої своєї племінниці Ізени.

Сурми сурмили про весілля, що от-от мало відбутися, а стільки гостей не збирало ще жодне свято. Принци крові все прибували і прибували, але не було серед них рівних повелителю Далеких островів, про якого ходили балачки, що він – могутній маг.

Він покохав Ізену, тільки-но її побачив, і не з тих він був, щоб покірливо поступитися нею щасливішому суперникові. Принц був певен, що на його пропозицію, якби він устиг засвататися першим, Добрий Король нізащо не відповів би відмовою.

Віддзвеніли весільні дзвони, але не обійшлося без чарів з боку принца з Далеких островів: скоряючись чаклунській силі, першої шлюбної ночі молода покинула спальню і пройшла до кабінету, де її незабаром і побачив маг.

Ставши на коліна, принц з Далеких островів освідчився їй, і взаємність, із якою вона йому відповіла, навряд чи була навіяна чарами.

Нічого не приховав щасливий закоханий від своєї дами серця: виявляється, замість неї він підіслав молодому служницю, і обдурений чоловік не помітив підміни. Ізена лише посміялася із законного чоловіка, а на світанку прийшла до нього, ніби нікуди й не відлучалася. Так тривало три ночі.

Король, певний, що дістав Ізену, думав про себе як про найщасливішого серед смертних, а маг, сяючи непідробним щастям, вигравав турнір за турніром, кожну перемогу таємно присвячуючи своїй обраниці.

Весільні бенкети нарешті скінчилися, гості роз'їхалися по домівках, і молодий король, попрощавшись із тестем, повіз молоду королеву до свого замку.

Королева чекала дитину, яка, ледве з'явившись на світ, виявилася незрівнянним красенем. Хлопчикові дали ім'я Карадос. Король, упевнений у своєму батьківстві, любив сина не менше, ніж королева. А принц дорослішав напрочуд швидко. У дванадцять він справляв враження вісімнадцятирічного. Він перевершив усіх своїх вчителів. Танці, співи, верхова їзда, фехтування, історія – за його талантами ховалося щось більше, ніж блакитна кров. Він так начувся про двір Доброго Короля, що всією душею прагнув до нього. Та батьки не поспішали благословляти його в дорогу – так їм не хотілося відпускати ненаглядного спадкоємця. Через це принц занедужав. Довелося відпустити укохану дитину, яка марніла просто на очах.

У королівстві діда з Карадосом обійшлися ласкаво. Там принц продовжував удосконалюватися в науках і мистецтвах. А коли почалася війна, він пішов воювати і здійснив такі подвиги, що ім'я його було у всіх на устах. Одного разу, Карадосу минуло тоді вісімнадцять років, Добрий Король був іменинник. Це свято традиційно відзначалося з нечуваною розкішшю, і жоден прохач не покидав Доброго Короля, не діставши того, що він хотів.

У просторій залі стояв його трон, з висоти якого невсипуще королівське око помічало всіх гостювальників. І серед галасливого почту Доброго Короля та його дружини не було придворного мужа чи дами, які могли змагатися красою з принцом Карадосом.

У розпалі свята з'явився вершник на чудовому білому жеребці із золотою гривою. Він упевнено тримався в сідлі, його блакитний камзол був перехоплений багатою перев'яззю, а в піхвах стримів меч, оздоблений сліпучим камінням. Незнайомець був прекрасний, мов ангел: льняне волосся вилося по плечах, голову вінчав вінок із синіх незабудок, обличчя осявало дивне світло. Він наспівував на скаку, і голос у нього був надзвичайно гарний.

Він ураз спішився, і королівські конюхи відвели жеребця до стайні. Непроханий гість пройшов до тронної зали, ловлячи на собі захоплені погляди. Розкланявшись із вельможами, він схилив коліна перед Добрим Королем і опустив до його ніг меч.

– Сер, – почав він. – Прохачем прийшов я до вашої високості, маючи надію, що в день ваших іменин ви не відмовите зробити мені ласку.

– Ми всі обернулися на слух, о чужоземець! Сьогодні я задовольняю всі прохання. Виконаю будь-яке ваше бажання – даю слово короля.

– Моє бажання, – мовив незнайомець, – послуга за послугу.

– Як вас розуміти? – здивувався король. – Ви не просите, а загадками нас розважаєте!

З цими словами король обернувся до свого почту: чи втямив хто, про що говорить незнайомець. Але, не побачивши в очах присутніх нічого, крім спантеличення, він попросив незнайомця висловитися ясніше.

– Послуга за послугу, – почулася відповідь, – це коли один з вас відрубає мені голову ось цим мечем.

Здивований гомін прокотився залою, король ледве втримався на троні, очі королеви округлилися від страху, а дами її почту мало не заплакали.

Добрий Король думав уже відкликати королівське слово, та ба: упертий юнак правив своє. Відмовитися означало б зганьбити себе. Король поглядом шукав серед придворних добровільного ката, але всі мовчали. Та ось нарешті наперед вийшов відданий його високості Карадос і сказав, що він готовий захистити честь свого діда.

Незнайомець із усмішкою чекав смерті від рук Карадоса. Але як тільки Карадос одним точним ударом фатального меча стяв йому голову, та тричі обкрутилася навколо своєї осі, повернулася до чужоземця на шию, і він устав, наче й не було нічого.

Крик подиву зірвався з уст придворних, але вже за мить, немов чарами, запала тиша.

Добрий Король був надзвичайно радий, що все так щасливо закінчилося, а Карадос радів ще більше: страта не відбулася. Воскреслий із мертвих знову став навколішки перед монархом.

– Сер, – мовив він, – саме час вам дотримати своєї обіцянки.

– Як, я її не дотримав? – обурився король.

– Ні, сер, якщо й дотримали, то лише наполовину. Послуга за послугу – пам'ятаєте? Карадос зробив її мені. Тепер моя черга стяти йому голову.

У залі пролунав зляканий гомін. Король похилив голову, королева перетворилася на тінь себе самої, почет захвилювався: Карадоса любили всі. А сам він крижаним тоном сказав королю, що готовий ціною своєї крові відстояти його честь.

– Сер, я вже достатньо сьогодні завдав вам клопоту. Тож я переношу виконання даного мені слова на один рік, і хай усі, хто сьогодні тут, знову зберуться у тронній залі, коли я повернуся отримати свій борг. Побачимо, чи так відважно Карадос прийме свою смерть, як він готувався до моєї, – сказавши це, незнайомець несподівано відкланявся.

Придворні сіли були до пригощання, але бенкет не вдався: усі були засмучені вготованою Карадосу долею.

Протягом року принц Карадос не раз виявив героїзм і призначеного дня прибув до тронної зали. Ті самі обличчя, ті самі серця, і в кожному з них жевріла надія, що незнайомець не приїде.

Але незнайомець приїхав: той самий кінь, той самий блакитний камзол, той самий сліпучий меч на перев'язі, а на голові – вінок із квітучих троянд. Марно король умовляв його відмовитися від свого наміру. І королева, побачивши марність чоловікових зусиль, в один голос зі своїми фрейлінами стала благати ката зберегти Карадосу життя. Вона обіцяла йому віддати за дружину найпрекраснішу зі своїх племінниць і півкоролівства приданого, але він був непохитний.

Карадос, сама безстрашність, вийшов наперед і попросив швидше зробити неминуче.

– Починайте, і покінчімо з цим, – гостро мовив він. – Я можу прийняти одну смерть – не тисячу.

Його слова змусили незнайомця різко замахнутися і спокійно… сховати меч у піхви.

– Підніміться, принце, – мовив він. – Тисячу разів ви довели своя мужність і знову виявили стійкість.

Добрий Король зійшов з трону і обійняв незнайомця. Королева, фрейліни й усі придворні були неймовірно раді.

Такого веселого бенкету королівство ще не знало. А потім незнайомець усамітнився з Карадосом і признався, що перед ним володар Далеких островів і його батько. Від цієї новини принц почервонів. Він насилу стримував гнів. Юнак дав зрозуміти чарівникові, що не дозволить плямувати честь його матері Ізени та її чоловіка-короля.

– Невдячність – ваша вада, Карадосе, – сказав маг. – Що, втім, не заважає вам бути моїм сином. Усе, за що вас обожнюють, ви успадкували від мене. Як би, Карадосе, вам не довелося пошкодувати про виявлену до мене черствість.

Вони розлучилися, і Карадос, не бажаючи визнавати, що він син мага, захотів побачити короля, якого звик називати батьком. Попрощавшись із Добрим Королем і королевою, він поїхав у королівство, яким правили Ізена та її чоловік.

Батьки були раді знову бачити Карадоса. Залишившись наодинці з королем, принц розповів йому все, що почув од мага.

Король любив Карадоса як сина і гаряче запевнив, що, коли навіть маг не брехав, це нічого не змінить.

Послали за Ізеною, щоб запитати в неї. Почувши про мага, королева зомліла і тим самим виказала себе. Карадос запропонував королю скликати каменярів з усього світу, спорожнити скарбницю, але побудувати неприступну фортецю – в'язницю для королеви – і виставити невсипущу варту.

Ув'язнивши матір у фортецю і забувши про неї, Карадос повертався до двору Доброго Короля.

Йому лишалося проїхати два дні шляху, коли він помітив, що далеко попереду на луках щось виблискує. Під'їхавши ближче, він розгледів намети. Дах найбільшого з них вінчала золота куля, на якій сидів золотий яструб, – здавалося, він от-от розпрямить крила і полетить.

Не знайшовши нікого біля наметів, він зліз з коня й увійшов до найбільшого з них. Там стояло розкішно прибране ліжко, а за піднятою запоною спала вона – не дівчина, а справжній ангел.

Ще не отямившись від побаченого, принц упав на одне коліно і доторкнувся губами до ніжної ручки. Дівчини розплющила очі: у них читався страх, але вона не сміла глянути на юнака. З чарівних уст зірвався крик, і рабиня-гречанка, що вийшла із-за перетинки, кинулася на допомогу своїй пані. Побачивши Карадоса, рабиня вражено вигукнула:

– Ви тільки погляньте, хто порушив ваш спокій!

Дівчина-ангел зміряла була Карадоса поглядом, повним гніву, але враз заусміхалася:

– Та ж це Карадос!..

– Так, це моє ім'я. Але хіба ми знайомі?

– Стійте, нікуди не йдіть! – пожвавішала красуня і зникла з рабинею в сусідньому наметі, щоб незабаром повернутися з пергаментом у руках.

– Пізнаєте? – защебетала вона, розгортаючи сувій. – Адже це ваш портрет? Коли я вас побачила вперше, то втратила спокій і мріяла лише про одне – провести з вами решту своїх днів. Я домоглася у свого бра-та-короля Кандора, щоб він дав обіцянку, що я стану вам за дружину і нікому іншому. Нині ми прямуємо до двору Доброго Короля: брат проситиме руки однієї з його племінниць і поведе мову про наше з вами одруження. До речі, мене звуть Аделіса…

До намету увійшов король Кандор, який міг змагатися красою зі своєю сестрою. Аделіса познайомила його з Карадосом. Юнаки побраталися. До двору Доброго Короля їхали всі разом.

Краса і чемність брата й сестри нікого з королівського почту не залишили байдужими, і за дружину королю Кандору дісталася найчарівніша племінниця Доброго Короля.

Після одруження короля Кандора планували бенкетувати на весіллі Карадоса й Аделіси, як раптом примчав гонець від короля, якого Карадос як і раніше звав батьком. Король наказував Карадосу негайно прибути до двору, і принц не гаючись поїхав, залишивши прекрасну Аделісу чекати жениха.

Коли Карадос прибув до палацу, «батько» розповів йому про дивну музику, що лунала ночами з фортеці, де мучилась у неволі Ізена, – чи не маг розважає полонянку?

Володар Далеких островів справді не міг допустити, щоб його кохана скніла наодинці, і послав у її розпорядження дванадцять фрейлін і дванадцять кавалерів. Кожного вечора кращі музиканти тішили їхній слух, а неперевершені танцівники радували погляди. Сам володар Далеких островів розважався разом з маленьким почтом Ізени.

Карадос запропонував «батькові» заскочити закоханого мага зненацька: під прикриттям темряви Карадос пробрався у фортецю, що гуділа черговою гулянкою, і, непомітно минувши охорону, полонив мага, тим самим зв'язавши і його чародійні сили.

Мага привели до короля, і той одразу велів покликати ката. Проте Карадос придумав для нього кару страшнішу за смерть: мага ув'язнили разом із служницею у подобі королеви. У ту саму мить, коли він говорив гаданій Ізені про своє кохання, з її обличчя зірвали маску, і володар Далеких островів зрозумів усю принизливість свого становища.

Ураженого в самісіньке серце мага відпустили з умовою, що він розлучиться з Ізеною назавжди. Опинившись на волі і відчувши, що до нього повертається чарівна сила, володар Далеких островів перенісся у фортецю і, ледве стримуючи сльози, розповів Ізені, як розтоптали його любов.

– І це був наш син? – у голосі ув'язненої кипів гнів. – Він повинен померти. Ні! – передумала вона. – Він повинен страждати, як страждали ви!..

Назавтра королева веліла покликати Карадоса. Увійшовши, він застав матір простоволосою і нерозчесаною. Ізена, зніяковівши, попросила подати їй гребінь із слонової кістки, привезений з Риму.

Але коли Карадос відхилив комод, велетенська змія уп'ялася зубами в його палець і потрійним кільцем здавила його тіло. Від болю Карадос застогнав і сповз на підлогу. Підбігла варта й віднесла його до палацу. Були скликані найвідоміші лікарі, але ніхто з них не зміг вирвати принца зі смертельних обіймів гадини.

Звістка про нещастя швидко облетіла навколишні землі. Добрий Король укрив себе жалобою. Прекрасна Аделіса у нестямі з горя і в супроводі брата поспішила до свого бідолашного жениха.

А тим часом Карадос був прикутий до ліжка. Біль підточував його сили день за днем. Він уже був на порозі відчаю, коли прибув гонець від короля Кандора: брат і сестра завтра будуть тут. Ледве гонець відкланявся, Карадос наказав своєму вірному пажеві, щоб той одягнув його і приготував усе необхідне до втечі.

Чи знав знесилений Карадос тоді, що шлях його виявиться таким довгим і що він приведе його до самотнього скиту відлюдника над берегом річки?

Білоголовий старець вийшов з каплиці. Карадос звірився перед священиком і попросив довічного притулку в його хижці.

Пажа послали за білим чернечим убранням, у якому Карадоса не впізнали навіть посланники короля.

Прибувши до палацу, король Кандор і принцеса Аделіса не застали її жениха в покоях. Аделіса так гірко заплакала, що її брат присягнувся за два роки перевернути небо і землю, але знайти Карадоса, і пустив свого жеребця чвалом. Через два роки марних пошуків він повернувся до двору Карадосового «батька» ні з чим, і лише побачення із сестрою стало йому розрадою. Одного разу, рятуючись від спеки на річковому березі, він почув сумний голос. Так тужливо оплакувати свою долю міг тільки Карадос.

Король Кандор пішов на голос і йшов, поки натрапив на чоловіка в білому одінні. Його можна було б прийняти за відлюдника, але гадина, що звисала з рукава, вчепившись у зап'ястя, виказала Карадоса.

Король Кандор з радісним криком кинувся обіймати побратима і взяв з нього слово, що Карадос дочекається його тут і перестане ховатися. Кандор у свою чергу пообіцяв, що повернеться через шість днів і ночей.

Попрощавшись із другом, Кандор поїхав до короля, але ні слова йому не сказав, а запитав дозволу відвідати Ізену. Опинившись у фортеці, він розповів королеві, в якому стані знайшов Карадоса. Він заклинав її рідною кров'ю й ім'ям володаря Далеких островів пробачити синові і вилікувати його.

Ізена більше не сердилася, але не знала іншого способу позбавити сина гадини, як розшукати дівчину – найгарнішу і найвірнішу, готову пожертвувати собою ради Карадоса…

Ради Карадоса Аделіса була готова на все. У скит доставили все необхідне для того, щоб позбутися проклятого змія – дві величезні ванни: одна – з оцтом, друга – з молоком. Карадос сів у ванну з оцтом, а Аделіса – з молоком. Задум був простий: змія не могла терпіти оцту й повинна була, послабивши хватку, кинутися у ванну з молоком.

Король Кандор вийняв меч, щоб убити змію, тільки-но вона зробить кидок.

Вірна Аделіса наспівувала, підкликаючи гадину.

Один кидок, змах меча – і змію вбито, а вірну Аделісу… поранено. Але дякуючи старому відлюдникові, вона швидко видужала.

Король Кандор одразу розпорядився вимити Карадоса у ванні, як навчила Ізена. Відтак принц став ще гарнішим, ніж був колись, і в такому вигляді постав перед Аделісою.

Сам Добрий Король поспішив вирушити в дорогу, щоб бути на весіллі Карадоса й Аделіси.

А тим часом Карадос домігся у «батька» дозволу звільнити матір. Окрилений його згодою, як вихор влетів він у фортецю і на колінах вибачився за все, що їй довелося пережити. Карадос повів її до покоїв короля, і той був знову зачарований Ізеною. Він би одружився з нею знову, якби нагла смерть не стала цьому на заваді.

Карадос став королем і, дочекавшись Доброго Короля з дружиною, узяв шлюб з Аделісою. Розкішні святкування, бали і турніри не стихали, а Ізена так помолоділа, що ледве не затьмарила своєю красою наречену.

Битва за битвою фортуна була прихильною до невідомого лицаря, який виявився… володарем Далеких островів. Справжнього батька Карадоса прийняли з пошаною. Маг попросив руки Ізени, і закоханих благословили на шлюб.

Обидві пари прожили довге і щасливе життя.

Марi Катрін Д'Онуа

Рудий карлик

Жила-була королева. З усіх її дітей вижила лише дочка. Дівчинка була напрочуд гарна, а тому задерла носа: немає, мовляв, на світі жениха, який був би їй до пари. Принцесу звикли бачити при дворі в образі Паллади або Діани, а її фрейлін – убраних як німфи. Королева назвала дочку Белль, і придворні художники заходилися малювати портрети принцеси, які згодом розіслали дружнім королям. Одного погляду на портрет було досить, аби горді правителі зовсім утратили розум.

Двадцять принців крові боролися за прихильність принцеси, а поети прославляли Белль у своїх віршах.

Принцесі виповнилося шістнадцять років, але ніхто не насмілювався її посватати: надто вже холодно приймала вона претендентів на свою руку.

Оскільки Белль нізащо не хотіла виходити заміж, королева мусила шукати допомоги Пустельної феї, яку охороняли люті леви. Та королева знала, що задобрити звірів можна лише тістечком з просяного борошна на цукрі та яйцях крокодилиці, тому вона сама спекла його, поклала у свій дорожній кошик і рушила в дорогу. Йшла вона, йшла, втомилася й вирішила відпочити в затінку під крислатим деревом. Сіла та й задрімала. А коли прокинулася, тістечка в кошику вже не було. Раптом до неї долинуло все голосніше рикання – то наближалися леви.

Умиваючись сльозами, вона сховалась за дерево і раптом почула якісь дивні звуки. Роззирнувшись, королева помітила на гілці маленького чоловічка, зростом з ліктик, який їв апельсини, кидаючи шкірки додолу.

– Я знаю вас, ваша величносте, – почав він, – і мені відомо, як ви боїтеся левів. Ці канібали занапастили багатьох людей, а у вас більше немає тістечка.

– Я готова померти, – вигукнула королева. – Шкода тільки, що я не встигла віддати заміж дочку!

– Дочку? – перепитав Рудий Карлик. Його прозвали так за колір волосся і за те, що він жив на апельсиновому дереві. – Дуже до речі, а то я вже з ніг збився, шукаючи собі наречену. За право володіти її рукою я захищу вас од левів, тигрів і ведмедів.

Незважаючи на потворну зовнішність Рудого Карлика, королева довго не роздумувала.

– Шановний Карлику, Белль ваша! – скрикнула вона, побачивши, що до неї мчать леви.

Мов на помах чарівної палички, стовбур апельсинового дерева розсунувся, приймаючи королеву всередину, і знову зімкнувся. Леви спіймали облизня.

Аж тепер королева помітила в дереві двері. Вона відчинила їх і побачила солом'яний курінь; звідти радісно вибіг Рудий Карлик. На ньому був вовняний жакет, а на ногах – дерев'яні черевики. Лисий і вухатий, він був схожий на маленького розбійника.

– Радий показати вам мій палац, у якому ми житимемо з вашою дочкою, – сказав він.

Уявивши свою дочку поряд із страшним карликом у цьому курені, королева знепритомніла. Отямившись, вона побачила, що лежить у своєму ліжку, а на її голові розкішний мереживний чіпець – нагадування про те, що страшна пригода, в яку вона так не хотіла вірити, не була звичайним сном.

З цього дня вона зовсім утратила спокій.

Принцеса, яка щиро любила матір, не раз просила її розповісти про все, але марно. Правди вона так і не почула.

Белль так переживала, що надумала піти до Пустельної феї, щоб дізнатися у мудрої відлюдниці, що трапилося з королевою, а заразом і про своє заміжжя. Белль сама спекла тістечко для лютих левів. Вона вдала, що йде спати, а сама, накинувши білий плащ із каптуром, вийшла через чорний хід і сама-самісінька попрямувала до оселі Пустельниці.

Йшла вона, йшла, бачить – стоїть апельсинове дерево, гілки якого аж угинаються від стиглих плодів.

Принцеса захотіла зірвати кілька апельсинів. Але покласти їх було нікуди: кошик зник разом з тістечком. Раптом де не взявся маленький потворний чоловічок.

– Що таке, красуне? – запитав Рудий Карлик (а це був саме він).

– У мене пропав кошик з тістечком, як мені тепер пройти до Пустельної феї?

– А навіщо вам Пустельниця? – поцікавився потворний чоловічок. – Ми з нею родичі, та й мудрості мені не позичати…

– Моя мати, королева-вдова, – призналася принцеса, – ні з сього ні з того засумувала. Що, коли в цьому моя провина? Дуже вже нетерпеливилось їй відправити мене під вінець, але я поки не зустріла рівного собі. Хочу запитати поради у Пустельниці.

– Облиште, принцесо, я й без Пустельниці відкрию вам, чому побивається ваша мати: вона вже пообіцяла вас женихові. І цей жених – я, – мовив Карлик, опускаючись перед нею навколішки.

– Ви збожеволіли! – Белль відсахнулася від нього і… почула зовсім близько ричання левів.

Мерзенний Карлик засміявся:

– Ви скоро помрете, зате помрете невинною дівчиною, не заплямувавши себе одруженням з нікчемним карликом.

– О, ласкавий пане, змініть гнів на ласку! – принцеса, благаючи, простягла до нього руки. – Я дам шлюбні клятви всім карликам на світі, аби лиш не загинути.

З цими словами вона знепритомніла, а отямилася вже у своєму ліжку. На Белль була сорочка з тонкого, як серпанок, полотна, розшита стрічками, а на пальці – перстень з рудого волоса, який вона не змогла зняти. Згадавши події минулої ночі, Белль стала сама не своя. І хоч як довго королева розпитувала дочку, та й словом не прохопилася про страшну пригоду.

Тим часом королівські піддані потребували короля і, якось порадившись, зажадали від королеви вибрати чоловіка для дочки

Після зустрічі з Рудим Карликом Белль зрозуміла, що їй краще стати дружиною доброго Золотого Короля і тим самим збутися домагань потворного чоловічка. Золотий Король був сильний, вродливий і безнадійно закоханий у неї.

Бажаючи ближче взнати щасливого жениха, Белль придивилась до нього пильніше і… закохалася сама. Адже Золотий Король був не тільки сміливий, а й дуже ніжний.

Нарешті настав день, якого всі так чекали – почалось готування до весілля Белль. Музики і сурмачі оповістили все місто про майбутнє святкування, вулиці були вистелені килимами і заквітчані білими і червоними трояндами. Люд з усіх усюд сходився на великий майдан перед палацом.

Королева з нареченою вже готувалися вийти з палацу під руку з ко-ролем-нареченим, як раптом шлях їм заступили два страхітливі індики. За собою вони тягли обшарпану коробку, а позаду цієї процесії йшла довжелезна потворна стара. Вона розмахувала ціпком і кричала:

– Королево і принцесо! Як ви посміли порушити обітницю, дану моєму любому Рудому Карлику? Я – Пустельниця, і коли б не він, вас би зжерли мої леви! Негайно схаменіться і готуйтеся до весілля з Рудим Карликом!

Золотий Король уже наставив на стару шпагу, коли з коробки злетіла кришка і звідти вискочив Рудий Карлик верхи на величезному котові.

– Зухвалий хлопчисько! – верещав він. – Хто ти такий, щоб ображати легендарну фею! Твій супротивник – я. Невірна наречена належить мені: на її пальці перстень з мого волоса – тобі його не зняти.

– Нікчемний карлику, – вигукнув король, – хто ти такий, щоб претендувати на руку Белль! Ти не гідний навіть померти від моєї руки.

Рудий Карлик не стерпів такого приниження. Стиснувши острогами свого кота, він вихопив з піхов довгого ножа, яким звичайно на кухні ріжуть м'ясо, і…

Раптом настало сонячне затемнення. Спалах блискавки освітив двох велетнів-індиків, що опинилися біля Карлика. Головами вони торкалися гір, а їхні дзьоби вивергали полум'я. Але не це змусило серце молодого короля здригнутися: Пустельниця, осідлавши грифона, штрикнула списом його наречену. Белль підхопила ридаюча королева. Але Рудий Карлик вирвав дівчину з рук матері і миттю зник на своєму котові.

Золотий Король ніколи ще не почував себе таким безпорадним. А тут ще й очі його немов затягло пеленою… Раптом невідома сила підхопила його, і він злетів у повітря. Це зла Пустельниця, що з першого погляду закохалася в Золотого Короля, понесла геть свою здобич. У страшному підземеллі вона прикувала його до скелі. Повернувши королю можливість бачити, вона постала перед ним в образі гарної німфи.

– О принце! – мовила вона. – Хто й навіщо ув'язнив вас сюди?

– Мила німфо, – відповів король, не впізнавши фею, – я не розумію, що потрібно від мене Пустельниці.

– Ваша величносте, – мовила несправжня німфа, – якщо ви у владі Пустельниці, єдиний вихід – одружитися з нею.

Поки вона говорила це, Золотий Король опустив очі і його погляд зупинився на ногах німфи – вони були схожі на пазуристі лапи грифона.

– Я б одружився з Пустельницею, – сказав він, здогадавшись про все, – але ж вона на боці мого ворога Рудого Карлика, а мене, немов злодія, тримає в кайданах. Я винен лише в тому, що кохав королеву Белль, але якщо фея звільнить мене, я віддам своє серце їй.

Повіривши солодким словам, Пустельниця зняла з полоненого кайдани, а потім запрягла у свою колісницю замість кажанів, які зазвичай везли її, лебедів, посадовила туди Золотого Короля і здійнялася в повітря.

А тим часом викрадена королева тужила в гаї. Піднявши в молитві повні сліз очі догори, вона помітила свого коханого, що пролітав у небі з незнайомкою. Пустельниця теж побачила Белль і спробувала вивідати думки Золотого Короля.

– Мене турбує доля бідолашної дівчини, яку я кохав до вас, – почав він, – допоможіть їй, якщо я хоч трохи дорогий вам.

– Ви смієте просити мене про це? – гнівно вигукнула Пустельниця. – Я повинна зрадити свого друга тільки для того, щоб гордячка і моя суперниця стала вільною?

Король мовчки зітхнув, і вони полетіли далі.

У пишному замку, куди Пустельниця перенесла Золотого Короля, йому приготували найрозкішніші покої, які тільки могли бути у фей. А сам він був такий люб'язний зі своєю викрадачкою, що незабаром йому дозволили вільно гуляти біля моря.

Якось прогулюючись берегом, король зустрів русалку, і вона пообіцяла визволити його з полону.

– Я відвезу вас у сталевий замок, де тужить ваша кохана, – мовила русалка. – А на цьому березі поставимо фігуру, точну вашу копію.

Зрізавши кілька очеретин і зв'язавши їх докупи, вона тричі дмухнула на них, проказавши: «Лежіть на піску, поки вас забере звідси Пустельниця». В'язка очеретин укрилася шкірою і стала точною копією Золотого Короля. Тільки цей гаданий король нагадував утопленика. А русалка посадила справжнього короля на свій риб'ячий хвіст і попливла до замку, де знемагала Белль.

– Я знаю, – сказала русалка королю, коли вони були вже близько, – що Белль зараз у тому ж гаї, де ви бачили її, пролітаючи в колісниці. Але на шляху до неї на вас чекає безліч ворогів. Візьміть оцю шпагу – з нею ви здатні на будь-який подвиг. Тільки не випускайте її з рук, – застерегла вона. – Я чекатиму під цією скелею.

А тим часом Пустельниця кинулася шукати свого коханого. Побачивши в'язку очерету, точну копію Золотого Короля, вона заходилась оплакувати утопленика. Покликавши на допомогу одинадцятьох інших фей, своїх сестер, вона почала будувати йому усипальню.

Тим часом Золотий Король мов на крилах летів до коханої, щоб упасти в її обійми. Та спершу йому довелося зітнутися з чотирма страшними сфінксами. Цього разу його виручила шпага. Побачивши її, монстри знеможено попадали королю до ніг. А його вже чекали шість драконів у лусці, що була твердіша, ніж залізо. Шпага знову стала йому у пригоді.

У гаї він побачив Белль, але вона, змучена ревнощами, не поспішала його обійняти. Тоді він розповів їй усе: і як вдалося перехитрити Пустельницю, і як русалка зголосилася стати йому у допомозі. Припавши до ніг коханої, він, як на лихо, випустив з рук свою грізну шпагу. Рудий Карлик, що заховався під листком салату, відразу схопив її.

На очах у Белль лиходій устромив шпагу в самісіньке серце Золотого Короля. Не тямлячи себе з горя, принцеса нежива впала на тіло коханого, і душі їхні з'єдналися.

Злий Карлик вирішив, що буде краще, коли принцеса загине, ніж дістанеться іншому, а Пустельниця, дізнавшись про це, зрівняла із землею усипальню, яку сама й побудувала. Вірна помічниця закоханих русалка, пригнічена горем, змогла зробити їм останню послугу: тіла Белль і Золотого Короля обернулися на стрункі пальми. їхні гілки переплелись на доказ безсмертного кохання цих двох молодих людей.

Біла кішка

Жив собі король, і було у нього троє синів. Один з них мав сісти на престол. Але як вибрати найбільш гідного?

Скликав король синів і каже:

– Королем стане той з вас, хто знайде для мене вірного друга. Я мрію про тямущого і завзятого маленького песика.

Кожному батько дав гаманець, повний золотих монет, і часу на пошуки – рівно рік.

Принци присягнулися залишатися братами, хоч би хто з них переміг, і на тому їхні шляхи розійшлися.

Двом старшим доля приготувала багато пригод, але зараз мова про молодшого.

Дуже, як на свої літа, мудрий, гарний на вроду, він заслужив славу щасливчика. Хоч би що він робив, усе виходило як треба, а його сміливості позаздрив би і цар звірів.

Одного разу, коли принц пробирався лісовими хащами, його захопила гроза. Стало так темно, що він збився з дороги.

Здалеку помітивши рятівний вогник, він вийшов до чарівного замку. Двері й вікна переливалися коштовними каменями, а стіни були з чистого кришталю.

Не встиг принц постукати, як двері відчинилися. Коли він увійшов, то побачив таці з їжею і напоями, які тримали кілька пар рук.

Господарі цих рук, залишаючись невидимими, підхопили принца і повели углиб замку. Коралові двері, шістдесят кімнат, свічки, що спливали в канделябрах, – принцові здавалося, ніби він потрапив у казку. Коли його вивели у центр шістдесят першої кімнати, там він знайшов теплий камін і зручне крісло. Промоклий одяг подорожнього забрали і принесли сухий, ще розкішніший, ніж той, що був на ньому.

У наступній кімнаті стіни були розписані казковими котами: Кіт у чоботях, троє котенят, що загубили свої рукавички, кішка, що вирушила до Лондона, щоб стати перед королевою.

Посеред кімнати стояв накритий стіл, сервований на двох, золотий посуд був начищений до блиску. Увійшла дивовижної краси кішка (її густа біла шерсть сяяла, немов гірський сніг), а з нею і її котячий почет, усі пишно вдягнені.

– Вітаю тебе, сину короля, – промуркотіла господиня. – Ласкаво прошу до мого замку.

– Ваше муркотносте! – Принц шанобливо розкланявся. – Я ціную вашу гостинність, а самі ви рідкісного родоводу кішка. Ваші слова, ваш смак, оздоблення цього палацу – все говорить про те, що ви особа аристократична.

– Юний принце, – почув він у відповідь, – облиште лестощі, мені до вподоби прості слова і простий люд. Чи не складеш мені товариство за вечерею?

Руки почали накладати в тарілки їжу: скибочку мишачої запіканки для кішки і шматочок ягідної – для принца.

Від самого вигляду мишачої запіканки принц здригнувся. Йому шматок у горло не ліз. Біла Кішка, помітивши його спантеличення, поквапилася заспокоїти гостя:

– Годі, принце! Мій кухар однаковою мірою охайний і делікатний. Для нього не таємниця, що коти, а не люди харчуються мишами. Смачного!

Принц не змусив себе просити двічі. Після трапези вони перейшли до іншої кімнати, де кішки в бальних сукнях виконували для них іспанські танці. Спальню принцові відвели справді незвичайну. На стінах там висіли картини з крил метеликів і пташиного пір'я.

Удосвіта принц прокинувся від звуків сурми. Руки невидимих слуг одягнули його в мисливський костюм. Він жваво збіг сходами вниз, де на нього чекав дерев'яний кінь, який міг фору дати справжньому. Біла Кішка визнавала за краще полювати верхи на мавпі. Після полювання вони підкріпилися лікером забуття, і принц уже не пам'ятав ані себе, ані для чого він поїхав з дому. Усі дні він проводив у товаристві Білої Кішки.

Полювання змінювалося риболовлею, читанням уголос і музикуванням за фортепіано, котячі опери – котячим балетом, поки якось Біла Кішка нагадала принцові:

– У тебе залишилося всього три дні, щоб повернутися до батька з маленьким песиком.

– Ох! – немов прокинувся принц. – Про це я зовсім забув! Як мені встигнути дістати песика, прудкого коня і приїхати додому?

Біла Кішка обдарувала його усмішкою:

– Принце, ти мій друг, і можеш розраховувати на мою допомогу. Дерев'яний кінь миттю домчить тебе до короля, щонайбільше – за день.

– А як бути з песиком? – поцікавився принц.

– Тримай. – Біла Кішка простягнула йому жолудь. – Притули його до вуха, – порадила вона.

Тільки-но він це зробив, як із жолудя почувся гавкіт.

– Не пошкодь жолудь, поки не станеш перед королем, – попередила Біла Кішка.

Молодший принц навіть трохи випередив братів дорогою додому.

– Ось твій компаньйон, батьку, – сказав він, подаючи королю жолудь.

Король обережно зняв із жолудя чашечку. З оббитої парчею серединки вискочив мініатюрний песик і, кланяючись, почав виконувати іспанський танець. Звісно, собаки братів не йшли ні в яке порівняння з цією крихтою, але король вигадав синам нове завдання:

– Принесіть мені кожен по полотну такому тонкому, щоб його можна було просмикнути у вушко голки. На це у вас буде один рік.

Старші принци пішли світ за очі, а молодший поспішив до котячого палацу. Біла Кішка зраділа новій зустрічі і можливості стати у пригоді:

– Не турбуйся, я про все подбаю!

Минув рік, перш ніж якось удосвіта Біла Кішка розбудила принца словами:

– Завтра тобі час повертатися до короля з полотном тонкої роботи. Карету запряжено, щасливої дороги! А цей волоський горіх передай батькові. Всередині він знайде те, що загадав.

– Люба моя Біла Кішко, – мовив принц. – Я так звик до тебе, що не бачу сенсу повертатися до батька. Не престол мені потрібний, а ти.

Біла Кішка тільки всміхнулася:

– Повертайся. Виконай обов'язок перед королем.

Цього разу принц застав братів уже в палаці. їхні полотна, безперечно, були тонкої роботи, але… у вушко голки ніяк не проходили. Придворні розступилися, пропускаючи вперед молодшого принца: у руці він тримав горіх. Король дістав з нього предивне полотно, на якому були вишиті всі, які тільки є на світі, квіти, звірі, птахи і риби. Воно легко просмикнулося крізь вушко голки.

– А тепер, – не квапився поступатися короною батько, – чекаю вас з найгарнішими нареченими на світі, адже спадкоємець престолу має зійти на трон одруженим. У вас є один рік.

Принци знову розділилися, молодший – поспішив до котячого палацу.

– Я все знаю, – зустріла його Біла Кішка, – звірся на мене.

Третій рік закінчився ще швидше, ніж перші два – за полюванням, шахами, чарівними казками. Час було принцові їхати до короля.

– Тепер ти сам коваль свого щастя. Насправді я зачарована принцеса, і лише тобі до снаги звільнити мене від чар, – відкрилася йому Біла Кішка.

– Що я повинен зробити? – запитав принц.

– Убити мене, – відповіла Біла Кішка.

– Як ти можеш говорити таке? Навіщо мені корона і трон без тебе? Я тебе й пальцем не чіпатиму!

– Лише вбивши, ти звільниш мене! – наполягала Біла Кішка.

Тремтячою рукою він виконав її наказ, і – о диво! – Біла Кішка обернулася на таку красуню, одного погляду якої досить, щоб закрутити голову і принцові, і жебракові. Слуги-кішки стали людьми. А принцеса розповіла принцові свою сумну історію.

– Я не народилася кішкою. Мій батько правив шістьма королівствами, а мати страшенно любила подорожі. Якось їй розповіли легенду про дивовижний фрукт із старовинного покинутого замку, і вона, кинувши все, поспішила туди. Але ворота замку були замкнуті зсередини, а високі стіни свідчили про його неприступність. Зрозумівши, що їй не поласувати дивовижним плодом, мати почала марніти на очах. Одного разу хвора королева побачила біля своєї постелі стареньку жінку.

– Королево, – заговорила непрохана гостя. – Ти так жадаєш дивовижного плоду, що ось-ось умреш. Я принесу його, але за це отримаю дочку, яку ти незабаром народиш на світ. Від мене дівчинка отримає благородне серце, а від двох інших фей, моїх сестер, розумну голівку і ангельський вид, але ти не побачиш її доти, поки вона не вийде заміж.

– Я згодна, – нарешті сказала мати.

Старенька одягнула її і провела в сад, де гнулося від важких плодів дивовижне дерево.

Мати скуштувала плодів, набрала повну корзину і понесла з собою.

А потім народилася я. Мати вжахнулася від своєї обіцянки. Вона не наважувалася відкритися батькові і остаточно засумувала. Але король не відступав і нарешті про все дізнався. Розлючений, він наказав кинути королеву в темницю, а до мене приставив охорону. За це феї прокляли короля і наслали на його землі моровицю. Діти, старі, жінки гинули сотнями. Король покликав на допомогу придворного мага.

– Не в моїй владі щось зробити, – признався маг. – Слова треба дотримувати.

Змирившись, батько наказав звільнити ув'язнену. Мати віддала мене феям у золотій колисці. Тріумфуючи, вони віднесли мене у фортецю, споруджену, щоб стати моїм будинком, моєю золотою кліткою. Там було безліч гарненьких кімнат без жодних дверей, зате з високими вікнами. У моєму розпорядження був цілий почет з королівських слуг.

Минули роки, і феї стали думати про моє заміжжя. Моїм женихом мав бути король Міггоне. Але напередодні весілля у мене гостював говорючий папуга, якому стало шкода мене:

– Бідолашна принцесо, плач про свою долю!

– Чому? – не зрозуміла я.

– Тому що твій майбутній чоловік, король Міггоне, – тиран серед карликів. Ми з ним з однієї гілки.

Його одкровення перервала одна з фей:

– Одягнися як слід і поквапся вниз. Прийшов король Міггоне, ти повинна йому сподобатись.

– Але я не хочу бачити його, не те щоб виходити за карлика заміж, – розплакалась я.

– Дурненька, не тобі вирішувати, за кого виходити заміж!

Ковтаючи сльози, я зійшла вниз і зустрілася з ним поглядом. Зростом він був папузі по крило, лапи – пазуристі, як у орла, горб і потворне обличчя виказували в ньому злого карлика. Його ніс був такий довгий, що на його крилах гніздилися птахи. Злякавшись, я кинулася до своєї кімнати. Жорстокі феї наклали чари на мене і моїх слуг, обернувши нас у кішок. Ці чари повинні були розвіятися, коли в моєму палаці з'явиться юний принц, який покохає мене над усе на світі.

– Я кохаю тебе над усе на світі! – вигукнув принц. – Будь мені за дружину!

Разом вони поїхали до короля, але принцеса сховалася всередині рубінового яєчка. Старші брати принца були вже тут як тут, кожен – з красунею нареченою. Коли молодший розкрив рубінове яєчко, з нього випурхнула принцеса, – на тлі її краси тьмяніли небесні світила. На ній була казкова біло-рожева сукня, а її гордо підняту голову вінчали найрідкісніші квіти.

– Вона! – вигукнув король. – Лише вона повинна правити моїм королівством!

– Ваша величносте, – сказала принцеса, – я втішена тим, як мене гарно прийняли, але навіщо ваше королівство мені, у кого їх аж шість? Дозвольте мені піднести два з них вашим старшим синам в обмін на право одружитися з молодшим.

Такий фінал був щасливим для всіх. Того ж дня три пари присягалися бути разом у горі і в радості, але горя на їхню долю не випало.

Франсуа Петі де ля Круа

Історія Маліка і принцеси Сирін

Після батькової смерті я, єдиний спадкоємець багатого торговця, розтринькав майже все, що він мені заповідав. Решта грошей пішла на дружні гулянки. На одній з таких гулянок моїм товаришем по трапезі виявився якийсь чужоземець. Почувши, що лише страх перед нападом розбійників та іншими небезпеками, що підстерігають у далеких подорожах на кожному кроці, тримають мене в Сураті, незнайомець пообіцяв поділитися зі мною засобом, завдяки якому можна залишати позаду країну за країною без найменшого ризику.

Це була скриня, для виготовлення якої негайно послали за столяром і лісом. Майстрові наказали збити скриню розміром шість на чотири фути, а чужоземець тим часом узявся робити механізм, з яким провозився три доби. Зверху на неї накинули перський килим і разом з ним покинули місто. Я став єдиним свідком того, як скриня з чужоземцем усередині піднялася в повітря і блискавично зникла за обрієм, щоб через деякий час опуститися поряд зі мною.

– Я дарую цю скриню вам. З нею далекі краї стануть ближчими, – ощасливив мене чужоземець і відразу навчив керувати цим засобом пересування, отримавши як подяку гаманець із цехінами.

А що грошей у мене більше не було – лише борги, то при першій же слушній нагоді я скочив у свою скриню і полетів якнайдалі від своїх лихварів.

Скриня змагалася з вітром у швидкості, але тільки на ранок наступного дня закінчилися лісові угіддя і на обрії замріло місто. Я зупинився, щоб як слід його розгледіти, і здивувався пишноті його веж. «От би дізнатися, де я», – подумав я і запитав про це в чоловіка, що орав поле, перед тим сховавши скриню в лісовій хащі.

– Ви, мабуть, прибули здалеку, – відповів селянин, – це місто називається Газна, а править ним могутній король Багаман.

– А хто мешкає он у тих величних вежах?

– Король звів їх для своєї дочки, принцеси Сирін. їй напророчили, що її ошукає чоловік. Щоб перешкодити тому, Багаман побудував мармуровий палац з неприступними вежами і ровами з водою по периметру. Єдині ключі од воріт зберігаються у короля. Вдень і вночі біля них стоїть варта, і жодній людині, крім короля, не увійти до палацу. Сам він відвідує дочку раз на тиждень.

З того часу я втратив сон і думав лише про прекрасну затвірницю. Мені не важко було прилетіти на дах її палацу і пробратися в її спальню. Що, коли у пророцтві говориться про мене?

Окрилений цими думками, я злетів у повітря і направив скриню до палацу. Під прикриттям ночі минув я вартових і приземлився на дах.

Покинувши скриню, я крізь відчинене вікно проліз у розкішно обставлену спальню, де на оксамитовому ліжку спочивала принцеса Сирін. Вона була ще гарніша, ніж я собі уявляв. Не встиг я отямитись, як уже на колінах цілував її ніжну руку. Прокинувшись, дівчина хотіла зчинити ґвалт, і мені довелося так пояснити свою присутність:

– О світло очей моїх, принцесо! Я зовсім не з тих, хто обіцяє золоті гори, тільки б занапастити невинну дівчину. У мене такого і в думках не було, адже я пророк Магомет. Мені боляче спостерігати, як ви, така юна, сумуєте, зачинені у вежі. І ось вам моє слово: я розвію пророцтво, що стало причиною вашого ув'язнення. На вас чекає блискуче майбуття, адже ви станете дружиною Пророка. Всі сильні світу цього схилять голови перед тестем великого Магомета, а їхні дочки помруть від заздрощів до вас.

На мій великий подив, принцеса повірила в мою вигадку. Добрий Магомет, нічого сказати. Лише на світанку покинув я спальню Сирін, з тим щоб повернутися наступної ночі. Я стрибнув у скриню і летів вище хмар, аби тільки не потрапити на очі вартовим. Я заховав скриню в лісі і пішки пішов у місто запастися харчами і придбати вбрання, гідне Магомета, і витратив там геть усе цілком певний, що ніколи більше не матиму потреби в грошах.

Коли з настанням темряви я знову пробрався у спальню принцеси Сирін, вона почала з питання, що з учора не давало їй спокою:

– О Пророче, як могло трапитися, що ви такі юні? Я думала, що Магомет мудрий старець.

– Це так, – відповів я. – Але хіба вам не приємно дивитися на когось молодшого?

Я знову полетів з палацу ближче до вранішньої зорі, аби Пророка не було викрито, щоб повернутися з настанням темряви.

Через день-два король Багаман з почтом відвідав дочку. Піднявшись у її спальню, він помітив на її обличчі рум'янець сорому, який виказав дівчину. Вона змушена була в усьому признатися.

Подиву Багамана не було краю, адже від нього приховали, що він доводиться тестем Магомета.

– Що за нісенітниця! – вигукнув він. – Не можна бути такою довірливою! Пророцтво збулося, Сирін обдурив підступний спокусник! – 3 цими словами він наказав перевернути догори дном весь палац, але так нікого і не знайшов.

У відчаї він скликав своїх візирів і придворних, щоб запитати у них ради. Першим узяв слово великий візир: «Весілля принцеси – не обов'язково вигадка». Більшість візирів з ним погодилися, крім одного, який сказав:

– Став би Пророк шукати собі дружину серед земних жінок, якщо рай повний прекрасних гурій!

Багаман був від народження довірливий і все ж засумнівався в небилицях про Пророка.

– Йдіть, – розпорядився він, – сьогодні я заночую в палаці у дочки, а ви повертайтеся завтра.

Чекаючи на гостя, він сів на диван і видобув шаблю…

Та ніч була світлою від вогнів.

Засліплений спалахом блискавки, король підійшов до вікна. Він подума, що це свідчення наближення Магомета. Тому, як тільки я з'явився у вікні, шабля випала йому з рук, а сам він розпростерся перед Пророком, голосячи:

– О Пророче! Які заслуги залічились мені, що я став вашим тестем?

– Великий Багамане! – мовив я, допомагаючи йому встати. – Ви кращий з правителів, а тому ви мені миліші за інших. Книга Доль говорить: «Дочка ваша буде ошукана чоловіком». Але я особисто просив Всевишнього врятувати вас від нещастя, на що він погодився, якщо Сирін долучиться до моїх дружин. І все – за вашу доброту.

Король Багаман не тямлячи себе від щастя повірив і залишив «подружжя» наодинці.

Коли вранці король розповідав візирам і придворним про події минулої ночі, один лише вчорашній скептик наважився засумніватися в правдивості його слів.

І того ж дня трапилося таке, що зміцнило більшість у їхній омані: кінь цього Хоми невірного серед мусульман злякався грози і скинув вершника – ну чим не кара згори?

Постраждалого забрали додому, а Багаман розпорядився всім мешканцям міста бенкетувати і веселитися з нагоди одруження принцеси Сирін з Магометом, про що мені стало відомо, коли я вдень відвідав Газну, що з усієї сили славила тестя Пророка.

– Моя мила Сирін, – почав я увечері з порога, – сьогодні одного чоловіка, що не повірив у наш із вами шлюб, було покарано за це. Я наслав грозу, його кінь шарахнувся вбік, і наїзник упав, зламавши ногу. Закликаю свою усипальню в Медині у свідки: той, хто засумнівається знову, буде відданий на смерть.

– Сирін, – звернувся правитель до дочки в один голос із візирами, – заступися перед Пророком за людину, що викликала його гнів.

– Знаю, про кого ви просите, – сказала Сирін. – Магомет від мене нічого не приховав.

Тоді всі візирі впали в ноги месникові – його чекало повне достатку життя. Але не встигли ми одружитися, як у Газну прибув посланець від сусіднього короля, щоб просити руки Сирін для свого володаря. Багаман, звісно, відмовив:

– На жаль, я не маю права обіцяти вашому правителеві руку тієї, хто стала дружиною пророка Магомета.

Гонець подумав, що король Газни заслабнув на голову. А сусідній правитель вирішив, що ним знехтували, і пішов на гордівника війною.

Цей король, а звали його Касем, був набагато впливовіший за Ба-гамана і дощенту розбив кілька полків, що заступили йому шлях до столиці.

– Не тестеві Магомета турбуватися через якогось жалюгідного Касема. Чому б вашій величності не попросити допомоги в зятя – хто-хто, а він наголову розіб'є полчища ворогів, – посміявся з Багамана хтось із його почту.

Але саме так і збирався вчинити Магомет. Здалека спостерігаючи за позиціями ворога, він набивав камінням скриню, щоб повернутися рівно опівночі. Королівський намет упізнати було неважко: високий, оздоблений золотою ниткою, банеподібний; десяток кахляних дерев'яних стовпів були вкопані в землю. Над верхівками стовпчиків видніли два вікна: одне було обернене на схід, друге – на південь.

Солдати спали біля намету, я зміг непомітно спуститись і через вікно розгледів Касема. Прицілившись, я шпурнув у ворога великий камінь. Снарядом Касему розбило голову. Від його крику попідхоплювалась охорона. Але поки шукали лиходія, я вже злетів угору і звідти обсипав ворожу ставку градом каменів. Хтось промовив слова «кам'яний дощ»: у паніці всі вирішили, що Пророк прогнівався на Касема, і кинулися врозтіч, покидавши все, що мали.

Багаману дісталася багата здобич. Радісний прибув він у палац Сирін:

– Донечко, подякуйте Пророкові від мого імені.

Мені залишалося тільки запевнити Багамана в своєму заступництві, а король у свою чергу наказав усім у місті готуватися до святкувань на честь перемоги й одруження принцеси Сирін із Магометом. Логічно було б, аби день мого вшанування запам'ятався справжнім чудом. Довелося придбати в Газні білої смоли, бавовняного насіння і кресало для феєрверку. Увечері, коли народ висипав на вулиці, я піднявся досить високо, щоб скриня була непомітна у вогнях феєрверку. Залишалося викресати вогонь і підпалити смолу. Бавовняне насіння розсипалося і тріщало, феєрверк вийшов видовищним, задоволений я повернувся до лісу. Ближче до світанку мені здумалося піти в місто, послухати про себе плітки. Городяни не розчарували мене. Тільки й розмов було, що про мої фокуси.

Я гарненько повеселився, поки моя чудова скриня, моя скринька з чудесами згоріла в лісі. Мабуть, вона спалахнула від ледве тліючої вуглинки і згоріла дотла. Побачивши на її місці лише жменьку попелу, я голосно заплакав… Але нічого не вдієш. Довелося піти в далекі краї. Магомет, хоч як плакали Багаман і Сирін, покинув Газну. Через кілька днів я долучився до каравану на Каїр. Щоб якось прожити, я опанував ремесло ткача. І хоч я, звісно, не нарікаю на долю, але весь час думаю про Сирін…

В. Теккерей

Кільце й троянда

Тисячоріч десять або дванадцять тому ву Пафлагонії ще не було, мабуть, закону про наслідування престолу. У всякому разі, коли помер вінценосний Сейвіо й залишив брата опікуном свого осиротілого сина Перекориля й регентом, цей віроломний родич і не подумав виконати волю покійного монарха. Він оголосив себе королем Храбусом XXIV.

У Храбуса була єдина дитина – принцеса Анжеліка. Усі казали, що вона перевершує всіх шляхетних дівиць Пафлагонфії. Та краса її, як стверджували чутки, поступалася її вченості. Фрейліною й наставницею при ній була графиня Спускунема.

На границі Пафлагонії й Понтії жила за тих часів таємнича особа, яку жителі обох королівств звали Чорною Паличкою, тому що вона завжди носила із собою довгий жезл із чорного дерева й творила з його допомогою різні дива.

Коли вона була молода, вона чаклувала без утоми. Втім, Чорна Паличка, вочевидь, занудилася.

– Залишу краще при собі свої заклинання, – сказала вона собі. – Були в мене дві хрещениці – дружина вінценосного Сейвіо та дружина ясновельможного Заграбастава. Одній я подарувала чарівне кільце, іншій – чудову троянду. Та хіба дарунки мої пішли їм на користь? Вони стали примхливими, злими, ледачими, марнолюбними, хитрими, манірними.

І от Чорна Паличка відмовилася від чаклунства.

Коли ж дружина герцога Заграбастава народила сина, Чорна Паличка не прийшла на хрестини, хоча її кликали, а тільки надіслала поздоровлення й срібну мисочку для крихітки.

Відразу й королева Пафлагонії подарувала його величності Сейвіо сина й спадкоємця. Чорна Паличка підійшла до колиски маленького Перекориля й сказала:

– Бідна дитина! Кращим подарунком для тебе буде краплинка лиха.

Більше вона не сказала жодного слова і батьки обурилися. Невдовзі вони померли, а трон захопив принців дядько, Храбус.

І на хрестинах Розальби, єдиної дочки понтійського короля Кавальфора, Чорна Паличка повелася анітрохи не краще. Вона поглянула смутно на матір і дитину й мовила:

– Знай, мила, ці люди, які зараз тобі коряться, першими тебе зрадять, а що до принцеси, їй кращим моїм подарунком буде краплинка лиха.

Вона торкнулася Розальби своєю чорною паличкою й повільно виплила у віконце. Один із васалів Кавальфора, згаданий вище Заграбастав, збунтувався проти свого монарха, і той вирушив придушувати заколот. Бідна королева занедужала від страху й померла, наказавши своїм фрейлінам піклуватися про маленьку Розальбу. Ті, звичайно, пообіцяли. Але потім надійшла звістка, що король Кавальфор переможений і вбитий його величністю Заграбаставом І! Тому одні придворні побігли засвідчувати пошану переможцеві, інші – кинулися розтаскувати скарбницю, а потім розбіглися хто куди, і бідна Розальба залишилася сама-самісінька…

…Якось, іще зовсім крихтою, принцеса Анжеліка гуляла в палацовому саду зі своєю гувернанткою Спускунемою, у неї була в руках здобна булочка. Не встигли вони дійти до ставка, як раптом назустріч їм задріботіла бродяжка.

– Дай булку, – промовила дівчинка. – Я голодна.

– Що значить «голодна»? – запитала принцеса, але віддала булку.

– Які ви добрі й великодушні, принцесо! – вигукнула Спускунема.

Дівчинку взяли в палац. Спускунема підібрала її розідраний плащик і черевичок і сховала в скляну скриньку.

Коли дівчатка підросли, Бетсинда годинами вбирала Анжеліку й зачісувала, вона підновляла її плаття й робила сотні інших справ. Поки принцесу навчали, Бетсинда звичайно сиділа поруч і дізнавалася багато корисного.

…А тепер звернемося до Перекориля, племінника нинішнього короля Пафлагонії. Наставник його не знемагав від праці. Перекориль не вчив математику й давні мови. Зате королівські егери й лісничі вважали принца досить здібним учнем; танцмейстер розхвалював його за ретельність; учитель фехтування стверджував, що ніколи ще не зустрічав він людини, яка б так добре володіла шпагою.

Королева завжди бажала, щоб Перекориль із Анжелікою одружилися; того ж хотів і Перекориль, а часом і сама Анжеліка.

Але от Анжеліка почала холодно поглядати на кузена, потім заходилася глузувати з нього, а потім так безжалісно третирувала його на придворних балах, бенкетах і інших святах, що бідолашний Перекориль зовсім занедужав, зліг у постіль і послав за лікарем.

Поки він лежав хворий, прибув відомий художник на ймення Томазо Лоренцо. Він малював усіх придворних, і всі були задоволені його портретами.

Якось Лоренцо показав принцесі портрет білявого юнака.

– Це портрет нашого юного монарха, його високості Обалду. Його вченість не поступається звитязі. А наиясніше серце нашого молодого принца вже зайнято. Вами…

…Тим часом Перекориль, як і раніше лежав, хворий. Його відвідувала тільки Бетсинда.

Нарешті Перекориль відчув приплив сил, одягнувся й зійшов униз; і тут зустрів Анжеліку.

– Боже! – закричала Анжеліка. – Ви тут і в такому вбранні! Що за вигляд!

– Так, я зійшов униз, Анжеліка, і сьогодні прекрасно почуваюся.

– Мені що до цього?! – обурилася Анжеліка. – Я зайнята, принц Понтії поспішає з візитом до двору мого батька.

– Принц Понтії?! – жахнувся Перекориль. – Ви розмовляли зі мною інакше, коли в саду дали мені цю обручку, а я дав вам свою…

– Геть, зухвалий нахабо! І ви ще смієте нагадувати мені про свою нахабність! – І вона викинула його обручку у віконце.

– Отакої?! Невже це вас я кохав усе життя?! Адже, їй-богу, ви… трішки горбаті!

…Принц Понтії з'явився з трояндою в руках. Принц був у дорожньому вбранні, і волосся не прибране.

– Я проїхав з ранку триста миль, – оголосив він.

– Ви милі нам у будь-якому одязі, ваша високосте, – відповів монарх.

Тим часом для високого гостя принесли крісло. Але щойно Обалду сів у нього, як перекинувся разом з ним і стрімголов покотився по підлозі, ревучи по-бичачому.

До кімнати, як усі пам'ятали, він увійшов із трояндою в руці, а падаючи, упустив її.

– Де моя троянда?! Троянда! – волав Обалду.

Камергер кинувся піднімати квітку й подав її принцові. І от усі сіли й почали бесіду.

…Обід подали – смачнючий! Принцеса весь обід без угаву теревенила з понтійським принцом, а той їв без міри й удержу. Отут Перекориль і почав жартувати з принца Обалду: він пригощав його портвейном, хересом, мадерою, шампанським, марсалою, вишнівкою і пивом, і все це Обалду пив склянками.

Обалду перекинув каву, не до діла сміявся, говорив дурниці й, нарешті, заснув і оглушливо захріп. Однак і тепер він, як і раніше, здавався Анжеліці найчарівнішим зі смертних. Зрозуміло, це його чарівна троянда вразила Анжеліку сліпотою!

…Щойно Бетсинда покінчила зі своїми справами, увійшов Обалду й заволав:

– О! А! У! Ах, яка красу-у-у-ня! Будь моєю подругою, володаркою Понтії!

– Відійдіть, ваша високосте! – казала Бетсинда.

Але Обалду не вгамовувався. Він здійняв такий галас, що його почув Перекориль. Щойно він побачив, що відбувається, як у гніві кинувся на Обалду, а потім упав навколішки перед служницею й просив її не відкидати його почуттів і негайно взяти з ним шлюб.

– Що ви, принце, я лише бідна служниця, – відповідає дівчина.

– Хіба не ти ходила за мною, коли я був хворий і лежав усіма покинутий? – веде далі Перекориль.

Бетсинда втекла з кімнати.

– О, чарівна служнице, – зустрів її на сходах король, – зверни погляд свій на поважного самодержця!

– Ах, сер, що скаже її величність! – викликує Бетсинда.

– її величність!.. – король вибухає сміхом. – Хіба немає в мене мотузок, сокир, катів і плах?

Коли Перекориль почув ці злочинницькі розмови, він забув про повагу до короля й приплюснув дядька до підлоги!

…Король опам'ятався й схопився на ноги.

– Покликати до мене капітана гвардії! – заволав він. – Схопіть принца! Поспішайте стратити лиходія!

Капітан Атаккуй був у розпачі: він дуже любив Перекориля.

– Король звелів вам повісити принца, – сказала йому Спускунема. – Ну й вішайте на здоров'я! Він же не сказав, якого з двох.

– І точно, не сказав, – відгукнувся капітан. – Так ведіть Обалду й стратьте!

Уранці він пішов заарештовувати принца.

– Я повинен заарештувати вас і передати… до рук ката.

– Ти що, з глузду з'їхав, приятелю?! – тільки й устиг вигукнути нещасний принц.

…Спускунема знайшла Перекориля в саду.

– Ну, милий Перекорилю, – каже Спускунема, – доведеться тобі тікати в чужі краї.

– Нікуди я не поїду без своєї ненаглядної, – заперечує Перекориль.

– Вона вирушить з тобою, милий принце, – каже Спускунема. – Але спершу ми маємо взяти коштовності наших наиясніших батьків і нинішніх короля з королевою.

– Хто це «ми»? – перепитує Перекориль.

– Ти і я! – повідомляє графиня.

– Як, ти – моя наречена?! – дивується Перекориль. – Та ти ж стара карга! Я кохаю Бетсинду й нікого більше!

…Коли в покоях королеви двічі продзвонив дзвіночок, Бетсинда з'явилася до її величності. Всі три її пані були вже тут: королева, принцеса й графиня Спускунема.

– Геть! – волає королева.

– Забирайся! – кричить принцеса.

– Геть! – додає Спускунема.

Ах, скільки лих обрушилося того ранку на голову Бетсинди! Король запропонував їй руку й серце, і, звичайно, його дружина заревнувала; у неї закохався Обалду, і, звичайно, Анжеліка розлютилася; її покохав Перекориль, і Спускунема готова була неї розтерзати!

Графиня підійшла до скляної скриньки, у якій усі ці роки зберігала стару накидку й черевичок Бетсинди й сказала:

– Забирай своє ганчір'я й геть звідси!

Бетсинда накинула на плечі накидку, на якій ще виднілася напівстерта вишивка ПРИН… РОЗАЛ… а далі була величезна діра.

І Спускунема погнала її геть із кімнати, виштовхнула за двері на мороз.

…Пробила дев'ята година, і родина зібралася в їдальні, тільки принц Обалду був відсутній.

– А де ж Обалду? – спитав король.

– Ваша величносте!.. – виголошує перший міністр Розкрадай, – боюся, що… його… о пів на десяту стратять.

– Сказано тобі: про справи після сніданку! – мовить Храбус.

– Та нам тоді вже не уникнути війни, ваша величносте, – наполягає міністр. – Його батько, вінценосний Заграбастав…

– Який іще Заграбастав?! – дивується король. – Коли це батьком Перекориля був Заграбастав?

– Адже стратять принца Обалду, ваша величносте.

– Ви звеліли стратити принца, я й взяв цього… балду, – доповів Атаккуй.

Замість відповіді король запустив у голову Атаккуя тарілкою із сосисками.

– Все питання в тому, – сказав він, – поспішає мій годинник чи відстає. Якщо відстає, ми можемо спокійно снідати. А якщо поспішає, то є ще надія врятувати принца Обалду. От історія!

– Ви віслюк, тату! Пишіть швидше наказ про помилування, і я побіжу з ним туди! – кричить принцеса.

– Окулярів немає! Що за оказія! – вигукнув монарх. – Піднімися до мене в спальню, Анжеліко, і пошукай під подушкою…

Анжеліки вже не було в кімнаті, вона єдиним духом злетіла по сходах, схопила ключі й повернулася.

– А тепер, – каже її батько, – йди знову нагору й дістань окуляри з моєї конторки. Якби ти мене дослухала…

Нарешті король підписав наказ про помилування, і Анжеліка схопила його й метнулася до дверей.

– Краще б ти залишилася, дитинко. Навіщо бігти? Однаково не втиг-неш. Б'є половину. Так я й знав.

…Обалду вже поклав голову на плаху! Кат заніс сокиру, але цієї миті з'явилася принцеса й сповістила про помилування.

Чекаючи на смерть, Обалду не випускав з рота троянди.

Але коли він заговорив з Анжелікою, то забув про квітку й, звичайно, упустив її. Чутлива принцеса миттю нахилилася й схопила її.

Тепер, як не дивно, Анжеліка була зовсім байдужа до нього. Він більше не здавався їй гарним і розумним…

…А Бетсинда все йшла і йшла.

її наздогнав порожній візок, що їхав з ринку; візник сказав, що живе на узліссі, де старий його працює лісником, і якщо їй у той самий бік, він її підвезе. Бетсинді було однаково, у який бік їхати, і вона погодилася. Так вони їхали і їхали й нарешті підкотили до ґанку й увійшли. Лісник був старий, і в нього була купа дітей. Коли вони побачили гарненьку незнайомку, вони посадили її біля вогнища й почастували молоком із хлібом.

– А накидка, подивіться, точно як той шматок, що висить у нас у шафі. Ой, дивіться, а на шиї в неї – синій оксамитовий черевичок, зовсім такий, як ви підібрали в лісі.

– Що ви там верзете про черевички й накидку? – здивувався старий лісник.

Отут Бетсинда розповіла, що її крихіткою покинули, у цій накидці й одному черевичку. Лісник просто рот роззявив від здивування. Він відчинив шафу й вийняв черевичок і старий оксамитовий шматок і зрівняв їх з речами Бетсинди. Приклавши шматки один до одного, можна було прочитати: «ПРИНЦЕСА РОЗАЛЬБА».

Добрий старий упав навколішки і скрикнув:

– О принцесо! Законна володарко Понтії… Я бідний лорд Шпинат, що от уже п'ятнадцять років, як живе тут простим лісником.

– Повертаю вам ваші пости, лорде Шпинат! – І королева через брак меча змахнула олов'яною ложкою над лисиною старого придворного.

Відтепер королева Розальба таємно роз'їжджала по замках своїх прихильників, і за рік вони були готові рушити на ворога.

…Армія Вірних досягла земель одного могутнього феодала, Окаяна, що поки не примкнув до королеви.

Коли вони підійшли до воріт його парку, він послав сказати, що просить її величність бути його гостею.

Він схилив коліна перед королевою й сказав:

– Перший князь імперії привітає свою володарку. Я пропоную вам руку і серце!

– О, сер!.. – прошепотіла Розальба. – Серце моє вже віддане юнакові на ймення принц… Перекориль.

Отут князь невимовно розлютився.

– Помста моя буде безмірна!

Бунтарі рушили геть від воріт парку, але за півгодини князь із купкою своїх поплічників наздогнав їх і заходився трощити направо й наліво, нарешті саму королеву взяли в полон.

– Приженете фургон, – наказав Окаян конюхам, – засадіть у в нього цю чортиху й звезіть його величності королю Заграбастові.

…Погода стояла холодна, і наш утікач, що звався тепер містер Кориль, був радий, що спокійно сидить у поштовій кареті між кондуктором і ще одним пасажиром. На першій же станції до диліжанса підійшла простолюдинка з кошиком на руці й запитала, чи не найдеться їй містечка.

– Я поступлюся їй місцем, – сказав Перекориль.

Другий пасажир зійшов на наступній зупинці, і тоді Перекориль знову зайняв своє місце усередині й вступив у розмову із сусідкою. Вона виявилася приємною й начитаною співбесідницею. Бідолашний принц виявив при цьому стільки ж неуцтва, скільки вона – знань.

– Милий мий Пері… – сказала вона. – Найдобріший мій містере Кориль, ви ще молоді, у вас усе життя попереду. Вам тільки вчитися так учитися! Якщо буде в чому нестаток, – загляньте в цю сумку – я дарую її вам – і будьте вдячні… Чорній Паличці, – сказала вона й вилетіла у вікно.

…Перекориль вирішив, що все це йому наснилося. Однак на колінах у нього лежав кошик – подарунок Чорної Палички; і от, коли вони прибули в місто, він прихопив її з собою та оселився в готелі.

«Може, у сумці знайдеться щось на сніданок», – подумав Перекориль. Він розкрив кошик, і знаєте, що там було?

1. Скатертина й серветка.

2. Цукорниця, повна кращого колотого цукру.

3. 4, 6, 8, 10. Два качани, дві чайні ложечки, два ножі, цукрові щипчики й ножик для масла.

11, 12, 13. Чайна чашка із блюдцем і полоскальниця.

14. Кувшинчик солодких вершків.

15. Чайниця із чорним і зеленим чаєм.

16. Величезний чайник, повний окропу.

17. Кастрюлечка, а в ній три яйця.

18. Чверть фунта найкращого масла.

19. Житній хліб.

Покінчивши з їжею, Перекориль вирушив на пошуки житла. Він винайняв скромну квартиру напроти університету, сів за книжки, працював цілий рік і незабаром став прикладом для всього студентства.

Через день після іспитів, коли він із двома приятелями веселився в кав'ярні, він раптом зазирнув у газету й прочитав:

«Надзвичайні події відбулися в Понтії. Нагадаємо, що коли його величність Заграбастав розбив у кровопролитній битві короля Кавальфора й зайняв престол, єдина дочка покійного монарха, принцеса Розальба, зникла з палацу.

Минулого вівторка купка джентльменів, вірних колишнього дому, у тому числі й барон Шпинат, вийшла озброєна з лементами: «Боже, бережи Розальбу, першу понтійську королеву!» – а в середині йшла дама, як повідомляють, надзвичайної краси.

Особа, що величає себе Розальбою, стверджує, що п'ятнадцять років тому її вивезла з лісу жінка в колісниці, запряженій драконами; вона нібито залишила крихітку в палацовому саду, де її знайшла принцеса Анжеліка, нині дружина принца Обалду. Вона жила там у служницях під іменем Бетсинди. За її словами, вона залишила столицю рік тому і весь цей час жила у Шпинатів. Того ж ранку, коли вона пішла зі столиці, королівський племінник принц Перекориль теж залишив місто. Нам стало відомо, що загін, на чолі з бароном Шпинатом, розбитий, а самозвана принцеса взята в полон і відправлена до столиці».

– Друзі мої, – сказав принц, – навіщо ховатися? Я і є Перекориль Пафлагонський…

Друзі поспішили разом із принцом у його житло. На письмовому столі лежав його заповітний кошик. Принц розкрив його й побачив меч із золотою рукояттю.

Раптово із дзенькотом відкрилася його скринька, і назовні визирнуло все лицарське спорядження.

Друзі винайняли коней і не злазили із сідла, поки не доскакали до міста, що на самому кордоні з Понтією. Тут вони зупинилися й вирішили підкріпитися в готелі. Не встигли вони покінчити з їжею, як почулися звуки барабанів і труб, і незабаром усю ринкову площу заповнили солдати.

Військо відразу обложило готель, і, коли солдати стовпилися під балконом, принц упізнав їхнього командира й гукнув:

– Кого я бачу?! Мій друг, відважний, вірний Атаккуй!

– Мій пане, – вимовив той, – ми йдемо допомогти нашому союзникові, Заграбаставу.

– Як, злодієві цьому, мій чесний Атаккую? – закричав принц із неприхованим презирством.

І славетний юнак виголосив блискучу промову. Зрештою Атаккуй підкинув у повітря свій шолом і закричав:

– Хай живе його величність Перекориль!

І тоді принц вимовив:

– Ворога ми дочекаємося тут і розгромимо дощенту.

…Король Заграбастав освідчився Розальбі. Та вона не погодилася взяти з ним шлюб, і він звелів їй готуватися до смерті.

Усю ніч король радився, як краще вбити вперте дівчисько. Отут він згадав про двох лютих левів, яких нещодавно одержав у подарунок, і вирішили: нехай ці хижаки розтерзають Розальбу.

Король сидів у королівській ложі, оточений юрбою охоронців, а поруч сидів Окаян.

Але от на арену вивели принцесу. Вона стала в самому центрі арени. Розчахнулися ворота, і два величезні, худі й голодні леви вирвалися з клітки, де їх три тижні утримували на хлібі й воді. По цирку пройшов стогін. Але дивно! Леви добігли до Розальби й почали до неї леститися.

Король Заграбастав остовпів.

– Фу, мерзенність! – викликнув Окаян. – Який обман учинили! Леви ручні!

– Що?! – заревів король. – Схопити графа Окаяна й кинути на арену!

– Ви що ж думаєте, Окаян злякається? Я здолаю обох!

І він відкинув ґрати й легко зістрибнув униз. Тієї ж секунди леви з'їли його.

Побачивши це, король вимовив:

– І добре! А тепер, якщо леви не їдять дівчисько… нехай гвардійці спустяться на арену й порубають її на шматки!

Запала мертва тиша, яку перервало раптове «тур-ту-ту-ту!»; і на далекий кінець арени в'їхав лицар з герольдом. Лицар був у бойовому спорядженні, а на кінчику списа він тримав листа.

– Які звістки з Пафлагонії, хоробрий Атаккую? – закричав король.

– Усім! Усім! Усім! – прочитав герольд. – Повідомляємо, що ми, Перекориль, повернули собі трон і корону батьків… А тому вимагаємо, щоб брехун і зрадник Заграбастав відпустив з неволі Розальбу й повернув їй батьківський трон.

– Королівський дядько скинутий, – переконливо вимовив Атак-куй. – Він і його колишній перший міністр у темниці. Принц Обалду хотів утекти, але я його спіймав. Якщо з голови принцеси Розальби впаде хоч одна волосина, на нього чекають страшні тортури.

– Отакої?! – закричав Заграбастав. – Тим гірше для Обалду. Агов, кати, ведіть Розальбу!

…Капітан Атаккуй повернувся до своїх.

– Ах, мій добрий королю, я доставив Заграбаставу ваше послання й вам привіз від нього відповідь. Він відразу покликав катів.

– Покликати до мене швидше Обалду! – закричав король.

Привели Обалду; він був у ланцюгах.

– Нещасний Обалду, – сказав Перекориль, – ти вже, напевно, чув, що звір, батько твій, вирішив… стратити Розальбу!

– Що?! Згубити Бетсинду!.. – заплакав Обалду.

Йому оголосили, що його стратять наступного ранку, і відвели назад у темницю.

Уранці він вирушив на страту, але тут до міста на левах в'їхала Розальба.

Річ у тому, що коли капітан Атаккуй розмовляв з королем Заграбаста-вом, леви вискочили в розчинені ворота й умчали Розальбу, і так вони мчали, поки не досягли міста, де стояла армія Перекориля.

Щойно Перекориль став навколішки і простяг принцесі руку, підбіг Обалду й обсипав поцілунками лева, на якому вона їхала.

– О, це ви, бідолашний Обалду? – промовила королева.

І простягла йому руку для поцілунку.

…Коли король танцював з Розальбою, він раптом здивовано помітив на її пальці свою обручку; і тут вона розповіла йому, що одержала його від Спускунеми: напевно, фрейліна підібрала кільце, коли Анжеліка викинула його у віконце.

– Так, – промовила Чорна Паличка (вона з'явилася поглянути на цю пару), – я подарувала цю обручку матері Перекориля. Вона чарівна: хто її носить, той здається всьому світу надзвичайно гарним. А бідному принцові Обалду я подарувала на хрестинах троянду: поки вона при ньому – він милий і пригожий. Тільки він віддав її Анжеліці, і та знову миттю стала красунею, а Обалду – опудалом, яким був завжди.

– Розальба не має в ньому потреби, – сказав Перекориль. – Для мене вона завжди красуня! – І зірвав кільце з її пальця.

А Чорна Паличка сказала:

– Тепер ви розумієте, чому я колись сказала, що обом вам буде тільки корисно довідатися, почім фунт лиха. Ти б, Перекорилю, усе б лінувався й ніколи б не став таким гарним королем, яким будеш тепер. А тобі, Розальбо, лестощі забили б памороки.

Раптом до зали вбіг гонець:

– Государ, вороги!

Принц поцілував Розальбу й поспішив на поле брані.

…Війська Заграбастава були розбиті. Щодо короля, то він скинув з коня свого головнокомандувача й утік на його коні. Але хтось мчав іще швидше; і цей хтось був Перекориль.

Заграбастав обернувся й обрушив на голову супротивника свою бойову сокиру. Удар потрапив просто на шолом його величності, але завдав йому не більше шкоди, ніж якби його хляснули кружком масла. Перекориль вибухнув презирливим сміхом.

– Здаєшся? – запитав він.

– А що мені залишається? – відповів Заграбастав.

Іван Франко

Три міхи хитрощів

Було це восени. Біжить лисичка польовою дорогою та й зустріча їжака.

– Добрий день, їжаче-небораче! – крикнула лисичка.

– Здорова була, лисичко-сестричко! – відповів їжак.

– Знаєш що, їжаче, ходім зі мною! Йду до саду їсти винограду.

– А не кислий він, лисичко?

– Та де там кислий! Розповідала сорока-білобока, що чула від Куниці, молодої дівиці, що та бачила, як господар куштував і хвалив, що солодкий, пора збирати. Ходімо наїмося ще й дітям по грону принесемо.

– Ні, лисичко, – каже їжак, – не піду з тобою, боюся. Той господар хитрий, силець понаставляв, ще зловлюся.

– Не бійся, їжаче-небораче! – сміючись каже лисичка. – У мене є три міхи хитрощів, то вже я не я буду, коли тебе з сильця не визволю.

– Ну, коли так, то нехай буде й так!

Пішли удвох, влізли до саду, наїлися винограду і вже хотіли назад 4\3 вертати, аж тут смик! Лисичка ступила необережно та й зловилася в сильце. Смикнула раз, смикнула другий раз – куди тобі! Не пускає сильце, держить за ногу.

– Ой їжаку-братику, – кричить лисичка, – рятуй!

– Як же я тебе, лисичко, порятую? – мовив їжак. – Добувай свої три міхи хитрощів і рятуй себе сама.

– Та де там мої міхи? – лементує лисичка, а сама аж тремтить зі страху. – Бачиш, скакала через річку, і всі три міхи урвалися і впали у воду. їжаку-братику, подумай ти, може, у тебе якась хитрість знайдеться?

– У мене є одна, – відповів їжак, – та не знаю, чи буде тобі до смаку. Лягай на тім місці, де зловилася, і лежи, лапки від себе відкидай і попускай духу, що можеш. Господар побачить тебе і подумає, що ти вже гниєш, та й викине за пліт.

Послухала лисиця їжакової ради, притаїлася, лежить, немов давно загинула. Прийшов господар, побачив її та аж носа затулив.

– От шкода! – промовив він. – Не був кілька день коло сильця, а тут, бач, яка гарна лисиця зловилася та вже й гнити почала. Що тепер з неї за пожиток? Викинути за пліт та й кінець.

І він відчепив Лисицю з сильця, взяв обережно за хвіст та й шпурнув за пліт у кропиву. А Лисиці тільки того й треба було. Як дасть ногам ходу, як чкурне, лиш у бур'янах зашелестіло.

Минуло два дні, чотири дні, біжить знов лисичка польовою дорогою і зустрічає їжака.

– Добрий день, їжаче-небораче!

– Здорова була, лисичко-сестричко, – відповідає їжак.

– Ходім зі мною до саду їсти винограду.

– А не страшно, лисичко, після позавчорашнього?

– Е, що там! У мене є три міхи хитрощів, якось виплутаюся.

Пішли удвох, влізли до саду, наїлися винограду і вже хотіли назад вертати, аж тут смик! їжак-неборак якось не додивився та й спіймався в сильце.

– О лисичко-сестричко! – закричав бідолаха. – Спіймало мене сильце і не пускає. Ану добувай свої три міхи хитрощів і визволяй мене із зашморгу.

– Ой небоже, – мовила лисичка, – пропали мої хитрощі всі до одної; Скакала через річку, і всі три міхи вирвалися і булькнули у воду.

– Га, то вже, видно, така моя доля, що тут мені вмирати. Прощавай, лисичко-сестричко! Пробач мені за все, чим я тебе обидив та образив!

– Прощаю тобі, їжаче, – мовила лисичка, витираючи сльози з очей, – прощаю тобі од всього серця.

– А йди, лисичко-сестричко, обіймемося ще раз на прощання!

Лисиця обняла їжака, хоч і як їй було не до смаку. Та що, неборак на смерть лагодиться, та як же йому не вволити останню волю?

– Поцілуй мене, лисичко-сестричко, – просив їжак. – Адже ми вік звікували, як брат з сестрою.

Нахилилася лисичка до їжака, щоб його поцілувати, та ледве торкнулася своїм язиком до його зубів, а їжак тільки клац! Ухопив її зубами за язик та й держить. Що вже Лисиця не крутилася, вертілася, що вже скавучала й плакала, їжак держав за язик, поки не прийшов господар. Побачивши, що їжак спіймався в сильце і держить Лисицю за язик, він розсміявся, впіймав лисицю, а їжака відпустив на волю.

Як синиця хотіла море запалити

Була собі Синиця. Невідомо, що їй збрело в голову, що звила собі гніздо на самім березі моря на невеличкому кущику. Поки море було спокійніше, все йшло гаразд. Синиця нанесла яєць і почала висиджувати їх. Аж ось повіяв вітер, розгулялося море, затопило кущик і з ним Синичине гніздо. Сама Синиця ледве жива втекла, а її яєчка попливли з водою.

Ой-ой-ой, як розгнівалася Синиця! Сіла собі на скелі над морем та як почне сварити та лаяти море:

– Ти, погане та нікчемне море! Ти, безглузда темна сило! Ти, ненажерна безодне! Ти, нікчемне, непотрібне, некрасиве море! Як ти сміло порушити мою хату, забрати мої яйця! Та я тебе до суду потягну, я тобі на весь світ сорому нароблю, я тобі не дам спокою ні вдень ні вночі, поки мені не вернеш усього, що в мене забрало.

А море все хлюп-хлюп, хлюп-хлюп, хлюп-хлюп.

– Що ти смієшся з мене, ти, нечесне, несумлінне, неблагородне море! – пищала Синиця. – Зараз мені віддай мої яйця, бо, слово честі, помщуся тобі!

А море все хлюп-хлюп, хлюп-хлюп, хлюп-хлюп.

– Ти думаєш, що я не зумію помститися? Думаєш, що я така маленька, а ти таке велике, то я супроти тебе безсильна? А бачило ти, безглузде море, яка маленька іскра, а який великий ліс, а вона запалить його, і він згорить. Коли не віддаси мені зараз моїх яєць, то – клянусь честю – я запалю тебе.

А море все хлюп-хлюп, хлюп-хлюп, хлюп-хлюп.

Страшенно розсердилася Синиця і поклялася не заспокоїтися, поки не спалить море.

Вона полетіла до хробачка Світлячка і мовить йому:

– Слухай, Світляче, ти маєш огонь на животі. Ходім зо мною, поможи мені запалити море.

– Не можу, Синичко, – мовив Світляк. – Мій огонь світить уночі, але не гріє і не палить. Іди до Блудного Вогника, може, він тобі щось поможе.

Полетіла Синиця на болото, сіла собі на вільховім кущі та й чекає, поки наблизиться до неї Блудний Вогник. А там їх понад болотом кільканадцять ходило, та все, мов п'яні, хиталися. Нарешті один підлетів ближче до Синиці.

– Гей, Огнику-братику! – кричить до нього Синиця. – Затримайся на хвилиночку, маю тобі щось сказати.

– Не можу задержатися, не маю часу, – відповів Блудний Вогник. – Але говори, що маєш сказати, я тут буду літати коло куща, то все почую.

Розповіла йому Синичка своє горе і просить:

– Ходімо, поможи мені спалити те погане море!

– Не можу, Синичко, – відповів Огник. – Я ось тут на болоті роджуся і тут мушу гинути, а ще до того не смію ні однієї хвилиночки спочити, так що навіть свічки від мене не засвітиш. Але чому б тобі не звернутися до Крука? Він на такі речі майстер. Я чув, що він увесь Совиний народ у печері спалив. Піди до нього.

Полетіла Синиця до Крука, оповіла йому свою історію і просить помогти в її горі і запалити море.

– He можу, Синичко, – відповів Крук, поважно похитавши головою. – Той огонь, що від нього згоріли Сови, то простий людський огонь, що я вкрав он там на пасовиську. Але такий огонь моря не спалить, він сам гасне у воді. Щоб спалити море, на те треба б іншого вогню, а де його роздобути, я не знаю. Знаєш що, іди до Бузька. Кажуть, що він уміє своїм дзьобом чудесний вогонь викресати. Може, цей тобі придасться.

Подякувала Синиця Крукові за добру раду і полетіла шукати Бузька. Розповіла йому, що й як, і просила потрудитися та викресати для неї дзьобом огню, від якого б зайнялося море.

– Не можу, Синичко, зробити цього, – відповів Бузько, замислившись і ставши на одну ногу. – То колись наші діди-прадіди вміли, кажуть, дзьобами огонь кресати, а ми вже не вміємо тієї штуки. Та й ледве чи цей огонь придався б тобі на щось. Мені здається, щоб запалити море, на те треба огню з самого неба. Полети-но ти до Орла. Він щодня літає під саме сонце і знайомий у небесних сторонах, може, він тобі що допоможе.

Поклонилася Синичка Бузькові та й полетіла до Орла. Летить, а все собі думає: «Чекай ти, погане, недобре море! Я тобі покажу, що може зробити проста, покривджена Синиця! Вже я не я буду, коли ти не відповіси тяжко за своє злодійство!»

Прилетіла до Орла, розповіла йому свою кривду та й просить, кланяючись йому в ноги:

– Та вже ви, нівроку вам, вельмишановний, не погордуйте бідною, покривдженою Синицею, роздобудьте мені небесного огню, щоб я спалила те нікчемне море і помстилася за свою тяжку кривду.

Але Орел, вислухавши її мову, як затріпоче крилами, як закричить, аж Синиця забула, чи жива вона, чи ні.

– Ах ти, погана Синице! А хто ж тобі казав класти гніздо на морському березі? Хто тобі дозволив задиратися з морем? То через твою дурість я маю для тебе красти огонь з неба? Зараз мені забирайся геть! Звий собі гніздо он там у кущах терну на могилі, нанеси яєць і висиджуй їх там, розумієш? Оце твоє птиче право, а до моря тобі зась!

Війна між псом і вовком

Був собі у господаря Пес, що жив у великій дружбі з Вовком. Зійдуться, бувало, на краю лісу під старим дубом та й балакають собі то про се, то про те. Пес розповідає Вовкові, що чувати в селі, а Вовк Псові розповідає лісові новини.

Раз якось говорить Вовк до Пса:

– Слухай, Бровко! Я чув, що у твого господаря Свиня має поросяток.

– Це правда. Дванадцятеро поросят привела. Такі гарні, кругленькі, рожевенькі, аж любо дивитися.

– Ай-ай-ай! – зацмокав Вовк. – У мене аж слина котиться. Дванадцятеро, кажеш? Ах, повинен я цієї ночі навідатися до них.

– Ні, Вовчику, – мовив Пес. – Не роби цього. Пам'ятаєш, яка була умова між нами? Будемо собі приятелювати, я тобі буду розповідати все, що є нового в селі, але ти зате ніколи не повинен ходити до мого господаря. Раз ти йому шкоду зробиш, то й нашій дружбі кінець.

– Е, – каже Вовк, – через таку дурницю не хочеться сваритися. Адже дванадцятеро поросят! Навіть не буде помітно, як я одне або двоє з'їм.

– Ні, Вовчику, – каже Пес. – Не ходи до нас, бо буде біда.

– Яка біда? Не бійся. Я так легесенько залізу до хліва, так обережно там справлюся, що ніхто й не почує.

– Але я почую.

– Ти? Але ж надіюсь, що ти не схочеш видати свого приятеля?

– Добре тобі говорити, – сумно мовив Пес. – Не видавати приятеля. Але ж господар ще більший мій приятель, він дає мені їсти, то як же мені байдуже дивитися на його шкоду? І що він скаже мені потім?

– Роби, як знаєш, – мовив Вовк, – я мушу до твоїх свиней навідатися й раджу тобі сидіти тихо.

Надійшла ніч. Вовк додержав слова, приплівся з лісу та й суне просто до хліва. Побачив це Пес та й міркує собі:

«Що мені робити? Підожду трохи. Коли Вовк справді справиться тихо, то нехай собі робить, що хоче. А як зачую крик у хліві – не буду мовчати».

І справді, тільки Вовк крізь щілину проліз до хліва, почула його Свиня та як закричить! Поросята собі як завищать, а Пес, почувши це, як загавкає, як завиє!

Посхоплювалися господарі та до хліва, аж там Вовк. Кинулися на нього, й поки неборак успів назад шмигнути крізь щілину, всипали йому такого бобу, що декілька день нікуди не ходив, тільки лежав у лісі та вилизувався.

Пес не ходив уже на край лісу з Вовком на розмову, але через деякий час Вовк сам увечері прийшов до нього, став за ворітьми та й каже:

– Еге, Бровку! Такий-то ти добрий приятель. Чекай, чекай! Не забуду я тобі цього.

– А хіба я не казав тобі, щоб ти не йшов до мого господаря? – мовив Бровко.

– А хіба я не звелів тобі мовчати? – огризнувся Вовк.

– Але ти казав, що справишся тихо в хліві, пам'ятаєш? Поки було тихо, я мовчав. А чого ж ти посварився з Свинею?

– Та який там біс з нею сварився! – люто крикнув Вовк. – Тільки я до хліва, а вона в крик. Але я їй цього не подарую. Слухай, Бровку, не роби дурниць. Дай мені слово, що будеш мовчати, а я прийду сьогодні вночі до Свині в гості.

– Про мене, приходь, – мовив Бровко. – Тільки пам'ятай, щоб у хліві було тихо. Як тільки там галасу наробиш, я не буду довше мовчати.

З тим Вовк і пішов, а опівночі суне знову до хліва. Але Бровко не дурний був і шепнув Свині, щоб не спала й остерігалася, бо Вовк обіцяв навідатися до неї. Ще Вовк і голови не встиг просунути в щілину, а вже Свиня з поросятами наробила в хліві такого галасу, а Бровко так жалібно почав вити під хатніми вікнами, що Вовк мусив чимдуж утікати до лісу.

Знов минуло кілька день. Бровко не виходив до дуба на розмову з Вовком, а Вовк не приходив до Свині навідуватися. Аж одного вечора дивиться Бровко – стоїть Вовк за ворітьми й кличе його. Підійшов ближче.

– А що, Бровку, – мовить Вовк ніби ласкаво, – чому не виходиш під ліс? Забув про старого приятеля? Не кортить побалакати?

– Не кортить, – мовив Бровко.

– Ах ти, зраднику! – крикнув до нього Вовк. – Ти думаєш, що я тобі подарую? Думаєш, я не знаю, що ти попередив Свиню? Чекай, вийдеш ти мені колись за ворота, я не я буду, коли не підстережу тебе. А тоді, будь певен, позбавлю тебе життя.

– Що ж діяти, – мовив Бровко, – раз мати родила, раз і вмирати треба. Але пам'ятай же й ти, Вовче, що я й тебе можу підстерегти.

– Ах ти, собаче покоління, – лютував Вовк за ворітьми. – Ти ще смієш мені загрожувати. Зараз збирайся зі мною на війну. Побачимо, чия візьме. На третій день повинен ти стати зі своїм військом коло дуба на поляні. Розумієш? А як не станеш, то горе тобі! Я зі своїми лицарями прийду сюди, витягнемо тебе за вуха з твоєї собачої будки й розірвемо на шматочки.

З тим Вовк і пішов.

Прибігши до лісу, він подався просто до Ведмежої ями, а ставши перед Ведмедем, поклонився йому чемно та й каже:

– Слухайте, пане Бурмило, я до вас з великим проханням. Зайшла у мене сварка з Псом Бровком, і я оголосив йому війну. Так чи не були б ви ласкаві мені допомогти?

– Розуміється, розуміється, допоможу, – відповів Ведмідь. Радісний побіг Вовк далі і зустрів дикого Кабана.

– Слухайте, дядьку Пориличу! – каже Вовк. – Допоможіть мені. Через три дні у мене велика війна з Псом, то я збираю щонайхоробріше лісове військо.

– Гаразд, гаразд, – мовив Кабан. – Допоможу напевно!

Третього покликав Вовк ще Лиса Микиту. Поміркували разом, що вже досить мають сили, а коли настав умовлений день битви, пішли під дуба, дожидаючи противника.

Тим часом Пес Бровко тяжко зажурився, почувши, що Вовк викликає його на війну.

«Що мені на світі робити? – думав він собі. – І яких мені вояків кликати на ту війну? Ні, мабуть, доведеться-таки пропасти».

Отак думав бідний Бровко день, думав другий і нічого не міг видумати. Вже й їжа йому не йде на ум, звісив голову й ходить, мов сам не свій.

– Ей, Бровку, а що з тобою? – окрикнув його Кіт Мурко, його добрий товариш і приятель.

– Ет, що тобі говорити, – каже Бровко, – нещастя моє та й годі, і ти, мабуть, не поможеш мені.

– Ну, говори, говори, – настоював Мурко. – Поможу не поможу, а хоч розважу твою тугу.

Бровко розповів Муркові про свою пригоду з Вовком.

– Не турбуйся, братику, – говорить Мурко. – Я тобі допоможу. Йди тільки поклич іще Гусака й Качура, то маю надію, що ми не поступимося в цій війні.

Послухав Бровко розумної ради, запросив Качура й Гусака, і вони обіцяли йому свою поміч у війні.

Настав умовлений день. Ще не світ ні зоря вирушив Бровко зі своїм товариством на війну. Спереду йде Гусак, гегекає раз у раз, точнісінько мов у барабан б'є: тра-та-та, тра-та-та! За ним рядом марширують Бровко і Мурко, піднявши вгору хвости, мов рушниці, а ззаду йде Качур та все головою до землі никає і розсудливо приговорює: так-так-так, так-так-так.

Вовк тим часом, дожидаючи ворогів, звелів Ведмедеві вилізти на дерево спостерігати прихід ворожого війська. Лис Микита став спереду й підняв свій хвіст, як прапор. Вовк стоїть під дубом, а Кабанові звелів заритися в купу листя і там сидіти в засідці, щоби в рішучу хвилину міг наробити страху між ворогами. Ось показалося вороже» військо.

– Слухайте, братчики! – говорить з дерева Ведмідь. – Ідуть уже, йдуть наші вороги. Та й страшні ж! Попереду барабанщик іде, чуєте, як барабанить?

– Чуємо, – з острахом промовили лицарі.

– А за ним ідуть два люті стрільці з рушницями.

– Ой лишенько! – скрикнули в один голос Вовк і Лис. – Буде нам!

– А ззаду якийсь чарівник іде, тим стрільцям духу додає, мабуть, кулі за ними збирає та все вниз показує і говорить: так-так-так.

– Ох, це він по мою душу йде, – простогнав Кабан, лежачи під листям.

– Що ж робити, братці? – промовив Вовк. – Негарно ж нам утікати з війни, навіть не спробувавши бою. Ану, сміливо на них.

Але не встиг він скінчити своєї промови, коли Кіт, побачивши здалека, як щось рухається і шелестить серед листя, подумав, що це миша, і щодуху кинувся туди. Тим часом це був хвіст Кабана, що сам лежав тихесенько під листям, але зо страху, сам того не знаючи, ворушив хвостом. Своїми гострими пазурами впився Кіт Кабанові в хвіст і почав гризти його зубами. Ошалілий з переляку та болю Кабан страшенно закувікав і кинувся тікати. Тоді Кіт, ще дужче переляканий, пирснув, згорбився, мов стріла, скочив на дуба і поліз догори.

– Ой лишенько! – скрикнув Ведмідь, що згори слідкував за ходом битви. – Це ж, мабуть, смерть моя лізе.

І він поперся й собі вгору по дереву, тікаючи від лютого ворога, але швидко потрапив на таку тоненьку гілляку, що не видержала його тягаря, і бідний Ведмідь, як колода, гепнув з дерева на землю. Та ба, й тут не було коли довго спочивати. Пес, побачивши Лиса, кинувся на нього і вхопив, щоправда, не за голову, а тільки за хвіст. Лис шарпнувся щосили, лишивши хвіст у Бровкових зубах, чкурнув щодуху. В ту ж хвилину гепнув і Ведмідь з дерева і, хоч був ледве живий з болю і зо страху, схопився на ноги та й подався в ліс. Звичайно, що після такого страшного розгрому всього лицарства не лишалося Вовкові нічого іншого, як дати ногам знати.

Отак-то Пес зі своїми товаришами одержали блискучу перемогу над Вовком і пішли собі радісно додому. А розгромлені лицарі зійшлися далеко в лісі коло Ведмедевої ями й почали пригадувати, які-то страховища перетерпіли вони в тій війні.

– Е, не штука було перемогти нас, маючи дві рушниці, – мовив Вовк.

– А мені, братці, дивіться, який шмат хвоста мечем відсікли, – озвався Кабан.

– А я не інакше міркую, що на мене кинули бомбу, яка так мені ввесь хвіст відчикрижила, – говорив Лис Микита.

– А я й не тямлю, що зі мною було, – стогнав Ведмідь. – Те тільки тямлю, що я перший і останній раз у житті пробував літати. Хай йому цур! Летіти ще сяк-так, але сідати дуже погано.

Лисичка-кума

Жили собі Вовчик-братик і Лисичка-сестричка, й задумали вони взятися чесно на хліб заробляти. Знайшли собі клаптик поля і умовилися посадити на ньому картоплю. Вранці-рано вибралися обоє на роботу – ямки робити та картоплю садити. Дома поснідали, а щоби в полудень не бігати додому, взяли з собою обід і полудень: глечик меду й кошик паляниць. Поклали страву між корчами, а самі взялися до роботи.

Копають, копають, та Лисиці швидко набридла чесна праця. Нібито копає, а сама думає, як би його побігти в корчі медком поласувати. Ось у недалекім болоті поміж тростиною загукав Гук на все горло:

– Гуп-гуп-гуп!

– Зараз, зараз, сватоньку, – скрикнула Лисичка, немовби то її кликали. І вже кинула мотику та й збирається йти.

– А куди ти, Лисичко? – питає її Вовчик-братик.

– Хіба не чуєш, сват Гук мене кличе.

– Та чого?

– Ми ще з ним учора балакали: бачиш, у нього сьогодні хрестини, то він просить мене за куму.

– А коли так, то йди, тільки не барися.

– Я зараз вернусь! – мовила Лисичка. – Копай собі свій загонець, я тебе наздожену.

Побігла Лисичка в корчі та до горщика, попоїла добре меду, закусила паляницею, все чистенько позав'язувала, пооблизувалася й іде до Вовчика, поводячи хвостом.

– А що, вже відбула хрестини? – питає Вовчик.

– Та вже, – мовить Лисичка.

– А що там народилося?

– Хлопчик.

– А як же його охрестили?

– Початочок.

– Ото ім'я! Я ще й не чув такого, – мовив Вовчик. Лисичка нічого не одказала, але пильно взялася до роботи.

Може, так минула година, а може, й дві, – знов Лисичці захотілося медку. І ледве Гук з болота загукав, а вона на весь голос кричить:

– Зараз, сватуню, зараз!

– То що, Лисичко? – питає Вовчик.

– Та бачиш, там друге дитинятко у свата народилося, ще раз на хрестини просить.

– Ну що ж, коли просить, то йди, тільки не барися.

– Я зараз, Вовчику! – мовила вона та й шмигнула у корчі. Зараз до горнятка, наїлася добре меду, паляницею закусила, так що з їх спільного полуденка вже мало що й лишилося, і вертається до Вовчика.

– О, ти вже тут! Уже скінчилися хрестини?

– А що ж там народилося?

– Та дівчинка.

– А як її охрестили?

– Серединка.

– Ото! Я ще й не чував такої назви, – здивувався Вовчик.

– У Гуків, Вовчику, все такі незвичайні назви дають. На те вони голосні птахи.

Попрацювали знов з годину, і знов Лисиці запах дуже медок, і ледве тільки Гук загукав із тростини, а вона кричить:

– Іду, сватоньку, йду!

– Ти куди йдеш, Лисичко?

– Хіба не чуєш, що сват іще раз за куму просить?

– Що за диво, що він тебе так часто за куму просить? – мовив Вовчик.

– Бо дуже мене любить, Вовчику.

– Ну, то йди ж, та не барися, треба роботу кінчати.

– Я зараз тут буду, Вовчику. Роби, не бійся, я своє зроблю.

Побігла Лисичка до корча, виїла решту меду з горщика, з'їла решту паляниць, усе поперевертала та й іде до Вовчика.

– А що, вже відбула хрестини?

– Та вже.

– А хто ж знову народився?

– Хлопчик.

– А як же ж його охрестили?

– Остаточок.

– Ну, що ж, нехай здоров росте!

Копали так, копали, аж ось уже й полудень. Вовчик давно зголоднів, та все якось соромиться признатися, а далі кинув мотику та й каже:

– Ну, тепер досить. Чи не пора обідати?

– Звичайно, пора, Вовчику-братику, – Мовить Лисичка, а сама нібито копає, пильнує роботи.

– А ти ж не голодна?

– Та ні, йди сам пообідай, мене там на хрестинах вгостили.

Пішов Вовчик у корчі, дивиться – ого! Горщик порожній, аж вилизаний від меду, кошик перевернутий, і паляниць ані кришки нема. Аж тепер зрозумів, куди це Лисичка-сестричка так часто на хрестини ходила. Аж тепер йому вияснилося, чому то вона своїм хресникам такі чудернацькі назви давала.

– А, так ти така, погана Лисице! – скрикнув Вовчик. – Хочеш мене роботою й голодом на смерть заморити, а сама всю страву пожерла! Чекай же! Я тебе за те саму розірву і на обід візьму.

Почула Лисиця Вовчиків крик, побачила, який він біжить злючий та недобрий, і не чекала довго. Дала ногам волю та до лісу, а в лісі – шусть у першу нору, яку надибала під корінням старого дуба. Думала, що сховається зовсім, але Вовчик таки встиг побачити кінчик її хвоста, як Лисичка його втягла до нори. Прибіг та й кричить:

– Ага, ти тут? Вилазь мені зараз! Не сховаєшся від мене.

Та Лисичка не дурна. Сидить у норі, ані пари з рота.

– Не обзиваєшся? Добре. Чекай лишень, я тебе достану.

Скочив Вовк, виломив довгу клюку, застромив у нору та й шпортає. Думав вхопити Лисичку за ногу та й витягти з нори. Не огляділася Лисичка, а клюка – хап її за ногу. Нора тісна, а Вовк, почувши, що щось зачепив, тягне що є сили. От Лисичка, хоч і як їй мурашки поза плечима бігали, почала реготатися й кричати:

– Ото дурний! Зачепив за дубовий корінь та й тягне. Думає, що мене за ногу вхопив. Тягни, дурню, тягни!

Почувши це, Вовк пустив Лисиччину ногу та й почав знов шпортати клюкою, поки не зачепив справді за дубовий корінь.

– Ай-ай-ай! Моя ніженька! – закричала Лисичка, а дурний Вовк з радості так почав тягти, поки аж сам не змучився і клюки не зламав. Тоді плюнув і пішов геть і зарікся більше з Лисичкою мати справу.

Лисичка і рак

Зустрілася Лисичка з Раком. Стала й дивиться, як він помаленьку лізе. А далі давай над ним насміхатися:

– Ну, та й швидкий же ти, нема що й казати! Справжній неборак! А скажи мені, Раче-небораче, чи то правда, що тебе раз по дріжджі послали, а ти аж через рік з дріжджами прийшов та й ті посеред хати розілляв?

– Може, коли й правда була, – каже Рак, – а тепер дуже на брехню схоже.

– Овва! Значить, ти тепер прудкіший став?

– Прудкіший чи не прудкіший, а тобі глузувати не дозволю. Коли хочеш знати, який я прудкий, то давай побиймося об заклад, що я швидше від тебе до того пенька добіжу.

– Що? що? що? – здивувалася Лисичка. – Ти хотів би зі мною наввипередки бігати?

– Не тільки побіжу, а хоч ти на один скок спереду ставай, то я швидше тебе на місці буду, – мовить Рак.

Побилися вони об заклад. Стала Лисичка на один скок поперед Рака, а Рак учепився їй кліщами за хвіст. Рушила Лисичка, біжить щодуху, аж курява здіймається. Добігла до пенька та й кличе:

– А де ти, Раче? Нічого не чути.

– Ну, Раче, де ти там? – ще раз кличе Лисичка та й обернулась хвостом до пенька.

– Та ось де я! Давно вже жду тебе, аж трохи за пеньок забіг.

Кролик і ведмідь

Ішли Ведмідь з Вовком в лісі, аж ось зацвірінькала якась пташка у корчах. Підійшли ближче, а маленька пташка з задертим хвостиком скаче по гілках та й цвірінькає.

– Вовчику-братику, а що це за пташка так гарно співає? – запитав Ведмідь.

– Цить, Ведмедю, це Королик! – шепнув Вовк.

– Королик? – прошепотів і собі переляканий Ведмідь. – Ой, то в такому разі треба йому поклонитися?

– Авжеж – каже Вовк, і обоє поклонилися Короликові аж до самої землі. А Королик навіть не дивиться на них, скаче собі з гілки на гілку, цвірінькає та все задертим хвостом махає.

– Чи бач, яке мале, а яке горде! – бурчить Ведмідь. – Навіть не гляне на нас! Цікаво було б хоч раз заглянути, як там у нього в палаті.

– Не знаю, як воно буде, – мовив Вовк. – Я хоч і знаю, де його палата, але заглядати до неї ніколи не посмів.

– А що, страшно хіба?

– Страшно не страшно, а так якось не випадало.

– Ну, ходім, я загляну! – промовив Ведмідь.

Прийшли до дупла, де було Короликове гніздо, та тільки що Ведмідь хотів заглянути досередини, аж тут Вовк – сіп його за полу.

– Ведмедю, – прошепотів, – стій!

– А що там таке?

– Не бачиш, он Королик прилетів! А от Королева. Незручно нам заглядати при них.

Ведмідь відійшов з Вовком у кущі, а Королик і його дружина влетіли до свого дупла, щоб нагодувати малят. Коли вони повилітали, до дупла наблизився Ведмідь і заглянув досередини. В дуплі було, як у дуплі: прогниле дерево, трохи пір'я настелено, а на пір'ї п'ятеро маленьких Короленят.

– Ну, хіба це королівська палата! – скрикнув Ведмідь. -

Та це якась нора! А оці писклята хіба королівські діти? Тьху, та й погані ж, приблуди!

І, сплюнувши сильно, Ведмідь хотів іти собі геть, аж тут маленькі Королики як запищать у гнізді:

– Го-го, пане Ведмедю! То ти на нас плюєш? За цю образу ти мусиш нам тяжко відповісти.

Ведмедеві аж мороз пішов поза шкірою від цього крику. Він як міг швидше побіг від того поганого дупла, забіг у свою яму, сів там та й сидить. А малі Королики в гнізді як розкричалися, то вже кричали не вгаваючи, поки батько й мати не прилетіли.

– Що тут таке? Що сталося? – питають старі й подають дітям то мушку, то хробачка – що хто назбирав.

– Не хочемо мушок! Не хочемо хробачків!

– Та що вам таке сталось? – допитують старі.

– Був тут Ведмідь і назвав нас приблудами, ще й наплював у наше гніздо, – кажуть малі Королики.

– Невже?! – крикнув старий Королик і, не довго думаючи, знявся та й полетів до Ведмежого житла.

– Ти, старий Бурмило, – мовив він, сівши на гілляці над Ведмедевою головою, – що ти собі думаєш? З якої причини ти моїх дітей приблудами прозиваєш, ще й у моє гніздо плюєш? Будеш мені за це відповідати! Завтра вдосвіта ставай зо мною до кривавої війни.

Що мав Ведмідь робити? Війна, то війна. Пішов кликати собі всіх звірів на допомогу: Вовка, Кабана, Лиса, Борсука, Сарну, Зайця – всіх, хто тільки бігає по лісі на чотирьох ногах.

А Королик і собі поскликав усю пташню, а ще більше лісової дрібноти: Мух, Чмелів, Шершнів, Комарів – і наказав їм лагодитися на завтра до великої війни.

– Слухайте, – каже Королик, – треба нам когось послати на розвідку до ворожого табору, щоб ми знали, хто в них генерал і який в них бойовий клич.

Рада ухвалила вислати Комара, бо вій найменший і найхитріший. Полетів Комар до Ведмежого табору, а там саме нарада розпочинається.

– Що нам починати? – говорить Ведмідь. – Ти, Лисе, найхитріший між усіма звірами, ти нам будь за генерала.

– Добре, – говорить Лис. – Бачите, якби зі звірами була справа, то нам би найліпше мати Ведмедя за генерала, але цим разом треба мати діло з тією крилатою дрібнотою, то, може, я вам тут більше допоможу. Бо тут головна річ – око бистре і розум хитрий. Слухайте ж, який у мене план. Вороже військо буде літати в повітрі. Але нам про нього байдуже. Ходімо просто до Короликового гнізда й заберемо у неволю його дітей. Як тільки їх будемо мати в руках, то присилуємо старого Королика, щоб закінчив війну і піддався нам, і тоді ми виграємо.

– Добре, добре! – закричали всі звірі.

– Значить, – говорить далі Лис, – треба нам іти густою лавою, держатися купи, бо там у ворога є й Орли, і Шуліки, і всяка птиця; як будемо йти врозбрід, вони готові очі повикльовувати. А разом буде безпечніше.

– Правда, правда, – крикнув Заєць, у якого від самої згадки про Орлів аж ноги затрусилися.

– Я буду йти попереду, а ви всі за мною, – каже далі Лис. – Бачите мій хвіст – це буде у нас бойовий прапор. Усі пильно дивіться на мій хвіст. Поки я його буду держати просто догори, то, значить, можна йти сміливо. Як я запримічу якусь засідку, то зараз схилю хвоста трохи нижче; то знак для вас, що треба йти трохи помаліше й обережніше. А коли вже зовсім біда буде, тоді підібгаю хвіст між ноги, а ви всі тоді втікайте щодуху.

– Славно, славно! – закричали всі звірі й дуже вихваляли Лисову розсудливість. Комар, вислухавши весь той премудрий план, полетів до Королика і розповів йому все докладно.

На другий день чуть світ зібралися звірі в похід. Земля дрижить, гілля тріщить, рев, крик та писк по лісі, – аж страх пробирає. А з другого боку птахи почали злітатися: повітря шумить, листя з дерев сиплеться, крик, гамір, крякання. Густою лавою йдуть звірі просто до Короликового гнізда; густою хмарою літає понад ними пташня, але не може їх спинити. Та старий Королик про це не дбає. Побачивши Лиса, як він гордо марширує попереду війська з хвостом, мов свічка, піднятим угору, він гукнув Шершня й каже до нього:

– Слухай, небоже! Бачиш ти он того Лиса? Це ворожий генерал. Лети щодуху, сядь йому на живіт і жали, що маєш сили.

Шершень полетів, та й просто Лисові на живіт. Почув Лис, що щось там лазить у нього по животі; от-от би хвостом одігнати, але ні, його хвіст зараз – бойовий прапор, не можна! Аж тут Шершень як шпигне Лиса в саме болюче місце!

– Ой лишенько! – скрикнув Лис і спустив хвіст наполовину.

– Що там? Що там? – загомоніли звірі.

– Мабуть… якась… засідка, – пробубонів Лис, а сам аж зуби зціпив з болю.

– Засідка, засідка! – пішов голос поміж звірами.

Але в цей час Шершень як вжалить Лиса щосили! Лис як завиє з болю, як підскочить угору, підібгав хвіст поміж ноги та ходу! А звірі вже не питали, що там сталося, а з переполоху кинулися тікати, куди хто міг, одні через других. А Птахи, Оси, Комарі, Шершні за ними, на них, б'ють згори, клюють, рвуть, кусають. Страшний був бій! Звірі, які не загинули, порозбігалися й поховалися по ямах, а Королик зі своїми птахами та комахами одержав велику перемогу. Радісно прилітає Королик до свого гнізда й говорить до дітей:

– Ну, діти, тепер можете їсти, бо ми одержали знамениту перемогу над звірами.

– Ні, – говорять Короленята, – не будемо їсти, поки Ведмідь не прийде сюди й не попрохає пробачення.

Що було робити? Полетів Королик до Ведмедевої ями, сів на гілляці над його головою та й говорить:

– Ну, Бурмило, а будеш воювати з Короликом, га?

А Ведмедя, що в війську йшов із самого заду, під час переполоху добре-таки Кабани, Сарни та Олені ратицями попід ребра потолочили, так що він лежав та тільки охав.

– Іди, дай мені спокій, – буркнув він. – І десятому закажу, щоби з тобою не зачіпався.

– Ні, друже, цього не досить, – мовив Королик. – Ти повинен піти до мойого дупла й попросити пробачення у моїх дітей, бо інакше тобі ще гірше лихо буде.

Мусив Ведмідь іти й просити в Короленят пробачення.

Мурко І Бурко

Був собі в одного господаря Кіт Мурко, а в другого Пес Бурко. Хоч Пес і Кіт звичайно не люблять один другого, та Мурко з Бурком із самого малку були великі приятелі. От одного разу, саме в жнива, коли всі з дому повибиралися в поле, бідний Мурко ходив голодний по подвір'ю й дуже жалібно муркотів. Господиня рано, вибираючися в поле, забула дати йому їсти – значить, приидеться бідному терпіти аж до вечора. До лісу було далеко йти, в стрісі горобчиків не чути ніяких. Що тут бідному Муркові робити?

«Ей, – подумав він собі, – он там у сусіда на коморі голуби водяться. Я колись лиш одним оком заглянув: у двох гніздах є молоді голуб'ята, такі ситі та гладкі, як подушечки. От би мені таке одне голуб'ятко! Та ба, Бурко по подвір'ю ходить, добро стереже. Хоч ми з ним і приятелі, та я добре знаю, що на комору він мене не пустить. Нема що й говорити з ним про це. Зовсім собача вірність у нього».

Але голод не тітка. Муркові чимраз гірше докучав порожній живіт, от він і почав міркувати, як би обдурити Бурка та спровадити його геть із подвір'я. При голоднім животі швидко думки йдуть до голови. От через деякий час мій Мурко біжить до Бурка, мов з якою доброю новиною.

– Слухай, Бурцю, – кричить здалека. – Несу тобі добру вістку. Сидів я за селом на високій липі, знаєш, там, на роздоріжжі. Сиджу собі та пильную горобчиків, коли бачу, а з сусіднього села біжить межею якийсь пес і несе в зубах ковбасу… та таку довжелезну, що обидва кінці аж по землі волочаться. Приніс під липу, оглянувся навколо, чи не підглядає хто, живенько викопав під коренем добру яму, запорпав ковбасу ще й каменем привалив та й побіг. От така – то благодать! Я ледве всидів на липі, так мені запах у ніс вдарив. Та що з того, не міг я поживитися нею, бо камінь важкий, та й глини наклав багато. То, може б, ти, братику…

Ще Мурко й не скінчив свого оповідання, як Бурко зірвався на рівні ноги і, мов вихор, полетів за село під липу шукати ковбаси. Він, бідний, також не дуже наїдався, м'яса рідко й нюхав, а ковбаса хіба у сні йому інколи снилася. А тут на тобі, таке добро під липою закопане, ще й каменем привалене! Драпнув Бурко так, що аж закуріло за ним. А Муркові тільки того й треба було. Не гаючи часу, він видряпався на комору, вибрав собі найтовстіше голуб'ятко, вхопив його в зуби та й гайда з ним до своєї хати. Там він виліз на загату, положив голуб'ятко перед себе та й почав їсти, радісно муркаючи.

Тим часом Бурко прибіг до липи, шукає, нюхає, копає – нема ані каменя, ані глини, а ковбаси й духу не чути. Вертає бідний, мов із лихого торгу додому, та й біжить просто на Мурків двір, щоб пожалітися приятелеві, що той його обдурив. Та ставши за углом, він почув, як Мурко, облизуючись від крові з голуб'ятка, балакає сам до себе:

– Ото дурень той Бурко! Він десь тепер, певне, бігає попід липою, язик висолопивши, та шукає ковбаси, а не знає, що я його голуб'ятком так славно пообідав.

Дряпнуло Бурка по серці від такого обману приятеля, і взявся він відплатити йому. Усміхаючись, він підійшов до загати та й мовить:

– Ей, Мурку, Мурку! Ти думаєш, що ти мене обдурив, що я повірив твоїй байці про ту ковбасу? А я сидів за тином і бачив, як ти з нашого горища голуб'ятко взяв. Та нащо тобі від мене критися? Чому було не сказати просто? Хіба я приставлений голуб'ят пильнувати? Це не моя справа. Я й сам був не від того, щоб часом одно – друге схрупати. От хоч і зараз. Ану, ходімо, та подавай мені одно і собі можеш ще одно взяти.

Дуже втішився Мурко, почувши таку мову, бо, звісно, злому завжди радісно, коли дізнається, що й другий, кого він вважав за чесного, такий самий злодій, як і він. І скочив Мурко з загати, щоби привітатися з Бурком, та цей в ту ж хвилину – хап його за горло і роздер.

Ворона і гадюка

На дупластій, головастій вербі над річкою звила собі Ворона гніздо. Та в дуплі тієї верби загніздилася чорна Гадюка. Вона тільки того й ждала, щоби Ворона вивела молодих, і як тільки стара вилетіла з гнізда, зараз Гадюка вилізла зі своєї нори, вповзла до гнізда, вхопила одно Вороненя і понесла собі на обід. Прилетіла Ворона, бачить, що однієї дитини нема, покракала, покракала та й перестала, бо що мала робити? А на другий день глядь: уже й другої дитини нема; минув тиждень, а Воронині діти, ще й не опірившись, усі пощезали. Що вже кракала та нарікала стара Ворона – ніщо не помогло. Прийшлося нести ще раз яйця і висиджувати їх знов. Та ба, і за другим разом сталося таке саме лихо. Як тільки Вороненята повикльовувалися і мати полетіла шукати для них поживи, Гадюка день у день вилазила на вербу і брала собі одно Вороненя за другим.

Та ось раз підгледіла Ворона, хто її ворог тяжкий. Побачила Гадюку, коли та брала її останнє Вороненятко. То-то крику було на все поле! Та що з того!

Поміркувала й сама Ворона, що крик і плач ні до чого не доведуть, і пішла до куми. Лисички, що недалеко в крутому березі мала свою домівку, просити поради.

– Ой кумонько, – мовила Ворона, – порадь мені, що маю робити з поганою сусідкою, чорною Гадюкою? Живе в тій самій вербі, що й я, та на моє лихо! Два рази вже я висиділа діточок, і обидва рази ота злодійка повитягала мені їх з гнізда і пожерла! А я ніяк не можу дістати її в тій норі.

Подумала Лисичка, головою похитала, хвостиком помахала та й каже:

– Тут, кумонько, треба пуститися на хитрощі.

– Та я те й сама бачу, – мовила Ворона, – коли-бо собі на лихо ніякої хитрості не можу придумати.

– Я тобі, кумо, ось що скажу. Ось тут до ріки часто царська дочка приходить купатися. Підстережи ти її, а коли царівна положить на березі золотий ланцюжок або іншу яку блискучу річ, то ти вхопи ту річ і лети з нею, але так, аби царські слуги бачили тебе. Вони будуть кричати і бігти за тобою, а ти лети просто до верби і кинь ту річ у Гадючине дупло, а сама лети геть. Побачиш тоді, що з того буде.

Послухала Ворона Лисиччиної ради. Як тільки царівна прийшла купатися і роздяглася на березі та положила на піску свій блискучий золотий ланцюжок, Ворона прилетіла та й хап той ланцюжок у дзьоб і давай тікати. Побачили царські слуги, з криком кинулися за Вороною, а та простісінько до своєї верби, кинула ланцюжок у Гадючину нору, а сама сіла собі на іншім дереві поблизу та й дивиться, що з того буде.

Прибігли слуги до верби. Вони бачили, що Ворона з ланцюжком спускалася недалеко від землі, а потім підлетіла вже без ланцюжка. Значить, десь тут його випустила! Почали шукати, аж далі один, угледівши дупло, зазирнув до нього і побачив, що ланцюжок блищить усередині. Зараз вони розкопали нору, аж бачать, у норі, звившися в клубок, лежить величезна чорна Гадюка. Не питали слуги, що Гадюка в крадіжці зовсім не винна, витягли її з нори і вбили, а ланцюжок забрали.

А Ворона дуже врадувалася, побачивши смерть свого ворога, і з того часу жила собі спокійно.

Олена Пчілка

Сосонка

Недалеко від лісу стояла хатка. В тій хаті жив чоловік Максим із сім'єю; було в нього четверо дітей, найстаршому хлопчикові Івасеві було десять літ.

Ліс був такий гарний, навіть зимою не здавався смутним, бо проміж чорноліссям було там чимало й сосон, а вони завжди веселять око тим вічнозеленим убранням!

Недалеко від Максимової хати була одна сосонка така-то вже хороша! Була вона не дуже велика, але й немаленька, саме мірненька та така зграбнесенька, круглесенька, зелені глиці аж сяють, а молоді пагонки, як свічечки, стремлять, прості та ясні.

Красує сосонка. Прийшла осінь смутна, прийшла зима люта, а сосонці байдуже! Сусідки її, берези та липки, стоять такі сумні та бідні, листячко з їх геть облетіло, а сосонка мовби ще кращою здається поміж смутних товаришок.

Отож і запишалась вона, каже берізкам та липкам:

– А що? Де ваші кучері гарні та рясні? Стоїте дерка чами! Ох, що то за хороша річ, як хто шляхетного роду! Нема в світі кращих, як ми, сосни! Ой світе мій, яка ж я гарна та велична!

Величається сосонка, аж тут прилетіла сорока. Сіла в неї на гілці та й каже:

– Че-че-че! Чекай, чекай!.

А чого чекати – не каже…

Тим часом сорока таки знала, що казала: вона, бачите, була на подвір'ї в дядька Максима й бачила, як Максим сани ладив; чула й те, як Максим говорив Івасеві, що поїде зрубає сосонку та повезе на продаж.

Так воно й сталося. Запріг Максим коня, під'їхав до тієї сосонки, зрубав її, бо вона була сама найпридатніша, та й повіз на торг.

І синок Івась упросився з ним (бо то не дуже далеко було). Одягся Івась, мати дала свої чоботи й онучки добрі; сидить Івась у санках, добре йому, і сосонку рукою придержує на ґринджолах. Нічого не знає сосонка, куди це її везуть, тільки гілочками стріпує, як підскочать де санки дорогою.

Приїхали в город і стали там, де й інші люди стояли з ялинками та з сосонками; багато там їх, тих деревців було, бо то саме Різдвяні святки були (якраз проти Нового року). Багатші пани купували ті зелені деревця, щоб становити їх у хаті та вбирати на втіху дітям. Чи то ж не втіха справді? Тут зима біла, все снігом укрите, а тут тобі зелене деревце стоїть у хаті, убрате та освічене – зеленіє…

Еге ж! Ото з такою думкою, щоб купити деревце, підійшла й до нашої сосонки якась-то підстаркувата жінка, либонь, нянька, з двома паненятами. Щебечуть дітки; а нянька тільки глянула на господаря та й гукає:

– Чи се ви, куме Максиме?

– Та я ж, – каже Максим.

От розговорилася нянька та зараз і сосонку купила. Сказала потім везти деревце до її панів. Приїхали. Сосонку внесли в горниці, а Максим заїхав у двір. Нянька, бачите, закликала Максима в кухню, трохи погрітися, чаєм його заходилась приймати. Бо хоч вона вже й городянка була, та колись у сусідньому селі жила, так ото й кумою була Максимові. Таки ж не подоба цуратися! Приймала нянька, як могла: Івасеві дуже доброго бублика дала.

Поснідали трохи. Тоді Максим, подякувавши за хліб та сіль, подався в город деякі справи справляти. А хлопця свого Івася в куми зоставив.

Коли вже надвечір приходить Максим та й журиться:

– Все, – каже, – справив, купив, що треба було, а тільки з чобітками лихо: ще перед святками дав шити, а вони й досі не пошиті! Сказав швець, на завтра будуть нехибно готові; та чи то ж не досада – завтра знов по їх приїздить? Хотілось би на Новий рік дома побути!

Нянька й почала вмовляти Максима, що вона попросить панів, щоб позволили йому переночувати у їх у дворі.

– Вам, куме, – каже нянька, – вигідніше так буде. А Івасеві ж то яка втіха буде! Я попрошу панів, щоб пустили його в горниці подивитись на сосонку, – сьогодні ж вбиратимуть.

Зосталися наші. Сидить Івась та й думає: «Як там вони ту сосонку вбиратимуть? Що то за диво таке буде!»

Аж і справді «диво» предивне побачив Івась! Як повела його ввечері нянька в покої, та як став він на порозі тієї панської світлиці, та як глянув він на ту сосонку, то аж оторопів!

Світе мій ясний! Івась навіть не пізнав своєї сосонки! Вся вона сяє свічечками, ліхтариками, все гілля обчіпляне яблучками, якимись цяцьками, червоними, синіми, золотими, аж у очах мигтить! Під сосною, на примості, стоять ляльки, коники, щось таке ще… А ось кругом сосонки почали ходить такі дивні діти – чи, може, то живі ляльки? Такі гарні, кучеряві, так штучно повбирані… Що се таке?. Чи сниться, чи справді діється?.

А сосонка стоїть, сяє – як зоря в небі! Ну, й тішилася ж вона!

– От, – каже, – моє щастя прийшло! Я таки знала, що не проста доля мені судилася!. Боже, як же гарно, як любо! Як усі вихваляють! От коли б то липки побачили!

Та недовго втішалася гарна сосонка: ще свічечки не догоріли до остатку, а вже їх погасили (боялися, щоб не було чадно, як почнуть куріти недогарки). Далі почали здіймати із сосонки й покраси. Все, все поздіймали ласощі, цяцьки, забавки!. Зосталося тільки те, чого не зауважили або щось нікому не потрібне більше: якісь ланцюжки з паперу та деякі дрібниці…

Стоїть сосонка, розібрана, темна, дивується, ради собі не дасть: що се таке?

Її розібрали? За неї зовсім не дбають?!

Се була правда – за неї ніхто більше не дбав. Всі зайнялися тими лакоминками та цяцьками, що здіймано з неї. Все те було поділено поміж дітьми. Навіть Івась добув, з ласки няньчиної та малої панночки, кілька золотих горіхів, червоних яблучок, цукерків у кошику маленькому, солодкого коника і паперову золоту рибку! Боже мій, чи то ж не втіха?

Аж уночі снилось Івасеві те свято та осяяна сосонка – все те диво, що він бачив.

Другого дня вийшов Івась на подвір'я до батька, а батько вже коня запряга. Бачить Івась – виволокли слуги з будинку сосонку й кинули її надворі, біля дровітні; сказали, що вдень багато гостей буде, то не потрібно, щоб таке чепірадло в світлиці стояло. Лежить бідна сосонка, розчепіривши те обдерте гілля… Вчора вона була така велична, а тепер?. Глянув Івась та аж йому шкода стало. Не знав він того, що й з людьми часто так буває!

Дививсь, дививсь Івась та й заманулось йому взяти додому тую сосонку; на ній пак були ще недогарки, стреміло кілька золотеньких цяцьок, обривків ланцюжків паперових. «Можна дома показати, а як ще те почіпляти, що пани дали, ото-то здивуються наші! – думає Івась. – Куди пак! Яблучка та золоті горіхи на сосні – аж п'ять, – чи в хуторі таке бачили?»

Спитали в двірника, чи не можна б узяти сосонку?

– Та можна, – каже, – нащо вона тепер здалась? Тепер вона нікуди не годна!

Як то було сосонці слухати отаке?!

Поїхали наші, повезли сосонку до свого двора. От уже й до лісу під'їхали; всі дерева так дивуються: що се таке зі сосною сталося? Стовбурець управлений в перехрестя, на вершку золота звізда стремить!.

– Подивіться, – каже берізка, – які на ній ланцюжки рожеві!

– Ет, – цвірінькнув снігирчик, – не хотів би я й ланцюжків, хоч би й рожевих! Нема в світі кращого, як воля!

Приїхали наші, втягли сосонку в хату. Гомін такий знявся! Івась розповідає, показує цяцьки, діти всі щебечуть, дивуються!. А ввечері Івась таки почепив на сосонку все, що мав, ще й недогарків кілька позосталих запалив. От так утіха була малим.

Та не довго й тут була шана сосонці: через день діти витягли її на двір і поставили її коло порога. Нічогісінько вже на ній не було!. Єдину втіху мала вона в тім, що розповідала горобчикам, які сідали їй на гілочки, яка то їй честь була у панів того вечора!.

А згодом побачила сосонка, що стала вона сохнути, жовкнути…

Одного дня Іван і каже батькові:

– Тату, порубайте вже сосну на дрова, бо вже вона пожовкла!

А батько одказує:

– Нащо її рубати! Краще я поставлю її замість віхи, отам, на дорозі, бо тепер раз у раз метелиця дорогу замітає; вже нащо я дорогу знаю, і то вчора блудив. Нехай хоч сосонка для прикмети на дорозі стоїть.

Поставили сосонку на полі, при дорозі. Стоїть вона, людям дорогу показує.

Одного разу їде Івась у санках з батьком та й каже їй:

– Бувай здорова, сосонко! Уже я з дому від'їжджаю! Прощавай!

«Що се таке? Чого він прощається?» – дума сосонка.

А воно й справді те було, що Івась від'їжджав. Приїхала якось до них Максимова кума, ота нянька, та й почала казать, що її пани шукають хлопця до послуги в горницях і що добре було б віддати в ту службу Івася; намовляла, що він собі одежі й грошенят заслужить та й в люди потроху вийде. Як почала вмовлять, то й одвезли ото Івася, за яким часом, на службу до панів.

Та щось не дуже-то йому на тій службі повелося. Не сподобалось йому… Перше всього ймення йому перемінено: був він Івась, а то став уже «Ванька»; потім дали йому таку вузьку та тісну одежину, посадили в прихожій, а часом пошлють куди. Туряють Івася пани, штурхають у потилицю слуги. Одно слово, за попихача в усіх. Одного разу старший слуга так побив Івася за якісь панові чоботи, що Івась довго плакав… А другого разу горнична за ножі набила…

– Ні, годі сього! – зважив сам собі Івась і задумав утекти.

Була масниця, був у панів великий бенкет; в будинку знявся такий шарварок, що ніхто й не зауважив, як зник Івась. Огледілися потім: «Де Ванька? Покличте Ваньку!» А «Ваньки» вже й сліду нема – за містом уже!

Іде Івась: уже він далеченько в полі опинився, вже не боїться, що ось-ось наженуть!. І так йому любо, що то він на волі, навіть не холодно здається, дарма що й сніжок іде. Просторо так навкруги, повітря таке чисте, та біло, біло так усюди!.

Але ж от погано, починає смеркати, та й сніг дедалі більший та більший віє, та ще й вітер його крутить, аж іти тяжко. Мете… Ох, Боже мій, та де ж вона та дорога? Лишенько! Збився Івашко з дороги! Кидається він то в той, то в той бік, сльози рвуться з очей, бо нічого не вдіє! Не знає вже, де він і що… Може, воно недалеко від дому, а може, – зовсім не туди він іде, куди слід! «Боже мій! – плаче Івась, – що ж се зі мною буде? Замерзну я в полі!» (А вже й так ноги дуже померзли!) Плаче бідний Івась, крізь завірюху нічого перед собою не баче. Коли се дивиться – щось мріє… Перше злякався, думав, що вовк; коли ні: то дерево… Боже мій, та се ж та сосонка, що батько Івасів поставив; он і друга віха! Зрадів Івась, де в нього й сила знов узялася. Бреде через замети. О, тепер він вже знає, куди йому держать! Тепер він доб'ється додому.

Добився! Ось і хата його. Дома ще не сплять, у хаті світиться – вечеряють, либонь. Підійшов Івась під двері, боїться й у хату йти, щоб не сварили, що втік. Почула мати:

– Цитьте, – каже, – діти, мовби щось плаче, чи що!

– Та то вітер у комені, – каже батько.

– Та ні, бо таки не вітер…

Коли відчинили двері, аж то Івась у сінях!. До нього, питають:

– Що се таке?. Звідкіля се він?

А він ледве промовляє за слізьми:

– Я покинув, я не можу там бути, там мене б'ють усі… Я не можу!

Що ти будеш казать дитині, як воно отаке бідне, плаче, тремтить, руки подубли!.

– Моя доленько! – скрикнула мати, роздягаючи Івася та придивляючись на нього при світлі.

– Та яке ж ти худе стало! Яке ж то тобі лишенько було!.

Відігріли Івася, нагодували, положили спати на печі. Другого дня встав Івась, виспаний, та такий радий, що то він дома, на волі! Ніхто його не ганяє, ніхто стусанів не дає!. Побіг з братом Андрійком надвір, а далі в лісок та на поле. А за околицею вже й дорогу свіжу протерто – саме на торг люди їхали. Побігли хлоп'ята з ґринджолятами тією дорогою. Ось і сосонка знакомита!

– Спасибі тобі, сосонко! – каже Івась. – Адже якби не ти, то я був би замерз!

– А бач, – каже сосонка, – а ти казав, щоб мене на дрова порубали! А от якраз я тобі в пригоді стала!. Та й двірник помилився; казав, що я ні на що не здатна, – а ось дарма, що я пожовкла, проте здаюся на користь!

Похитується сосонка, думоньку гадає… Прилетіли до неї пташки, вона й каже їм:

– Полетіть до моїх сестричок та розкажіть їм про всю пригодоньку мою…

Леся Українка

Лілея

У невеличкій кімнаті лежить на ліжку слабий хлопчик. Лежить він, не спить, дивиться, широко розкривши оченята, на вікно, заслонене хустиною: хустина не зовсім заслонила вікно, збоку трохи видко шибку й видко, як падає смужка блакитного світла аж додолу…

– Павлусю, куди ти так дивишся? – спитала мама хлопчика, бо то ж мама сиділа й гляділа свого слабого синка.

– Та я дивлюся на ту смужку. Мамо, звідки вона? З чого вона? – сказав хлопчик.

– То місяць так світить, Павлусю, то світло, а заслонити вікно, то й не буде смужки. Може, заслонити? – сказала мама.

– Ні, не треба, – так гарно.

– Не дивись, Павлусю, краще засни, – ти ж слабенький, тобі треба заснути.

– Мамочко, я ще не хочу спати, мені так гаряче… Я не буду спати, краще ти мені казочку розкажи.

– Яку ж тобі, моя дитино, казочку розказати?

– А от ти колись мені розказувала про тих маленьких діточок, що то живуть у квітах, вони звуться ельфи: ти казала, що в кожній квіточці живе маленький ельф або ельфа, що вони щоночі виходять з квіток і грають, танцюють, співають. Мамо, а яка найстарша ельфа?

– Вона, Павлусю, зветься Лелія, бо живе у самій найкращій лелії в світі. В якій квітці ельф живе, то так і зветься, як та квітка.

– Мамочко, голубочко, – почав просити Павлусь, – розкажи мені що-небудь про тих ельфів, я так люблю, як ти про них розказуєш.

– Ні, Павлусю, вже пізно ті казки казати, нехай-но завтра вдень, а то тепер спати пора. Се казка довга, все одно не скінчу, то ти все будеш думати про неї та й до світу не заснеш. От краще я заслоню від тебе свічку, то ти собі спатимеш, а завтра встанеш здоровеньким, будемо тоді й казки казати і все гаразд буде. Спи, моє любе хлоп'ятко!

Мама заслонила свічку великою книжкою, щоб світло не падало Павлусеві в очі, поцілувала Павлуся, мовивши «добраніч», а сама сіла на крісло біля його ліжка з шиттям в руках І ждала, поки він засне. Але Павлусь не спав, він дивився, як мама шиє. Голка все блись, блись… Тепер вже не так хутко.

Далі Павлусь почав знову дивитись на ту ясну смужку, що падала з вікна. Він все думав про мамині казки: «Яка то шкода, що мама не хотіла казати мені казки. Тепер так нудно. Коли там ще я засну… А яка та Лелія? Чи така маленька, як усі ельфи? Мама каже, що ельфи такі, як метелички маленькі… Яка тая Лелія?» Павлусь дивився на смужку і все думав, думав, довго так…

І от здалося йому, що смужка та затремтіла, почала тремтіти, мовби хто заслонив її тінню. Павлусь підвівся трохи, глянув, – коли бачить, аж проти нього стоїть якась постать, немов людська. Він спершу злякався трохи, потім же бачить, що то щось зовсім не страшне, – таке маленьке, немов якась дівчинка малесенька; от він і нічого, перестав боятися. Дивився на ту дівчинку, а вона така гарнесенька: очиці ясні, кучері довгі, сріблясті, сама в білій, прозорій шаті, на голівці малесенька золота корона, ще й крильцята має хороші та барвисті, як у метелика, так і міняться різними барвами, немов тая веселка. В рученятах у дівчинки довге стебло, квітка білої лелії, і пахне вона на всю хату. Павлусь глянув на дівчинку і зараз якось пізнав, що це Лелія, – а він же так хотів її побачити.

– Ти Лелія? – спитав він у дівчинки.

– Так, я Лелія. Я чула, як ти про мене розпитував, от я й прийшла до тебе. Ти радий?

– Радий, дуже радий! – покликав Павлусь і простяг до неї обидві руки.

Лелія усміхнулась, та так любо, аж в хаті ясніше стало і місячна смужка порожевіла.

– Може, ти хочеш зо мною куди полетіти? – спитала у Павлуся Лелія.

– Як же я полечу? Хіба в мене є такі крила, як у тебе? – сказав Павлусь. – Я не вмію літати.

– Ну то я тебе візьму на руки.

– Ти, – ти ж така маленька, а я більший від тебе, я тяжкий.

– То нічого, – сказала Лелія і знову усміхнулась, потім торкнула Павлуся квіткою своєю, і раптом Павлусь почув, як він сам зробився квіткою, тільки не лелією, а рожевим маком. От Лелія взяла його в ручку, притулила до себе і швиденько вилетіла з хати в садок.

– Ну, Павлусю, куди ж ми полетимо? – спитала Лелія.

– Куди хочеш, – відповів Павлусь, бо він, хоч і зробився квіткою, однак міг словами говорити.

– Понесу ж тебе он у той панський садок, що то на горі: там ростуть мої сестри, лелії, може, вони нам що цікавого розкажуть.

І Лелія знялась угору, швидко, швидко полинула, далі спустилась у панський великий сад. В саду стояв пишний палац, у деяких вікнах в палаці було світло: видно, пани ще не спали. Але в саду не було нікого. Лелія стала просто в квітнику, а там же то лелій білих – сила. Тихо-тихо так стоять і не хитаються.

– Ото сплять, – гукнула до них Лелія, – і не чують, що ми коло них. А вставайте лишень, ви, – і Лелія торкнула їх своєю квіткою.

Раптом всі лелії захитались і заговорили, з кожної квітки виглянуло бліденьке личко ельфика.

– Вибачай, сестрице, – забриніли вони, – якби ти знала, як ми пізно поснули.

– А чого ви пізно засипляєте? Хто ж вам спати не дає? – гнівно Лелія спитала.

– Ох, нам же нема спокою ні вдень, ні вночі. Ох, бідні ми квіти!

– Що вам таке? Чого ви бідкаєтесь?

– Та де ж нам не бідкатись! Удень нас полють, руками займають, листя обривають, а часом і віку збавляють, гострим ножем стинають, несуть нас у велику хату, у панську палату, поставлять у воду, гублять нашу вроду. Ох, сестрице, скільки нас погинуло, любий світ покинуло… От було недавно свято, – скільки ж нас було потято!

– Бідні, бідні мої сестриці, – мовила журливо Лелія, і в очах слізоньки заблисли. – Що ж, мої любі, за те маєте вигоду, глядять вас, жалують, втішаються вами, поки ви в садочку – життя ваше красне.

– Ой, не красне воно, не красне, – життя наше нещасне. Скільки в садочку стояли, щастя-долі не знали…

Темненької ночі ми, до сну охочі, головоньки схилимо біленькі – де візьметься панство вельможне, заможне, паничі й панянки молоденькі. Веселі співи гучні, музиченьки бучні не дають нам спати до півночі… Нащо нам вигода та така догода! Ми зовсім до неї не охочі…

Замовкли бідні лелії і низько посхиляли свої білі головоньки.

Коли се одчинилися в палаці великі скляні двері, і вийшла молода панна, убрана в хорошу білу сукню.

Вона сіла на ґанку і якось неохоче дивилася на той садок, залитий місячним сяйвом.

– Ах, як голова болить, – мовила вона сама до себе, – навіть по ночах спати не можу! А се все з нудів, я знаю. Де ж таки! Гину тут на безлюдді, в селі. Сиди цілий день, як заклята, нема з ким і слова мовити. Правда, увечері гості приїздять, але то такі гості!.. Вони вже мені обридли. Та мені тут все обридло: і садок, і сей дім, і квітки. Все у нас таке нецікаве, от хоч би й сі квітки. Хто ж видав, насадити таку силу сих лелій, та ще й білих! Якби хоч лелії які цікавіші – рожеві чи пасаті, а то… Вже білі лелії можна знайти у кожному міщанському, та навіть у хлопському садку. А пахнуть як, аж в голові морочиться, жодної делікатності нема в тих квітках. Піду звідси, а то ще гірше голова розболиться! – І панна пішла знов у палац, причинивши з досадою двері.

Лелії так стало шкода своїх погордованих сестриць.

– Шкода мені вас, дуже шкода, – мовила вона до них, – та що робити, коли я не маю сили перенести вас звідси куди-інде. Нічого я вам не пораджу, мої безталанні.

Лелія пройшла стиха біля всіх лелій, журливо дивлячись на них, коло крайнього кущика вона спинилась.

– А де ж моя сестра наймолодша? – спитала, показуючи на порожнє місце скраю.

На відповідь лелії знову забриніли:

– Немає сестриці, немає – в іншому садочку процвітає. Віддала сестрицю нашу панна: випросила дівчина Мар'яна, за щиру свою роботу влітку випросила щонайменшу квітку. Немає сестриці, немає, – в іншому садочку процвітає.

– Треба буде її відвідати, як там вона в іншому садочку мається, – мовила Лелія і хотіла ще про щось розпитати, але Павлусь попросив летіти далі. Сказав, що йому тут невесело, – лелії засмутили своїми розповідями.

– Ну, то полинемо у велике місто, там, може, щось веселіше побачимо.

Лелія знялась вгору, і в одну мить Павлусь побачив велике місто, широкі вулиці, блискуче світло, розкішні крамниці, а на вулицях, – що того люду! Люди метушаться, – ті сюди, ті туди, аж в очах миготить! Павлусь і Лелія тихо полинули понад юрбою і придивлялись до крамниць, там-бо у вікнах було виставлено багато всякого дива, там і ляльки, там і цяцьки, там і ласощі різні, і золоті оздоби, і сукні коштовні, і книжки з малюнками… та де! Всього ані списати, ні переказати, що там було!

Лелія спинилась біля одної дуже великої крамниці, там в освіченому вікні стояло багато квітів. Хороші то були квіти! Яких тільки там не було, – всякі були, які лиш є на світі!

Були навіть такі, яких ніде не буває… Рожі, лелії усяких барв, конвалії, фіалки та ще якісь дивні, сріблясті й золотисті квіти, хто їх зна, як і звуться. І всі ці квіти у віночки звиті та в пучечки пов'язані, а деякі так галузками порозкладені, та все такі розкішні та красні, аж сяють.

Павлусь аж руками сплеснув:

– Ох, які ж красні квітки. Я таких ще й не бачив.

– А от я тобі покажу, коли хочеш, де їх роблять, – і Лелія знялась вгору з Павлусем, аж на четвертий поверх тої ж таки самої кам'яниці. Павлусь глянув, бачить, – якась кімната з голими стінами, брудними, серед хати довгий стіл, нічим не накритий, а на столі купа різних шматок, дротів, бавовни, ниток, стоять слоїки з клеєм, в них повстромлювані квачики, в мисочках розпроваджені фарби різні, позолота, і всього того так багато, всюди такий нелад! За столом, на лавках, сидять дівчата, убрані по-міському, але надто вбого, запнуті брудними хвартушками; кожна дівчина має ножички і багато маленьких щипців, колодочок, лещаток; перед кожною дівчиною лежить купа отого шмаття та дріб'язку.

Одні дівчата витискають гострою машинкою листя та пелюсточки, другі вправляють дроти в те листя, треті фарбують, четверті крохмалять, завивають та розправляють, п'яті роблять серединки з бавовни та ниток, а останні вже клеять пелюсточки докупи і роблять з них квітку, востаннє підмальовують, поправляють, закручують – і квітка готова.

Дівчата роблять мовчки, хутко, не одриваючись од роботи. Вони не уважають, що кругом такий бруд і нелад, руки в них забруднені фарбою та клеєм, – їм нема часу на то уважати, вони звикли до сеї роботи. Вони не уважають, що важко потомились, поблідли від сидні в душній хаті за марудною роботою, що в хаті тхне фарбою та клеєм, аж дихати важко, – їм нема часу на це уважати. Аби робота йшла хутко, аби їм більше зробити, бо яка робота, така й плата! Та якби ж так, а то плата ще й менша від роботи. А он біля дівчат походжає найстарша робітниця, вона наставлена, щоб глядіти, аби хто чого не зіпсував чи не вкрав, аби робота йшла сквапно та справно, – треба статкувати.

В кінці стола дві дівчини, схилившись над роботою, стиха розмовляють, бо найстарша далеко, не почує.

– Ой, серце Катрусю, – говорить одна, вправляючи дріт в зелений листок, – ой, як мені хочеться їсти, просто аж руки трясуться!

Тож-то від самісінького ранку нічого не їла! Прийшла я сьогодні пізно на роботу, – і сама не знаю, як се я так спізнилась! Та от, мене не пустили обідати, та ще й кажуть, що не заплатять за сей день нічого. Нащо, мовляв, спізнюєшся! Ой, біда, та й годі…

– Правда, що біда, – відповіла друга дівчина, – а от я, то вже ніколи не спізнюся на роботу, хіба що вже…

Ой, мені лишенько, – скрикнула раптом і оглянулась на той куток хати, де була найстарша.

– Що тобі, Катрусю? – запитала товаришка.

– Цить, цить, а то ще почує. Ой лихо, що я наробила, – та я ж миску з фарбою перекинула, скільки шмаття поплямила! Що ж мені тепер буде? Пропала моя плата. Мовчи, серденько, нікому не кажи, може, воно так минеться!

Але найстарша побачила, що там в кінці стола щось не гаразд, і вже біжить до дівчат.

– А що тут уже накоїли? Га!.. – гукнула вона, та так грізно та голосно, що Павлусь аж затремтів.

– Ой, Леліє, – скрикнув він, – неси мене звідси, я не хочу тут бути. Тут погано, бридко, страшно. Лелія миттю спустилась на землю.

– Може, хочеш знову на квітки подивитися, на ті, що у вікні виставлені? – спитала вона.

– Ні, ні, не хочу, я зовсім тут не хочу бути, в цьому місті, не треба мені цих бридких квіток, я хочу додому, до мами!

– Ну добре, додому, то й додому, а от тільки я ще хотіла би полинути до своєї молодшої сестриці, що росте у селянки в садочку, – як-то вона там мається!

– Мені, Леліє, вже не хотілось би нікуди летіти, але, як вже ти так хочеш… Тільки не будьмо там довго!

– Ні, ми туди ненадовго.

Лелія полинула швидко, швидко. Павлусь бачив, як миготіло світло по вулицях міських у нього під ногами, як поспішалась та метушилась юрба людей… Хвилиночка – мить – і вже зникло місто. Здається, хутко летіли, однак Павлусь побачив, що вже день займається і світло рожеве ранньої зорі бореться з блакитним світлом місяця. Лелія тихо спускається додолу біля якоїсь маленької, низенької похилої хатинки. А се ж хатина знайомої дівчини Мар'яни, – Павлусь зараз пізнав. Се ж його рідне село, а дівчина – їх сусідка.

Павлусь не раз у неї бував. Он і грядочка з квітками – така малесенька, а чого там тільки нема: і чорнобривці, і тоя, і любисток, і рута, й канупер, і м'ята кучерява, ще й повної рожі кущик невеличкий, та все те барвінком хрещатим обплетено.

Посередині росте біла лелія.

Видко, що господиня за лелію дбає, – обполола чистенько, ще й прутиками обтикала для захисту. А лелія ж то розцвілася, – напрочуд!

Онде ж і господиня сама, вона походжає поміж квітками, Мар'я-на-дівчина, а за нею ходить її братик, білоголовий хлопчина, і носить збан з водою, Мар'яна показує йому, де поливати, а він поливає. Могла би вона й сама теє зробити, та знає, яка то утіха для малого брата, коли вона дозволить йому помагати.

– Слухай, Івасю, – озвалася Мар'яна до брата, – ти ж добре полий оцю білу квітку. Вона зветься лелія – знаєш? її треба добре поливати, бо вона недавно пересаджена, то треба, щоби прийнялась. Та тільки ти помалу, щоби не зломив часом. Або дай, краще я сама поллю!

Івась не хотів було дати збанка, але Мар'яна таки полила сама свою дорогу квітку.

– А правда, Івасику, чи моя лелія хороше пахне? Правда, хороше?

– А невже ж ні! – мовив хлопчик, нахиляючись обережно над квіткою. – Вона краще пахне за всі квітки.

– Ото ж то, – втішно сказала Мар'яна, – отже слухай, Івасику, я от зараз піду на роботу, як поснідаємо, а ти тут наглядай, щоби кури в квітках не греблися та щоби хлопці часом не зламали моєї лелії. Будеш глядіти?

– Буду.

– Ну, то добре ж, як будеш глядіти, то я тобі яке пуделочко або цукру від панів принесу, а як не глядітимеш, то буду гніватися на тебе, бо ти знаєш, яка то квітка! Як цю зломлять, то де я другу дістану?

– Добре, добре, буду глядіти. Мар'яна з братом, розмовляючи, пішли в хату снідати. Тоді Лелія з Павлусем приступили до білої лелії.

– Здорова, люба сестрице Леліє, – забриніла вона, вгледівши їх, – де ти літала, де ти бувала? Чи моїх сестричок не видала?

– Видала, видала і про тебе розпитала.

– Як же вони маються, мої сестриці, мої любі жалібниці? Чи згадують про сестру молоденьку, про лелію біленьку?

– Згадують, згадують, щодня плачуть по тобі.

– Нехай же не плачуть, нехай не ридають, тільки нехай добрим словом спогадають. Я ж тут маю таку вигоду, як ще не мала зроду. Що мені в дівчини краще, ніж у княгині, мені в цій квітниці краще, ніж цариці, – красую, пишаю, лишенька не знаю! Моя люба Мар'яночка краща мені, як сестричка, – як на неї подивлюся, мов до сонечка всміхнуся. А дівчинонька Мар'яна щовечора і щорана мене підливає, поле, доглядає. Ще сонце не сходить, а вже моя господиня з хати виходить. Вийде, моє серце, ухопить відерце, біжить до криниці, набере водиці, щоби було чим поливати квіточки в квітниці. Як нас поливає, то кожного ранку співає веснянку: «А в тому саду чисто, метяно, ще й хрещатим барвіночком дрібно плетяно».

Бринить голосочок, як срібний дзвіночок, по садочку лунає, та вже й соловейко, що співа раненько, так співати не здолає. Пісня до роботи додає охоти, а Мар'яні вдень не до гуляння, – на роботі з ранку до смеркання.

На чужому полі ніжки натомила, на чужій роботі ручки натрудила, на чужих городах цілий день полола, бур'яном колючим руки поколола. Ой то ж натомилась, як прийшла додому, то аж похилилась. Стала приступать їй до серця досада…

Глянула на мене: «Ти ж моя відрада! Ой, ти ж моя мила, лелієчко біла, як же цвітеш пишно, як я подивлюся, так мені з тебе втішно! Я ж то тебе, квіточко мила, за свою працю заслужила, на свою долю посадила, – рости ж, леліє, розкішна, красна, щоб була моя доленька щасна».

Лелія слухала та всміхалася радісно, так-то вже вона раділа, що її сестриця така щаслива і така мила своїй господині.

Приступила вона до сестри, торкнула її своєю квіткою, що мала в руках, і промовила:

– Рости ж, леліє, розкішна, красна, щоби була доля щасна!

Раптом та молоденька лелія виросла висока, висока, квітки на ній дивно розцвіталися і спалахнули світлом сріблясто-рожевим, на листі засвітилася діамантова роса і різними барвами замиготіла, заграла і зникла.

Павлусь глянув, аж він у своїй кімнатці, лежить на ліжку.

– Леліє! – скрикнув він. – Я ще не хочу додому, я хочу знову у той садочок, неси мене!

Лелія стояла перед ним рожева, мов хмарка на сході сонця.

– Ні, любий, – мовила, – нехай іншим разом, на сей раз досить, мені ніколи, ще маю багато роботи. Он вже день. Прощай, будь здоров!

Лелія торкнула квіткою, потім нахилилася, поцілувала, кивнула голівкою і зникла. Павлусь простяг до неї руки, хотів голосно гукнути і… прокинувся.

Дивиться, аж сонячний теплий промінь падає просто йому в очі, а над ним стоїть його мама і цілує його в чоло, промовляючи:

– А ти вже встав, прокинувся! Моя люба дитино! Ну, як же маєшся?

– Добре! – відповів Павлусь, обнімаючи її, – зовсім добре… А знаєш, мамочко, який мені гарний сон приснився? Мені снилася Лелія.

Юрій Федькович

Від чого море солоне

Кождий з вас чув, що вода морська солона така, що з неї навіть сіль роблять, а то так, що будують на побережю лотоки і у ті широкі або мілкі лотоки пускають повно морської води, котру від моря загатою відтинають. Відгачена вода схне на сонце, а як зовсім висхне, то лишається біла сподовина, а се є морська сіль. Але она не є така добра, як наша копана та варена сіль, бо береться трохи пригірка, як то чути у оселедцях, котрих понайбільше морською солею насолюють.

Від чого море таке солоне, того ніхто не може зміркувати, і лиш тільки знаємо, що єсли би Господь Бог був не посолив, то би ніхто не міг і жити на світі, бо вода у нім, не мавши такої прудкої протоки, як наші ріки, скоро би ся зіпсувала і увесь воздух так зачутила, щоби, здається, і одно диханіє не могло у нім жити. Але казка, яка-то она вже за себе зроду вигадлива та химерна вдалася, знає кождому раду і причину, отже ж собі на збитки та навдивовижу усім ученим людям про тото так уповідає.

Був собі дуже-дуже давно один стрілець, та був він такий бідний, що, окрім жінки та з півклані здорових та веселих діточок, нічого а нічого не мав; і з того лиш жив, що собі, бувало, в лісі застрілить. Але ловецька комора, як тої приповідки, худа, бо часом то біжить ему все під кріс, а часом знов то ходитиме і два, і три дні по дебрах, та хіба ворону або сороку вздрить, а часом і то ні. Отак лучилося раз і нашому стрільцеві, що ходив цілу божу велику днину оперед Івана Купала по лісах, та навіть і ласочки не видів, не то що. А тут дома діточки їсти пищать.

Ходить наш стрілець лісами, що ходить, ходить, то ходить, аж тут уже і сонечко сідає, уже вечоріє, а він сам так зголоднів та так утомився, що вже і поступитись не може, аж тут і чує, як щось недалеко від него у лісі гукає: Туре, туре, лихої натури, на Купала зі скали виходиш, всякій паші много шкодиш. Але хто уб'є тя з лука, буде жити, як той дука: бо Даждбог є світа і сонечка пан, платить за заслугу, що хоче хто сам!»

Як наш стрілець сі слова учув, так дуже переполошився, бо ще від свого покойного батька чув, що уночі оперед Івана Купала у сім лісі щось несамовите ходить. Але він собі думає так: «Мені все одна-ко, чи загину з голоду, чи від нечистої сили. Але мені раз циганка ворожила, що я опе-ред Івана Купала уночі собі велике щастє добуду». От і пішов він на голос у ліс, а той голос своє гукає.

Приходить наш стрілець ближче, дивиться – таже се лісовик з зеленою, як трава, бородою до нього промовляє:

– Не бійся, стрільче, бог з тобов! Я знаю, що твої діти дома з голоду погибають і тобі самому з голоду аж цигани привиджуються. Якби ти хотів мені у однім ділі послужити та мене послухати, то був би і ти, і твої діти щасливі, поки вашого житя. Роздумай же собі та розміркуйся, бо я тебе не хочу силувати.

– Що ж мені тут много думати та міркувати, – каже стрілець, – скажи, що маю робити, так я зроблю, аби лиш у моїй силі отеє. Мені однако гинути!

– Не бійся, чоловіче, бог тобі поможе. Як підеш право отсим плаєм, так зайдеш на опівніч в одно таке велике кітлище, що тобі здаватимеся, що ти на кінці світа, такі великі та страшні скали там стоять. Але ти сховайся у затінок за одну скалу та тримай лиш лук свій напоготові, бо в саму опівніч створиться скала і вийде з неї страшний зелізний тур з огневими очима, аби, як скоро папороть зацвіте, увесь єї цвіт спасти, щоби людям ніякого хісна з него не було, бо ти знаєш, що як хто дістав би справдешного того цвіту з папороті, що лиш на Івана Купала уночі процвітає, то знав би геть усе, що є на світі. Але ж бо під землею жиє огневий Змій – цар поганий, що у него на зелізнім току град молотять. Він-то є великий ворог усіх людей і всего добра, отже і пускає на Купала в опівночі свого найлютішого тура, щоби кожде зело і кождий цвіт спас. Того тура ти маєш сеї ночі з твого тугого лука застрілити і мені з него серце принести. Як се тобі вдасться, то будеш мати нагороду, яку сам схочеш. Але квапся, щоб не опізнитись!

– Більше нічо? – каже стрілець. – Коли ж так, то дожидай мене тут, а я принесу тобі серце з того проклятого тура, бо і я давно вже чув, що він велику пакість на світі творить. Я знаю до свого лука таку при-мівку, що не лиш поганий тур, але і сам Змій, цар вогняний, перед ним не утік би.

– Не журися тим, що я тебе не буду ждати, – каже лісовик, – але пильнуй свого діла. А ще на тобі і отсей корінчик та тримай єго під язиком, бо з тим бісовим туром вже не такі собі рицарі накладали, як ти отеє, що з голоду ледве світа видиш, та всі роги покотили. Но я тебе люблю, бо ти горівки не п'єш та неділеньку святу чтиш; за тото даю тобі отсей корінчик – він тобі у пригоді стане. Лиш біжи, щоби не спізнився. А ще на тобі отсю грушку; з'їж єї по дорозі, то такий зробишся ситий та дужий, якби з-за панського стола встав!

Все так сталося, як лісовик казав.

Як скоро наш стрілець грушечку з'їв, так зробився такий дужий та легкий, як вітер, що за годинку і в кітлищу став. Але тут не були жарти, бо тілько що спостиг стрілець за один великий камінь стати та лук свій напружити, аж тут як загримить скала, як вискочить зе-лізний тур, як сипне вогнем, та право на стрільця, аби єго на грузь розмісити!. Аж тут – годі! – упав на коліна та лиш заревів не своїм голосом: «Гой, гой! – каже, – не таких-то я рицарів зі світа позгонив, що і ворон кості їм не заніс, та аж тепер прийшло мені від такого гинути, що трохи і сам з голоду не загиб. Але то мені все так той проклятий лісовик приспособив, котрий доти шпирав, аж доки такого собі стрільця не вишпирав, що і горівки не п'є, і неділю шанує, – но коли вже так, то стріляй добре, а стріляй у саму звізду на чолі, щоби хоть довго не карався!» Тур не спостиг сі слова зречи, аж лежав уже без душі, бо стрілка всадилася єму аж по саме перо у зелізну голову так, що ніхто би єї вже був відти і не видобув. Але стрілець наш, не много гадаючи, витяг ніж, розплатав турові груди, вирізав з них серце, сховав у свою ловецьку торбу та й справився назад у дорогу, аж лісовик уже і сам тутки.

– А що, – каже, – опорав?

– Авжеж, – каже стрілець.

– Тепер же слухай, – каже лісовик до него. – Іди право отсим плаєм, що межи скалами в'ється, а той корінець, що я тобі дав, так тобі послужить, що за малу годинку станеш на шкляних горах у кришталевих дворах пресвітлого Даждбога. Єму подай серце. А як він тебе питатиме, що ти за твою прислугу у него правиш, то проси єго, щоби тобі позволив вибрати собі у єго світлицях, що тобі самому вподобається. Як же ж він тебе стане водити світлицями та тобі всяку всячину показувати, то не бери ні золота, ні срібла, ні дорогого каменя, хоть аби тебе як кортіло, але жди, аж доки не заведе тебе в одну світлицю, де нічо інше не буде, як лиш самі машини. Тут же, дивися добре, стояти буде в однім куточку млинчик, не більший, як ті млинки, що діти собі часом на потоках будують. Сего млинчика проси собі у Даждбога, а проси єго дуже, бо він не буде хотів тобі єго дати, буде казати, щоб ти собі брав і міх золота. Але ти уприся таки на млинці, то він тобі єго дасть наконець. Розумієш?

– Та вже розумію, – обізвався стрілець, шкробаючися в голову, – але що мені по млинцеві? Хіба я тим голодні діти погодую або своїй старій рот заткаю, як верну з порожнов торбов та з млинцем домів? Дала би она мені млинця, не бійся, а то такого, щоби мені єго ні ти та ні сам Даждбог не відтулив. Ти ще, мабуть, моєї старої не знаєш.

– От плетеш, та і сам не знаєш що, – каже лісовик, – хіба ж я тобі не казав, що я тебе люблю за тото, що горівки не п'єш та неділі шануєш? Дістань лиш той млинчик, а відтак не журися, ми твою стару вдобрухаємо. Спіши лиш, щоби-сь на шкляних горах став, заки ще Даждбог рушить зі сонечком світ об'їжджати, а то пропав би увесь твій труд. Біжи ж!

Стрілець пошкробався ще раз у голову та хотів щось казати, але лісовик ухопив єго за прошивку та і натис у плай, давши ему ще здоровий кулак у потилицю на дорогу, а то такий, що і нестямився неборак, як став і на шкляній горі, і у кришталевих дворах Даждбога, що саме тогді збирався зі сонечком виїжджати. Як же ж уздрів він стрільця з туровим серцем, так і врадувався велико, та й став у него питати, яку він нагороду собі хоче, а той став усе ему так казати і так робити, як єго лісовик учив. Як же ж уперся він на млинці, то уперся так, що ніщо було вже робити, так Даждбог до него і каже: «Ну добре, на ж тобі отсей млинець, але уважай, що з ним робитимеш, бо ви, люде, ніколи не знаєте з вашого щастя користати, але всігди таке з него зробите, що найбільше щастє вам у найбільше нещастє переводиться». Се сказавши, упхав єму млинець у торбу, аж тут як ударить грім! Наш стрілець упав неначе неживий на діамантові помости у кришталевім дворі світлого Даждбога на шкляних горах.

Чи мало, чи довго він так без пам'яті лежав, аж тут промітуєся, аж він уже не в Даждбожих теремах, але у себе дома, під вікном на приспі.

«Гм, – думає він собі, – хіба ж отеє не дивний та не чудний мені сон снився? Такий, мабуть, і розумній моїй жінці ніколи не сниться! А претці таки се не сон був, а правда, бо ось у торбі і дивний той млинець, а під язиком корінець, і в потилиці чую ще добре той кулак, що мені єго лісовик на дорогу дав. Але що мені з него? Який сам зроду дурний та божевільний, такого другого дурня послухав, того лісовика з зеленою бородою!. Не лучче ж було мені набрати повну торбу золота або діамантів, як правити отсю пусту забавку, та ще за ню і такого грому від Даждбога вислухати, що мені виділось, що мене моя стара отеє так гарно макогоном уцідила, як то она часом з примхи любить! Гай-гай!. Але треба іти сей млинчик де на смітє кинути, а то як стара вздрить, то не бійся, що не тямитиму до нових віників!»

– Капустяна ти головко, – обізвався єму лісовичок з-за плечей, – чи ти би лиш діправди отсей премногоцінний млинок на яке там небудь смітя не кинув? Гай-гай, які ж то ви, люде, дурні! Хіба ж ти не знаєш, що сей млинець має таке до себе, що як скоро ним лиш покрутиш, так млинчик тобі зараз і намеле, що би твоя душа не запрагла. А як схочеш, щоби твій млинчик станув, так лиш скажи: «Млинчик, млинчик, ну же стій, бо так хоче мельник твій!», – се сказавши, знимидів лісовик, а наш стрілець, як зроду не лінивий був, так зараз взявся до свого млинця: «Змели мені зараз тут такий замок красний та дорогий, аби такого і в царя не було, у тім же замку золота, та срібла, та всякого добра повно а повно, а наоколо замку усілякі сади, та квіточники, та водостоки, та холодки, а то все у золотих парканах треба!»

Млинчик лиш заторкотів, і відразу сталося усе, що він казав і як він хотів, – і замок, і городи, і сади, і усе так дійсно, як він се собі бажав, навіть і такий зелізний паркан з позолоченими головками, як у самого губернатора у Львові.

Наш стрілець аж нестямився з радощей! «Таже се добре! – думає він собі. – змели мені зараз так, щоби мені і моя стара, і мої діти лежали собі у шовкових перинах та у золотих ліжках, і то всі у тоненьких білих сорочках. А коло них аби стояло сто служниць напоготові, і то з усілякими шовковими та дорогими уборами, з такими, аби їх і в цариці не було. А я сам аби став у такій дорогій ловецькій уберії, в якій ходить сам цісар».

Млинчик лиш заторкотів, та й усе сталося на млі ока, і ще краще, як він сам собі се думав.

Млинчик, млинчик, ну же стій,

Бо так хоче мельник твій!

Млинчик і став. Тогді увійшов наш стрілець у замок і не міг начудуватися та надивуватися усьому гараздові та всім припихам, які він тут уздрів!. Таке ему навіть і не снилося! Стара єго аж пихтить у шовкових перинах, а діточки аж рученятка порозкидали на білих, як лебідь, подушках!

Стрілець наш махнув тихонько на челядь, аби мовчала, а сам пішов гледіти трапезної світлиці, бо хоть і з'їв він від лісовика грушку, то однако ж від того кулака, що дістав був від него у потилицю, знов ему зголоднілося, а то, мабуть, чи не дужче, як учора на підвечір у лісі, бо се вже і днинка зробилася, і сонечко уже сходить, таке ясне та рожеве!

Найшов він і трапезну світлицю, але що з того? Кедрові великі столи стояли рядами, позастелювані білими та тоненькими, як папір, обру-сами, а на них стояли самі золоті, та срібні, та кришталеві миски, та 4\3 полумиски, та блюда, всякі знаряди, як у якого царя, але усі порожні! Так він зараз до млинця: «Змели мені зараз тут усілякої панської страви та лакіток і ласощів, щоби аж столи повгинались! А для моєї старої намели повну оту велику миску пирогів з сиром та з шкварками, але так, щоби у сметані аж плавали, бо она нічого так у світі не любить, як пироги в сметані! Оногди у кума Андрія на хрестинах як ухопила зненацька один пиріг, то так їй в горлі став, що мусив я їй чимало кулаків у потилицю надавати, доки аж песій пиріг пішов собі туди, куди ему треба! А змели так, млинчику, аби на обід прийшов до мене і кум Андрій з кумов та з усьою родиною, і кум Панько з усіма, і кум Дмитро, і Василь, і Петро! А Дмитро аби приніс сюди той свій золотий топірчик, що я в него в-же два роки як торгую, та годі з ним сторгуватись, бо тілько за него править, що і цар би за него тілько єму не дав. Але нині мусить він мені єго продати, хоть аби там не знати що!»

Ще стрілець се і не проказав гаразд, аж уже і все так сталося, як він хотів. Яка вже тут страва не поставала на усіх столах! А у найбільшій мисці не пироги тобі, ні! аж плавають у молоденькій сметанці та в свіжих шкварках!. А ось вбігає вже і єго стара, Солоха отеє, з усіма діточками, що так за нев, як ті бджоли за матков, і рушили!. Солоха ж зараз до стрільця, свого мужа отеє:

– А се що, Семене? Чи ти лиш се дістав сеї ночі з папороті цвіту? Я сама себе не тямлю! Чи отеє я лиш з ночі з лободов якого дурману не наїлась?

– От заткайся, стара, та сідай борше до пирогів, доки ще гарячі, а то вистигнуть! – каже стрілець. – Уповідати буде і відтак час, як собі покуштую отсего печеного поросятка з начиночкою. Бо хоть і от-сей солонинков шпікований та у квасній сметанці жарений зайчик не на вбій, то все я таки до печеного поросятка з начинкою, кат мене не взяв! Та лиш не квапся, стара, так дуже, як оногди у кума Андрія, аби не було знов так… Лиш не сердься так зараз, прошу тя, бо ти знаєш, що нині Івана Купала, так зараз і повен двір гостей навалить, а Дмитро з тим своїм красним топірчиком также. А слухай, на подвір'ю вози заторкотіли! Се вже они, се наші гості! Але ти не вставай! Сиди собі лиш за столом коло пиріжків, а я піду їх тим часом зустрі чати та їх право сюди уведу. Тож-то вже будуть дивитися на твої коралі з дукатами!.

Як тут гості посходилися, як они віталися, як дивувалися та як випитувалися – то много би оповідати, та ніщо слухати. Тілько лиш скажу, що всі собі добре підхмелилися, навіть і наш стрілець, хоть і не горівкою, але годованими угорськими винами. І Дмитро став тог-ді і казати до него:

– Гай-гай, куме Семене, які-то ви щасливі! Коби мені ваш млинець, то знав би я, що з ним робити!.

– А що ж би ви з ним зробили, куме Дмитре?

– Я би зараз біля вашого замку зробив собі велике море з приста-нев, а в тій пристані такий гарний корабель, аби такого і-не було на світі, з усіма стерниками, керманичами, матросами, доста того, з усім а усім знарядом. Я сам зробив би ся калфов того корабля та собі хоть до осені тим голубим морем погуляв! О, ви не знаєте, куме Семене, яка тото розкіш по тім синім морі без краю гуляти!

– Ба, я волію собі вже з тугим луком або з ясним кресом по тих темних дебрах. Але що ж робити? Кождому своя охіть. А що дасте ми, аби я вам свого млинця позичив до осені?

– Топорець!

– Давайте сюда!

– Тут маєте!

– Ось вам і млинець. А як схочете, аби він вам і море, і корабель, і що схочете намолов, то лиш покрутіть.

А Дмитро як був зроду прудкий та ще до того і трохи підхмелений, так зараз і закрутив млинцем: «Змели мені так, аби я зараз серед моря зробився калфою у найкращім кораблі геть з усім знарядом!»

Так відразу і став він серед моря у пишнім кораблі з гордими кафта-луками та пишними парусами, а около него вся служба і та старшина корабельна, що ему так низько і кланяється, звичайно, як своєму кал-фі. А він так згорда і промовив до них:

– Ну, хлопці, тепер підемо хіба снідати?

– Авжеж, пресвітлий калфо, – каже корабельний староста, – суте та пресуте сніданє на столі, але що з того, коли хоть усего є в кораблі, чого душа бажає, а лиш одного нам брак.

– А то чого би? – питає гордий калфа та й ухопив за свій млинець.

– Солі, світлий пане!

– Солі? – аж зареготався Дмитро.

Господи! Як не заторкотить наш млинчик, як не стане сипати солі! Так сипле, так сипле, як з міха, аж тут і стали стерники кричати:

«Годі вже, годі тої солі, а то затопить зараз цілий корабель!» Настрашився і калфа наш гордий, – але що було робити? Він знав промовити до млинчика, аби рушив, а не знав, як єго зостановити. Отже, ніщо було діяти, мусили той коштівний млинчик з корабля у море кинути, а то був би цілий корабель затопив. Але млинчик ще і у морі меле собі ту сіль; для того ж то море, таке водно солоне і до сьогоднішньої днини, і буде собі солоне, аж доки якому розумнакові не вдасться того млинчика з моря видобути.

Іван Нечуй-Левицький

Два брати

Водному селі жив собі убогий чоловік Петро Клепало з жінкою Марусею. Вони мали двох синів парубків. Старший звався Юрко, а менший Улас. Обидва брати були схожі лицем, чорними високими бровами та чорними кучерями. Обидва були гарні, високі, рівні станом, та не схожі вони були душею. Юрко був розумний, хитрий та підлесливий. Улас любив мовчати і не любив нікому кланяться та кориться.

– От люба в нас дитина Юрко! – часом говорила Маруся до чоловіка. – Приязненький та ласкавенький, хоч у вухо вбгай; а про Уласа не знаю, що й казать.

– Та й я не вгадаю, що воно за людина, – говорив старий Петро. – Чи він дуже розумний, чи дуже дурний; чи він добрий, чи бундючний, чи лихий. Мовчить собі та й мовчить. Хоч і увивається коло роботи добре, але якийсь неласкавий вдався: не поклониться, не подякує; все поглядає на людей або скоса, або спідлоба.

А Юрко все запобігав ласки в батька та в матері, та підлабузнювавсь до їх.

Тільки оце стара було позіхне, Юрко вже й подушку підкладає їй під голову. Заплямкає мати після обіда губами, Юрко вже й подає кухоль з водою. Чи хоче батько вийти з хати, Юрко за свиту та й накидає батькові на спину, ще й двері одчиняє. А Улас стоїть, насупившись, та тільки поглядає скоса.

Ото раз старий Клепало занедужав. Юрко питає в батька: «Чи ви, тату, дуже слабі? Може б нам покликать попа, щоб вас висповідав».

– Та не треба, сину! Я не дуже слабий.

Батькові стало гірше, а Юрко знов до його: «Тату, ви дуже слабі; я вже сказав майстрам, щоб робили вам дубову домовину…»

– Постривай лишень! – сказав старий. – Ще я не вмираю. Це, мабуть, ти задля того до мене такий добрий, щоб я одписав тобі, а не Уласові, хату та грунт.

Ото батько одужав, постеріг Юркові хитрощі та й каже:

– Ти вже аж надто добрий до мене: аж переборщив. Йди собі кудись на службу, бо мені ніяково тебе і в хаті держати: може, ти мене й отроїш.

Юрко взяв одежу, взяв харчі, а Улас каже:

– Коли ви, тату, проганяєте старшого брата, то проженіть заразом і мене, бо я його брат. Я не хочу, щоб він нарікав на мене й поневірявся десь по людях.

– То йди собі й ти за ним, про мене, й світ за очі. Од тебе ніколи не почуєш ні ласки, ні доброго слова, – каже старий.

Ото одяглися брати та й пішли собі в світ шукати долі, йдуть вони день, вийшли на великий тракт. Понад шляхом стоять стовпи, на котрих були написані верстви. Як тільки вони дійдуть до стовпа, Юрко здіймає шапку та й кланяється до стовпа.

– Нащо ти кланяєшся стовпам? – питається в його Улас.

– А для того, щоб не забутись, як треба кланяться людям, – каже Юрко, – бо як будеш гнути спину перед людьми, то всього добудеш.

– Гни спину, коли вона в тебе гнучка, а в мене спина цупка, неначе дубова: ніяк не гнеться.

– Бо ти дурень: не знаєш людей.

Йдуть вони та йдуть. Заходили в села, напитували собі служби. Але села були вбогі, і ніхто їх не найняв. Ото третього дня прийшли вони в одно здорове село. В тому селі хати були здорові, люди заможні. Брати зайшли до одного багатого хазяїна й стали в його за наймитів. Хазяїн послав їх у поле з волами волочить. Улас цілий день волочить, а Юрко ляже собі в холодку під дубом та й спить.

– Волочи ти, дурню, за себе й за мене, а я одпочину, бо я старший, – каже Юрко.

Ввечері вертаються вони з боронами до хазяїна. Юрко помочить вид та руки водою, замаже їх трохи землею, неначебто руки пилом припали од важкої роботи на ріллі, та й іде за волами.

– А що? Чи всю ниву заволочили? – питає хазяїн.

– Всю, хазяїне! – обзивається Юрко, знявши шапку та ще й поклонившись. – Так працювали, аж сорочки потом пройняло.

Улас стоїть та тільки лупає на брата очима.

«Та й гарний же та робочий оцей Юрко. Я радий за його хоч би й дочку свою видать», – думає собі хазяїн.

Юрко постеріг, що він сподобався хазяїнові, та давай запобігать ласки в дочки. Дочка була дуже гарна на вроду дівчина. Він тупцяє коло неї, у всьому допомагає: і відра їй несе з водою од криниці, і дров у хату внесе, ще й у печі затопить.

Але раз якось хазяїн нагодився ненароком в поле. Дивиться він: Улас робить, а Юрко спить, вивернувшись під дубом. Хазяїн збудив його, торсонувши за бік. Той не розібрав спросоння, думав, що то його будить брат, та давай лаяться:

– Йди, – каже, – собі к дідьку! Роби сам отому дурневі-хазяїнові, бо ти й сам зроду вдався дурний, а розумний нехай виспиться досхочу на всі чотири боки.

– То це ти так пильнуєш! – крикнув на його хазяїн. – Цур тобі, пек тобі! Йди собі, наймайся будлі деінде, бо мені такого великорозумного наймита не треба.

Ото прогнав хазяїн Юрка, а Улас собі пішов слідком за ним, бо не хотів кидати брата на одчай божий.

Пішли вони далі. Перейшли через широкі степи й зайшли в гори, в інше царство. На степах та в горах люди жили в шатрах та в землянках, пасли незліченні череди товару та отари овець. Одного ясного гарячого ранку прийшли вони до здорового озера. Густий ліс вкривав гори понад озером. Дивляться брати, коло самого берега на зеленому горбу, під старими дубами стоїть маленький палац з білого мрамору, неначе цяцька; од палацу до самої води спускаються білі мраморні східці, неначе розстеляється по траві білий широкий килимок. Далеко за озером в тумані біліють високі стіни, а за стінами піднімається здоровий золотоверхий палац.

Юрко та Улас заглянули в мраморну хатину; там нікого не було. Двері були одчинені. Через кругле віконце в стелі, через рожеве скло ллється зверху рожевий тихий світ і розливається по білих стінах. Вони одпочили в тій хатці, а потім розляглися й почали купаться. Коли дивляться вони, по воді пливе білий лебідь, задерши вгору свої широкі срібні крила, ніби вітрила. Лебідь приплив до них і почав пірнати в воду: то пірнає, то виринає, то знов пірнає на самісіньке дно.

– Чого ти, лебедю, шукаєш? Чи риби, чи зеленої ряски? питає Юрко в лебедя, сміючись.

– Я не лебідь, а лебедиця. Я князівна, – промовила до Юрка лебедиця людською мовою, – отут вчора я купалась з подругами. На шиї в мене було намисто з таких здорових та. дорогих діамантів, що їм і ціни не скласти. А цієї ночі нас обікрали злодії, та я не пам'ятаю добре, чи я загубила намисто, купаючись, чи його в мене злодії вкрали. Хто знайде моє намисто, тому я ладна оддати хоч би й половину свого скарбу.

Юрко зараз кинувся пірнать на дно, щоб знайти те намисто, а Улас стоїть та тільки дивиться на лебедицю. Лебедиця припливла до його близенько, глянула йому в вічі, та й каже:

– В тебе, козаче, такі дивні карі очі, яких я ще зроду не бачила.

Улас осміхнувся та й ухопив, жартуючи, лебедицю за крило й висмикнув одне найбільше перо. Лебедиця крикнула, ойкнула, та й каже до його:

– Ховай же, козаче, в себе це перо! В мене в другому крилі зосталось таке саме друге перо. Як знайдеш мене, то я впізнаю своє перо по другому перу та й піду за тебе заміж! За тебе – і більше ні за кого.

Лебедиця попливла по озері за тихим вітром, піднявши крила, а далі знялась, полетіла до палацу й зникла десь в срібному тумані, між золотими верхами пишного палацу.

Юрко все пірнав, поринав до півдня, трохи не залився водою і нічого не знайшов. Брати одяглись і пішли далі. Улас заховав лебедине перо в себе в пазусі.

Ото йдуть вони далі лісом. Вже настав вечір. Ліс ставав все густіший та темніший. Вони збились з дороги й переночували в лісі, в гущавині. Встали вони вранці й знов пішли блукати по лісі й ніяк не могли знайти стежки або шляху. Блукали вони навмання сливе цілий день. Коли дивляться вони, перед ними знов залисніло озеро, а за озером заблищали золоті верхи палацу. Під високим деревом над озером стояла ніби туманом повита дівчина, вся прозора, в білій довгій одежі, в білому покривалі на голові. Вона була легка, як туман, тільки здорові чорні очі блищали, неначе два діаманти, закутані в тонісіньку мушлинову тканку. Не встигли Улас та Юрко добре роздивитися на ту мрію, вона щезла.

Пішли вони лісом неначе далі од озера, блукали, блукали в гущавині, а надвечір – знов перед ними залисніло озеро, засяли золотоверхі будинки.

– Це нас водить якась сила, – сказали брати.

Під деревом, облита рожевим світом сонця, знов стояла дивної краси висока молода красуня в білому убранні, в червоній шапочці на голові. Над чолом лисніла низка червонців, на яломку стриміло біле лебедине перо. Чорні очі сяли, як зорі. Вона кивала, ніби манила їх до себе рукою, і все йшла до озера. Обидва брати пішли за нею слідком. Вона вийшла на зелений берег й пішла до мраморної хатки. На мраморних східцях двома рядками сиділи панни в білій одежі, одна гарна, друга ще краща. Панна в червоній шапочці пішла до хатки і все манила пальцем Уласа. Тільки що Улас наблизився до сходів, всі панни поперекидались білими голубками, а панна в шапочці стала лебедицею; вони знялись з місця й полинули через озеро та й попадали десь в зелений садок коло золотих верхів палацу.

– Це нас водить в лісі якась сила, – промовив Юрко до Уласа.

Вони знов увійшли в ліс, стали шукать дороги і вгляділи між кущами

маленьку стежечку. По стежечці плигав заєць. Юрко скинув шапку й низенько поклонився йому. Заєць став і витріщив на його очі. Юрко поклонився зайцеві вдруге аж до землі. Заєць набрався сміливості та й каже:

– Ще одколи живу в цьому лісі, ніхто передо мною шапки не здіймав; а це хтось шапку зняв ще й мені поклонився. Еге, ви, хлопці, заблудились в лісі?

– Та заблудились! Вже другий день блукаємо коло цього озера й не знаємо, де б знайти пришиб та переночувать, – каже Улас.

– То йдіть до мене в печеру та й переночуєте, а моя стара завтра виведе вас на шлях, бо я вже недобачаю, – каже заєць.

Ото повів їх заєць до своєї печери. Кам'яна печера була в густих кущах під високими дубами, в скелі. Заєць вплигнув в темну печеру, а за ним ледве просунулись Улас та Юрко. Всередині печера була здорова, як хата, а в куточку ледве була примітна дірка в другу маленьку печеру, де жив заєць з зайчихою. Заєць плигнув у другу печеру. Юрко та Улас і собі полізли за ним. В печері сиділа стара зайчиха й гризла головку капусти.

– Ночуйте, хлопці, в мене, бо в лісі тепер небезпечно: тут почали бродить злодії та розбишаки, – каже заєць. – А що, стара, чи нема чого хлопцям на вечерю?

– Є мисочка горіхів та дві головки капусти, що ти вчора вкрав в князевому городі, – каже зайчиха.

Заєць знайшов під дубом старого черепка, що покинули пастухи, як варили куліш. Улас дістав води з течії, розклав багаття та й зварив капусту. Дістали брати з торбини по шматку хліба, з'їли з капустою, закусили горіхами та й полягали з зайцями спати.

Коли чують вони, опівночі в здоровій печері загомоніли якісь люди.

– Та й велику ж силу грошей вкрали ми в князя! – каже один чоловік.

– Стане нам на цілий вік. Але де ми дінемо оце князівнине намисто з дорогих діамантів? Коли б нас не впіймали через це намисто, – каже другий злодій.

– Продамо по камінцеві жидам. Жиди нікому не скажуть, що крадене. Закопаймо оце все тут в печері в кутку та ще й каменем зверху прикриймо. Тут ніхто не знайде; а завтра вночі вернемось та й заберемо гроші, та й дамо драла, – обізвався тихо ще один злодій.

Юрко торкнув ліктем Уласа. Зайці перелякались на смерть, а стара зайчиха аж зомліла з переляку.

Злодії закопали гроші, засипали землею, прикотили камінь і світом вийшли з печери.

Тільки що почало на світ благословиться, тихий ранковий блиск освітив печеру. Юрко з Уласом скотили камінь в кутку печери, вигребли землю з ями й знайшли здоровий казан з червінцями. Юрко кинувсь насипати червінці в кишені, набрав повну хустку та й каже:

– Тепер, Уласе, забери решту вже ти, бо мені нема куди брати, хіба в рот.

Улас насипав і собі повні кишені грошей. Коли це в казані щось заблищало й осяяло всю печеру: на дні казана лежало дороге намисто: один разок червоних рубінів, другий – синіх, як небо, сапфірів, третій – зелених ізумрудів, а два – блискучих, як роса на сонці, алмазів. Юрко загарбав обома руками те намисто собі. Зайчиха вгляділа намисто та аж підскочила.

– Ой, братіку! дай же мені хоч один разочок намиста, нехай я надіну, то, може, покращаю; бо мій старий вже мене не любить, – каже зайчиха до Юрка.

Юрко засміявся й почепив зайчисі на шию намисто. Зайчиха зареготалась, а заєць каже:

– Не надівай цього намиста, бо як угледить тебе вовк в намисті, то так полюбить, що од тебе й кісточки, й хвостика не зостанеться.

Зайчиха з переляку кинула намисто, побігла в куток та й сховалась в сухому листі.

– Знаєш що, Уласе, – каже Юрко, – вертаймось ми додому з цими грішми та поставимо собі здорові доми, накупимо волів та коней та будемо господарювать.

– Hi, не вернусь і тебе не пущу, бо це гроші чужі, крадені; я не хочу жить краденим добром. Однесім їх князеві, – каже Улас.

– Дурень ти! Зроду дурнем вдався, дурнем і вмреш. Але, справді, треба вернуть князівні це намисто: вона ж казала, що ладна оддать за його хоч би й половину свого скарбу. Може, ми ще більше виграємо, ніж це намисто коштує, – каже Юрко.

– Трудно вам буде доступиться в князівський палац, – обізвався заєць. – Кругом палацу глибока канава, на канаві міст, а на мосту приковані ланцюгами два леви, котрі й день і ніч стережуть палац. Хіба от що зробім: я частенько ходжу в князівську капусту, а туди часом прибігає князівнина кішечка, молоденька, рябенька, з гарним рожевим носичком.

– А ти, старе луб'я! то це ти залицяєшся до молоденької кішки, а про мене вже й забуваєш? мною вже нехтуєш? – крикнула зайчиха та як лясне в морду зайця! Заєць аж вхопився за морду обома лапами.

– Здуріла стара зовсім! – каже заєць. – А ви, хлопці, нашкрябайте на дощечці, що ви знайшли князеві гроші та князівнине намисто, та причепіть до дощечки нитку, а я накину кішці дощечку на шию. Вона однесе князівні, то князівна безпремінно до вас і вийде, – каже заєць.

Юрко вистругав маленьку дощечку, написав кільки слів та й дав зайцеві. Заєць обіцяв ввечері побігти в капусту, а зайчиха вивела Уласа та Юрка на шлях і показала їм, кудою йти до палацу.

Ото прийшли вони до палацу, посідали коло мосту, та й ждуть. Канава широка, стіни навкруги палацу високі: на воротях висока, з визубнями башта; ворота залізні, зачинені й замкнуті трьома замками. Ні ввійти, ні в'їхать! Ждали вони довгенько. Коли це опівдні заграли музики. Одчинилась залізна брама. Леви на мосту заревли. Од ґраток мосту од-скочили залізні клітки й зверху накрили левів. З воріт виїхав князь з довгою сивою бородою в золотій калясі білими кіньми. Улас зняв шапку. Юрко впав навколішки й припав лобом до землі.

– Чого вам треба? – спитав у них князь Чолак.

– Ми цієї ночі знайшли покрадені в вас гроші та оце принесли вам, – промовив Юрко.

– Добре зробили, хлопці. Потривайте ж, я поїду подивиться на своє поле та на свої отари в степу, та тоді й покличу вас до себе.

Незабаром князь вернувся й покликав Уласа та Юрка. Вони увійшли в браму й на широкий двір. Серед двору бризкали фонтани. Коло фонтанів зеленіла трава. Кругом палацу зеленів густий садок, мов старий ліс. Служники покликали Уласа та Юрка, обмили їх, убрали в чисту одежу й повели до князя.

– Ну, хлопці! котрий же знайшов гроші?

– Я! – крикнув Юрко як опечений.

Юрко стукнув лобом об поміст, поцілував край килима під ногами в князя й висипав на килим купу червонців. Улас витрусив і свої кишені.

– Оце всі дочиста гроші, що ми знайшли, – каже Юрко. – Мій брат хотів з грішми вернутися додому, та вже я вмовив його принести до вас та оддать вам.

Улас помаленьку повернув до Юрка голову й тільки липнув на його здивованими очима.

– А я ще знайшов оцю вашу вкрадену річ, – задріботів Юрко, – але, може, не вашу, а вашої дочки.

Він витяг з кишені дороге князівнине намисто й показав князеві. Князь зрадів і простяг руку, щоб взяти намисто. Юрко сховав його в кишеню та й каже:

– Це намисто я оддам тільки тому, чиє воно: оддам тільки князівні в руки.

– Цього, хлопче, не можна зробить, бо тобі князівни не можна бачить. Вона живе в садку, в кришталевому палаці, і тільки царевичі та княжевичі можуть бачить її обличчя.

Тільки що князь промовив ці слова, аж князівна присилає до батька царедворку, щоб дозволив привести до неї того, хто знайшов її намисто: кішечка вранці принесла їй дощечку на шиї.

– Коли так, то неси сам до дочки намисто, а за те, що ви вчинили мені послугу, я вас надарую. Зоставайтесь служити мені в палаці. Ти, Юрку, будеш за старшого над моїми слугами та робітниками, бо ти мені сподобався; а ти, Уласе, доглядатимеш моїх вловчих собак, моїх коней та свиней.

Ото повели Юрка до князівни в палац. Палац той був кришталевий, з срібними банями й світився на сонці так, що аж засліплював очі. Коло палацу блищав ставок. По обидва боки ґанку бризкали фонтани. В фонтанах плавали золоті рибки. Кругом палацу цвіли квітки. На дереві скрізь пурхали райські птиці та павичі. На ставу плавали лебеді. Птиці співали, квітки сповняли повітря солодкими пахощами. Садок цвів, як рай.

Царедворки привели Юрка до ґанку. З дверей вибігла князівна Бога-за, така гарна, що її краси не можна було й пером списать. Вона була убрана в сріблясте легеньке убрання, а на голові блищав вінець з дорогих камінців. Юрко по очах впізнав ту дівчину, що водила його кругом озера в лісі. Він поклонився князівні до землі й подав намисто. Одна царедворка підхопила намисто на золоту тарілку й подала князівні. Богаза од радості аж зареготалась і зараз почепила на шию намисто, а потім почала придивлятися до Юрка. Вона почервоніла, як рожа, потім побіліла, як її срібна одежа, а далі знов почервоніла.

Юрко був такий гарний, як і Улас; і на вид, і на зріст достоту такий, як і брат: такий високий, рівний та кучерявий; тільки в Уласа очі були темно-карі, ясні та привітні, як весняна ніч, а Юрко мав ясні сірі очі, розумні, але хитрі, злі й мстиві. Князівні одразу здалось, що то Улас, але вона придивилась до очей і примітила, що помилилась.

– Чого ж ти, хлопче, бажаєш за те, що знайшов моє намисто? – спитала в Юрка князівна.

– Нічого я не бажаю, аби тільки служити тобі, князівно, та хоч раз на рік подивиться на твої пишні очі.

Царедворки осміхнулись, а князівна каже:

– За мої очі билось вже багато царевичів та княжевичів. Мабуть, їм дуже велика ціна, коли й царевичі так їх цінують.

Вона висмикнула з коси золоту шпильку з дорогим камінцем і подала Юркові. Юрко похапцем сховав шпильку в кишеню.

– Чи ти, козаче, не знайшов часом в лісі або на озері лебединого пера? – сказала князівна, осміхаючись.

Юрко трохи подумав, запикнувся, та й каже:

– Може… може… ні… знайшов… чи те… пак не знайшов, але може й знайду…

Князівна осміхнулась і пішла в палац. Царедворки одвели Юрка назад, вивели за браму, зачинили й замкнули браму трьома замками. Князь звелів Юркові жить коло палацу в гарному домі, а Уласові дали невелику хатинку на задвірку, де були збудовані стайні, та псарні, та свинюшники. Юрко, ставши паном, змінив своє ймення й назвав себе Юрушем.

Зараз Юруш взяв нагайку в руки й погнав слуг, наймитів та чорних невільників на роботу в поле, в садки та на огороди. Наймити та невільники обливались потом, аж стогнали од важкої роботи, а Юруш тільки басував конем та приганяв їх до роботи. Вони не покладали рук од ранку до вечора; а як тільки котрий оце розігне спину, то Юруш зараз його лусне нагайкою по спині. Юруш щовечора прибігав до князя, кланявся йому в ноги та розказував, як то він піклується та падкує коло князівського добра, і день, і ніч рук не покладає.

– Ото славний ти, мій Юруше! – каже князь, об'їхавши свої лани, городи та садки. – Робота в тебе, як в огні горить, тільки наймити чогось неначе з тіла спали.

– Ото й добре! – каже Юруш. – Не буде в них обрік грати, будуть слухняніші та смирніші. Я вже так дбаю, так дбаю про ваше добро, що й господи! – замолов язиком Юруш.

Тим часом князівна Богаза, побачивши Юрка, догадувалась, що з ним був повинен прийти в палац і його товариш, котрого вона бачила коло озера. Вона догадалась, що він тут близько, та не знала де. Як тільки сонечко зійшло, вона перекинулась голубкою й перелетіла через високу муровану стіну в поле. Облетіла вона лани, садки, городи, шукала між наймитами, невільниками, але У ласа не знайшла. Сіла вона на дереві в лісі, щоб одпочити, коли дивиться, – під деревом стоїть циганське шатро. Богаза злинула з дерева в кущі, стала знов князівною, прийшла до старої циганки та й каже:

– Позич мені на часок свою драну одежу; я тобі заплачу ще й одежу верну.

– Добре, – каже циганка, – тільки передніше дай гроші. Богаза поклала їй на долоню червінця, закуталась з головою в циганське дрантя, так що тільки було видно очі, і пішла до наймитів та невільників, що саме посідали полуднувати на межі.

Богаза обійшла усіх робітників, заглядала їм в очі й не знайшла тих очей, що її причарували. Всі робітники були замордовані, сухі, а чорні невільники були навіть без сорочок.

– Чого ви, люди добрі, такі замлілі, захлялі, миршаві, аж тлінні; ще гірші од наших циган? – спиталась Богаза.

– Бо передніше, як був інший осавул над нами, ми їли на обід та на вечерю мамалиґу з бринзою; а як настав оцей кат Юруш, то ми обідаємо тільки по шматку хліба з цибулею. Він і сорочки поздирав би, якби міг, з невільників, – сказали наймити.

Коли тут на вороному коні прикатав Юруш з нагайкою в руках.

– А ви, вражі сини! Чого це ви так довго полуднуєте та базікаєте! Гайда до роботи! – гукнув він і лупнув по спині нагайкою одного невільника.

Наймити посхвачувались, не встигли ще з'їсти по шматку хліба, – і знову кинулись до роботи.

– А ти чого тут вештаєшся? – крикнув Юруш на циганку й замірився на неї нагайкою. Але як углядів з-під замазаного дрантя її очі, рука з нагайкою сама впала на сідло.

Циганка поклонилась йому та й каже:

– Не бий мене, паночку, то я тобі заворожу і всю правду розкажу; ож подай лиш свою білу ручку, нехай я подивлюсь.

Юруш, сміючись, простяг свою пухку білу долоню. На пальцях блищали золоті персні з дорогими камінцями. Циганка подивилась та й каже:

– Ти щасливий і вродливий. Твоя доля сяє, як оці дорогі камінці в персні. Ти високо несешся, але швидко низько впадеш, бо живеш неправдою. Як піднімешся дуже високо, то тоді або твоя голова покотиться під сокирою ката, або станеш убогим старцем і підеш з торбами по світі старцювать.

– Брешеш, циганко, хоч гарні очі маєш! – каже Юруш. – І моя голова не покотиться під сокирою, і я не піду в цих перснях по світі з торбами. Стану я паном над панами. От побачиш!

– Ож побачиш і поназдивишся! Тоді й пригадаєш, що я казала правду.

Циганка десь щезла, неначе крізь землю пішла: а Юруш довго сидів непорушне на коні, похиливши голову.

Тимчасом Богаза знов перекинулась білою голубкою, перелинула через високі мури, стала своєю рябенькою кицькою й не посоромилась побігти на задвірок, де були стайні, псарні та свинюшники.

Прибігла вона в стайню – коні стоять на припоні, як печі, аж шерсть на їх вилискується.

– Коні мої любі, коні мої милі! Чого ви стали такі товсті, як печі? – питає кішечка в коней.

– Тим ми такі гладкі, що настав над нами якийсь добрий хазяїн. Передніше було дають нам вівса тільки понюхать, бо, мабуть, той хазяїн дуже любив овесець та сам його їв, а нам тільки показував: а цей новий хазяїн, певно, не любить вівса, та весь нам оддає: тим-то ми й стали гладкі.

Побігла кішечка в свинюшник. Свині лежать такі ситі й гладкі, що й з місця не можуть рушити.

– Чого ви, свині, такі гладкі стали, що й ходить вам не можна? – питає кішечка в свиней.

– А тим ми такі ситі стали, що нам тепер, за нового хазяїна, дають доволі полови, ще й на другу потраву гарбузів, а в неділю ще й картоплі й ячменю. А той хазяїн, що був передніше, мабуть, дуже любив полову й сирі гарбузи, та сам їв, а нам тільки показував. Тим-то в нього й таке пузо було виросло, що насилу було носить: отаке достоту, як у тієї старої льохи. Ось бач! ще й зостались збитки од гарбузів. От на, покуштуй, яке добро оці сирі гарбузи!

Кішечка понюхала, полизала гарбуза й виплюнула.

– Якби мені князівна подала з свого столу, та ще й на золотій тарілці, то, може б, я знайшла в йому якийсь смак, – каже кішечка.

Ото побігла кішечка в псарні. Собаки гладкі, аж качаються од ситі по псарні та регочуться.

– Собаки мої милі, собаки мої любі! Чого ви колись були сухі, аж ребра на вас було знать, а тепер од ситі трохи не луснете? – питає кішечка в собак.

Собаки були дуже розумні, бо вчились в добрій школі, де набрались розуму, та й кажуть: – Та той хазяїн, що був над нами передніше, крав гроші, що давали йому на обметицю для нас; а новий хазяїн не ховає грошей в свою кишеню, а нам дає донесхочу пійла з обметиці та висівок, та ще й на другу потраву прикидає по шматочку м'яса, а в святки на третю потраву приносять нам кістки з різниць, та ще й з мозком всередині. Там такий смак, такий смак, що ми аж облизуємо морди одна одній.

– А де ж живе ваш новий хазяїн? – спитала Богаза.

– А ото ж його хатина під волоським горіхом, – сказала одна дуже розумна собака.

Кішечка побігла до невеличкої хатини. Вікно було одчинене. Вона видряпалась на волоський горіх і заглянула в вікно. Коло столу сидів Улас і лагодив старого синього жупана. Богаза зараз впізнала Уласа: він тепер став ще кращий: лице стало біле, чорні високі брови аж вилискувались, кучері лисніли, а карі тихі очі блищали, як зорі на погоду. Кмітлива кішечка сиділа на дереві та все кмітила та дивилась на Уласа, поки й сонце не зайшло, поки чорна ніч не вкрила землю. Тільки що смеркло, Улас роздягся, потім витяг з-за пазухи лебедине перо. Перо засяло на всю хату, як сонце. Він його знов сховав за пазуху й ліг спати.

Тільки що він добре заснув, Юруш закрався тихесенько до хатини, ще тихіше одчинив двері, увійшов у хату, кинувся на сонного брата та й ухопив його однією рукою за горло, а другу засунув у його пазуху, щоб дістати перо. Улас прокинувся, захарчав, але він був страшенно дужий: в одну мить схопився з ліжка й штовхнув брата в груди так, що той дав сторчака і вдарився головою об стіну.

– За що ти хотів моєї смерті? – спитав Улас у брата.

– Дай мені те лебедине перо, що ти носиш за пазухою.

– А що? Може, хочеш князівну за жінку взять через це перо? Ще тобі мало грошей?

– Хочу взять Богазу за себе й стати князем в цьому царстві; а ти князівни не візьмеш, бо ти дурень.

– Бери перо, коли воно тобі дасться в руки, – сказав Улас і висмикнув перо з-за пазухи.

Юруш вхопив перо в руки. Перо запалало, мов огонь, і попекло Юру-шеві руку так, що шкура на пальцях зашкварчала. Юруш крикнув, аж підскочив. Хтось на волоському горісі зареготався. Брати зирнули в вікно. З дерева знявся білий лебідь і піднявся вгору. На одному крилі блищало, як сонце, довге перо й освітило увесь садок, і палац, і обох братів у хатині.

– Бач, брате! Перо не дається тобі в руки, бо ти неправдою живеш: воно попече тобі не тільки тіло, а й душу, бо це не перо, а честь, сумління та правда.

– Та душу нехай пече, аби тільки рук не пекло; я в душу нічого не почуваю, а тільки в шкуру. Але горенько моє, що воно пальці смалить! – сказав Юруш.

– А я почуваю і в душу, і в сумління, – промовив Улас.

Юруш втік з хати, облизуючи попечені пальці. Тим часом Юруш піднімався все вище. Князь Чолак уподобав його так, що настановив доглядачем над усім в палаці та над усіма своїми палацами й забудуваннями. Юруш жив в пишному домі, серед широкого садка, їв із срібних тарілок золотою ложкою, їздив на дорогих баских конях та брав хабарі з усіх двірських.

«От тепер я пан над панами. Коли б ще мені запобігти ласки в князівни та ожениться на ній, то я згодом став би, може, й князем», – частенько думав Юруш.

Він задумав згубити з світа брата. Раз прийшов він до брата та й каже:

– Знаєш що, Уласе! Богазі забажалось мать молоде орленя. Вона бажає, щоб ти дістав його з орлиного гнізда в скелях.

Юруш мав на думці, що Улас скрутить собі в'язи в скелях.

– Не знати що оце заманулось тій князівні, неначе в петрівку мерзлого! – обізвався Улас.

Одначе він пішов в гори та в скелі й наглядів орлине гніздо на високій скелі в печері. Скеля стриміла, як стіна. Чорна печера темніла високо, високо в стіні. Однизу ні вийти, ні вилізти; зверху можна було тільки до того гнізда на вірьовці спуститися.

Улас достав дві міцні вірьовки, прив'язав один кінець до ялини над самою скелею, переплутав дві вірьовки шнурками, неначе шаблями, так що з двох вірьовок вийшла ніби драбина. Потім підглядів, як орлиця вилетіла з гнізда шукать здобутку й поживку, і спустився по вірьовках наниз до самої печери. Він глянув униз, і в його голова заморочилась.

Спустившись по вірьовках, він вліз в печеру, взяв одно орленя, посадив його в кошик, прив'язав кошик до себе й почав вилазить по вірьовках вгору. Коли десь узялась орлиця над високими скелями. Вона крутилась, крутилась над скелею, а далі, як стріла, шугнула просто на Уласа і вже хотіла вдарити його крилом, щоб зіпхнуть в бескеття. Улас вхопив орлицю за пера в крилі й крутнув так здорово, що поламав пера. Пір'я посипались в глибоку долину. Орлиця крикнула і впала наниз.

Тоді він виліз на скелі й пішов до палацу, ледве дихаючи. «Та й вередливі ж оті князівни! І треба ж на смерть посилать чоловіка за таку нісенітницю», – думав Улас, вертаючись додому.

Через царедворок Улас заповістивсь і дав знать Богазі, що він приніс їй орленя. Богаза звеліла покликать його до себе в садок. Вона стояла на мраморних білих східцях під старим каштаном і кидала в воду лебедям та золотим рибкам шматочки паляниці та грудочки каші. Лебеді, як білі хмарки, товпились кругом сходів і простягли свої довгі шиї до Бо-газиних рук. Богаза була убрана в блакитне, як небо, шовкове убрання, котре надзвичайно приставало до її чорних очей.

Улас приніс орленя й подав Богазі.

– Ви, князівно, переказували через брата, щоб я дістав вам орленя, – сказав Улас.

– Я ніколи цього не переказувала. Чи в мене пак розуму немає, щоб посилать тебе на смерть? – сказала тихо Богаза. – То твій брат сам вигадує й посилав тебе на смерть… Але я слідком літала над тобою. То не мати цього орленяти літала над тобою, як ти висів над безоднею: то я стерегла тебе. Я думала тебе вдержати, якби ти, борони боже, увірвався та впав, і хотіла знести тебе на дно безодні; бо я стережу честь і правду, як ока в лобі. Дивись! то ти не пір'я поламав орлиці: ти оддер шматок моєї одежі. Я стерегла твої дивні очі, бо я тебе люблю.

Улас ледве навіть чув її слова: він ніби очамрів і не зводив очей з її пишного лиця та чорних ясних очей, бо зараз впізнав чарівницю князівну, що з'являлась йому в лісі над озером.

– Чи ти чуєш, що я кажу? – знов спитала в його Богаза.

Улас опам'ятався.

– Чую, – каже він, але неначе крізь сон. – Я неначе зачарований, бо твоя краса, князівно, аж памороки мені одібрала.

– А покажи лиш мені лебедине перо, коли маєш! – сказала Богаза.

Улас вийняв з пазухи перо. Воно з білого стало золоте.

– Це перо я дала тобі колись на пам'ятку. Ти навіки мій, а я твоя навіки, – сказала Богаза.

Улас вертався через садок і, неначе крізь сон, чув, як пахли квітки в садку, аж дух забивало, як заспівала пісню про кохання Богаза, а вкупі з нею заспівали всі двірські панни, защебетали всі пташки в садку, задзвеніли срібні та золоті листки на чарівничому дереві, що стояло коло палацу Богазиного.

– Раю мій прекрасний! радощі мої! – промовив Улас і почутив, що на його серце злинуло щастя, злинула любов, солодка, пахуча, як південна рожа. А пахощі од квіток лились в гарячому повітрі. Сонце ясно світило. Рожі та білі лелії, левкої та лимонові квітки закивали голівками, дихнули своїм солодким духом; фонтани зашуміли, – і запаморочилась голова Уласова од втоми щастя, од розкоші серця.

Він не втерпів: обернувся, щоб ще подивиться на Богазу. Вона стояла над озером серед лебедів, мов сонце над білими хмарами, і все співала, дивлячись на нього: «Люблю тебе, як сонце в небі, як правду людську!» Улас довго стояв, ніби зчамрілий; йому здалося, що він бачить дивний сон і що він прокинеться, і сон щезне, як марево. А марево не щезало. Богаза нагодувала лебедів і тихо, мов мрія, пішла по сходах в кришталевий палац, облита палким промінням сонця, обсипана дрібними краплями фонтанів. Улас вийшов за ворота.

Того ж таки дня ввечері князь Чолак зайшов до дочки, щоб одпочить в її садку між квітками коло фонтанів. Він сів над озером в мраморному гульбищі. Богаза сіла поруч з ним та й каже до його:

– Нащо ти, тату, так сприяєш Юрушеві, що поставив Юруша так високо над усіма? Він нечесний чоловік, він злодій. Навіщо ти держиш Уласа на чорному дворі, коли правдивішого од його чоловіка нема в усьому твоєму царстві?

– Коли ж я уподобав Юруша за його ласкавість та облесливість. Але, коли хочеш, я вивірю правди в них обох, – сказав князь.

Чолак вернувся до свого палацу, покликав Юруша та й каже:

– Коли ти мені вірний та любий, на тобі ключі од усіх моїх палат. Ходи скрізь та правуй і порядкуй. А це на тобі золотого ключика од палати, що під дворцем під землею. Туди тільки не ходи, а ключ держи в себе, бо я старий; щоб часом не згубив де.

Чолак сів на коня і виїхав в ліс на гулянку. Юруш довго обходив усі покої, довго терпів, а далі, як тільки Чолак виїхав з двора, таки не втерпів: одімкнув невеличкі дверці та шусть у підземну палату!

Палата була просторна, але невисока, без вікон. Там лежав князів скарб. Попід стінами стояли діжки з карбованцями та червінцями. Кругом стін на полицях блищав золотий та срібний посуд: полумиски, здорові блюда, кубки дивної роботи, золоті корони, обсипані діамантами. Серед палати на срібній підставці стояла біла мраморна статуя Богази з легким покривалом через одне плече, з рукою, піднятою вгору. На голові в неї блищав ізумруд, здоровий, як голубине яйце. Од його лився світ по золоту та сріблу, неначе од сонця. В одній руці на пальцях статуї був почеплений золотий вінець з здорових алмазів, ізумрудів, сапфірів, топазів та яхонтів. Вінець, обсипаний двома рядками камінців, сяв, ніби був обсипаний зорями. На білій шиї в статуї блищало те дороге намисто, котре знайшов Юруш.

В Юруша запаморочилась голова од блиску тих скарбів. Він не втерпів: одчепив дорогий вінець і сховав собі за пазуху. Золото так засліпило йому очі, що він не примітив, як піднята права рука статуї звісилась вниз. Юруш з жадобою кинувся на червінці й понасипав собі усі кишені. В його руки й ноги трусились так, що він ледве знайшов двері й потрапив у них.

Тільки що він одчинив двері й хотів вийти, а за дверима стоїть Чолак з дочкою.

– Так такий ти мені вірний! Чи ти ба! – крикнув Чолак. – Давай сюди все, що ти поцупив там, що не належалось до тебе. Бо я ж не дарував тобі тих скарбів.

Юруш зблід і мовчки оддав вінець, але з кишень червінців не витрусив. Чолак пхнув його в другі маленькі дверці, в підземну темну кімнату, і запер замком.

Тоді він покликав Уласа, оддав йому всі ключі од палат, оддав золотого ключика та й каже:

– Дивись же ти за всім моїм палацом, а це золотий ключик од моєї скарбниці. Ходи туди щодня, та з усього дорогого посуду стирай порох.

Князь знов повісив дорогий вінець на руку статуї. Улас ходив щодня в царську скарбницю й не взяв ні однісінького червінця.

Ото Чолак вивірив у його правди, та й каже:

– Яку ж тобі плату дати за твою щирість та вірну службу? На тобі миску червінців хоч на перший раз.

– Нащо мені червінці, та ще й дурно? Я ще їх й не заробив; а дурнісінько брати плату я не хочу, – каже гордовито Улас.

– Коли не хочеш золота, то я оддам за тебе мою дочку, бо вона ні за кого не хоче йти заміж, тільки за тебе.

– На це я пристаю, коли ваша така ласка, – тихо промовив Улас.

Князь присудив стяти Юрушеві голову, але Богаза випрохала в батька йому живоття. Його випустили з палацу тільки в тому, в чому він стояв. А Улас каже:

– Візьми ж хоч нагайку на спадок, бо ти ні до якої роботи не здатний, а здатний тільки файдою когось приганять, та ще й красти. Іди до батьків, кланяйся їм та скажи, нехай йдуть до мене жити та мед-вино пити.

Другого дня справили в палаці весілля: Богаза вийшла заміж за Уласа.

Юруш вернувся до батьків, нічого не робив, все пив, спав та байдики бив, ще й задумав нагайкою приганять до роботи батька й матір. Вони довго терпіли, але не стерпіли того, перейшли жить до Уласа. Юруш, розпаскудившись на панстві, не брався й за холодну воду. На лихо йому, ще й хата згоріла. Юруш зостався без шматка хліба на старість. Він мусив забрати торби та й пішов в світи старцем.

Марко Вовчок

Чортова пригода

Т. Г. Шевченку

Доводите ви мені, шо про чорта тільки пославка, а ніхто того чорта зроду не бачив? Не ручіться, заждіть трохи, – бо я його бачив. Еге ж! Бачив на свої власні очі, оце як вас бачу.

Не ймете віри? Може, думаєте, поязичився Свирид Костомаха! Коли така ваша, братіки, думка, то дуже ви помиляєтесь. Що й казать, на божому світі усього досхочу – не бракує теж і молодців-брехунців, що збрехати їм за превеликі ласощі, а забожитись – як Сірку муху з'їсти. Знав я і таких, що в живії очі тобі бреше, як шовком шиє, – хоч би моргнув, вражий син! Та Свирид Костомаха не того тіста книш. Мій батько – хай над ним земля пером! – не брехав і синові не звелів. Та й скажіть мені, будь ласка, яке там добро з тієї брехні? Чували, може, й ви, що брехнею світ перейдеш, та назад не вернешся. А йди правдою, то скрізь тобі шляшок битий – чи тудою, чи сюдою, чи на схід сонця, чи на захід. Я, щоб ви знали, провідав того світу – був, як то кажуть, у бувальцях. Чого-то я не чув, чого-то я не бачив! Чого не траплялось, чого не доводилось! Й не сказати, й не змалювати! Що вам оце в дивовижу, то мені в обідень, що вам чудно та дивно, то мені воно так, як в борщі сало або улітечку травиця, а на водохрещі мороз. Приміром кажучи, якби вам той чорт пострічався, то у вас з переляку, мабуть, очкур би луснув, а я стрів, то мені й за ухом не засвербіло: чортяка, то нехай і чортяка, страшний, то нехай і страшний… Не в такому горщику наварювали, та дякувати богу – ошамненько виїдали.

Еге ж, бачив я його добре – не назирком. а так, як оцю чарку, що передо мною. Якби приміг малювати, то намалював би вам і ріжки, і копитце.

Щоб то мені його не розгледіти, попліч з ним сидючи та слухаючи, як він на своє лихо нарікає… І добре я його бачив, і дізнав, яка йому сталася пригода. Може б, йому й раду дав, якби не дурна його голова. Та, мабуть, нікуди вже дітись, треба усе з зачала і до ладу вам розказати. Слухайте ж, як було діло.

Може, чули ви, як позаторік весною я у неділю вранці опинивсь в проваллі попід греблею?

Під тую неділю я присмерком гуляв коло своєї хати. Гапка, бачте, заходилась хату білити та: «Не лізь, – каже, – попід руки, гуляй отутечки, поки впораюсь». Я гуляв. Отака гулянка, та ще як чоловікові на думку яка-небудь прикрость навертається, не розважає. Покружив я, покружив коло хати та й натрапив на стежку до греблі: одвідаю кума Демка Пелипаса.

Гапка, мабуть, плескала вам, ніби-я нишком втік, так се її жіноча брехенька. Звісно, жінка: як нема, чого їй треба, то видума та й каже: «Ось воно є!» І не втікав я, і, як вона кликала, не вдавав глухого, а побрався собі спокійненько.

Сонечко вже запало за гору. Річка ледве блискоче, віє весняний благий вітрець, а я йду та думаю, чи дома кум Демко, чи, може, подався до дядини. У дядини були колеса на спродаж, і хваливсь Демко: роздивлюсь, мовляв, і як вподобаю та буде поцінно, то треба неодмінно ті колеса купити.

Кум-Демко – хай царствує – був мій давній, трохи не з пови точку, приятель, то він до мене, а я до його й на пораду й на роз вагу. Приходжу, Кум дома – рад, вітає: «А, Свириде, друже!» Вітає й кумова жінка. Не конешне вона влюбляла, як до чоловіка трапиться гість: такій чепурусі в жадібку попащекувать та побарашкувать, а поважна розмова їй смакує, як кошеняті редька.

– А чув, Свириде, – каже Демко, – що у Глушка коней викрали? Та не вночі, а вранці… А ти, Одарко-господине (до жінки то), чого стоїш, як мальована? Ворушись та справляйся, бо послав нам Бог любого гостя і треба його гарненько почастувати. Чуєш?

– Та чую ж, чую, – одвертає.

Зараз заходилась опоряджати стола, застилає скатеркою, становить чарочки… Може, й не рада, та мусить, бо хоч Демко був плохенький, жіночим витребенькам потурав, і жінка у-його в хаті верховодила, а проте, як припаде приятеля почастувать, то літай, як муха, коли не хочеш, щоб очіпок злетів.

А Демко знов до мене:

– Чи ж не диво: ще по світанню той бідолаха Глушко бачив: стояли коні, а зійшло сонечко…

– Де там він їх бачив, як з вечора до самого ранку під коморою без-притомний лежав! – озвалась Демчиха. – Не пив би горілки, не проворонив би коней!

– Оце жіночий розум! – сміється Демко. – Начебто у тверезих коней не крадено? Хіба у тверезих шкоди не бува?… Еге-ге! Аби здорова на плечах голова! Хто його й зна, в кого більш шкоди лучається, чи у п'яних, чи у тверезих…

– Ні, куме, – кажу, – що правда, то правда: горілка до добра не доведе!

(А сам поглядаю на Демчиху.)

– Авжеж, не доведе, – згоджується Демко. – Треба, бач, міру знати.

– Еге ж, міру! – почала, начебто кепкуючи, Демчиха.

Та не доказала, бо Демко вже достав царягрядку, – така була в його не з малих пляшечка жбанком, од якогось турчина, чи що, собі придбав, і дає їй у руки: «Оковитої мені, та хутенько!»

Вона метнулась до шинку, а ми, дожидаючи, знов дивуємо та міркуємо, звідки навернулись ті сквапні молодці, що Глушкових коней запопали.

Коли ось і Демчиха з оковитою…

– Ой жінко, – стріча Демко, – тебе б по смерть посилать, то б нажився чоловік…

– А мені здається, що госпося наче на крилах обернулась, – кажу.

(Не те що всміхнулась – і не поглянула на мене.) А Демко бере пляшку і частує мене:

– Вип'ємо, куме, по повній, бо наш вік недовгий! Я, бачите, не дуже ласий на ту горілку, то трохи й осталось у мене в чарці, а Демко зараз підповня:

– Пий, куме, до дна, бо на дні молодії дні!

Нікуди дітись, випиваю, бо як тебе частують, то треба ж не попесь-ки, а по-чеськи… Випиваю, а проте таки доводжу, що та горілка – невірна дівка.

– А невірна, – знов згоджується Демко.

Та до жінки:

– Не покуштуєш, Одарцю? Добра!

– Дякувати! – одвертає.

Сіла оддалік, руки склала, сидить нерухома та пасе нас очима… Аж мені ніяково…

А кумові байдуже – одну випиває, другу наливає…

– Не покуштуєш, Одарцю? То Бог з тобою, серденятко. Пішла, як то кажуть, баба пішки, не буде замішки… До тебе, Свириде…

А тим часом розмова точиться та точиться. Обміркували Глушкову шкоду, згадали, як торік у ярмарку баба скочила на чужий віз та за Буг утікала – запопали її аж по тім боці на березі…

І каже Демко:

– А славно там, поза Бугом! Якби-то спроможність! Якби-то кудою схотів, тудою й полетів! Давно б я поза Бугом гуляв. Неспроможність гіркая! А таки я за Буг виберусь!

Треба вам знати, що кум Демко, аби запорошив трохи око, зараз ладиться у мандрівку. Пам'ятаючи таке, я з ним дуже не змагаюсь, а тільки звичайненько ніби питаю:

– Чи ти бридиш, куме? Оце б ти мав кидати жінку, хазяйствечко?

– А на біса мені та жінка? – одказує. – На біса те хазяйствечко? Одна морока!

Тут Демчиху, мабуть, допекло до щирця, бо аж засичала:

– Авжеж! На біса жінка… Як він рюзумний, то й сам потягне за Буг, а як ще забере з собою кума Свирида, то буде така пара, що й поза Буг не стидко!

(Се так на мене закида гадюку, а я… наче мені невтямки.)

– Що мені той Буг? – править Демко. – Хіба в бога один Буг? З-за Буга я й далі… кудою схочу, тудою й потягну… Еге, Свириде?

– Тягніть, тягніть на здоров'я! – глузує Демчиха. – Аби Гапка не потягнула когось на розправу…

(Знов гадючку на мене закида, а я знов, ніби мені невтямки.) А Демко вже заходжується аж у Палестини.

– Чув я, – каже, – за тії Палестини. Оце ж до тих Палестинів і посуну!

І що йому міцніш у голову уступає, то він далі посува. Вже й поза тії Палестини, хвалиться, втопчу стежку, а з-за Палестинів…

– Може, й під лаву, поруч з кумом Свиридом? – перехоплює Демчиха.

(«А Свирид таки тебе не зачепить, гаспидова дочко!» – думаю.) Й наче не чув, озиваюсь до Демка:

– Як на мене, куме, то я б зроду не залишив своєї господи…

– У Палестини! – править. – У Палестини! І геть-геть за Палестини! В голові йому вже добре бринить… Частує: «До тебе, куме, до тебе,

Свириде!» – а усе сам спожива… А далі, що було остатнє у пляшці, вижлуктав без чарки, нахильцем… І не вгава: у Палестини! у Палестини!

Мені аж бридко стало…

– Які там, куме, Палестини? – кажу. – Нащо вони нам здались?

– Оце ж несогласний Свирид у Палестини, – знов вв'язується Демчиха. – В Свирида така думка, щоб найперш Панамарчука одві-дать…

(Себто шинкаря – тоді у шинку сидів Панамарчук Петро).

Я знов ніби не чую, а вона таки цокотить:

– Несогласний Свирид у Палестини, несогласний… Поведе тебе до Панамарчука… не пустить до Палестинів. А Демко як гримне:

– Не пустить?! Хто не пустить?

Трохи припекло вже й мені.

– Годі вже, куме, з тими Палестинами! – кажу. – Чи ж припада добрим хазяйнам по світі блукати? Нехай дурні по дорогах тиняються, а доброму, – доводжу, – хазяїну не блукать, а придбать…

А він на мене:

– Зась!

– Як то, – питаю, – зась?

– Зась! Зась! – репетує. – Не дам у кашу собі дмухать!

– Таке? – кажу.

– А, мабуть, «таке»! – сміється Демчиха.

Зуби блискотять, з очей аж іскра скаче… Рада, іродова дочка! Одкинула двері, держить на стежі та примовляє:

– Ой Свириде, не баріться та додому поспішайтесь! Чи забули, що Гапка у ярмарку новий собі макогін купила, та такий, як з заліза… І коцюба в її справна… Ой, не баріться…

А Демко таки не вгава:

– Зась! Зась! Не дам собі в кашу дмухать! Хоче знятись з лави, та несила – наче прикипів… А Демчиха аж танцює:

– Беріться додому, Свириде, беріться додому! Ой, беріться, бо макогін у Гапки срібний, а коцюба золота.

Горобець маленький, а сердечко має… І не те що горобець, і святий часом скривиться… Надозолила мені катова дзундзуриха.

– А пожди, – кажу, – дам я тобі й макогона, і коцюби!

Та впрост до неї…

А вона скок до дверей та з хати… А я за нею, та якось трохи зачепивсь на порозі, – бо до ката було там в неї усячини понастановлено, – а вона в мене попід рукою дзиґ знов у хату, та на дзиґу шторх мене у плечі, та хатнії двері за собою на защіпку… Я й не схаменувсь, як випхався…

Постояв, постояв, полапав трохи двері – двері в їх славнії, дубовії – та й повернув на греблю: хай тобі риба й озеро!

Іду та гадаю: нащо то господь милосердний натворив оцю жіноту? Нащо вона здалася? Тільки спокушає доброго чоловіка та світ йому зав'язує!

Ось і гребля. А зоряно так, що, здається, зорями в вічі сипле. Коли зирк: він сидить, саме де вирва, та такий невеселий, наче всі шляхи загубив. У воду дивиться.

– А що, – кажу, – бісику, чого се такеньки зажурився? Зітхає ва-женько. Питаю:

– Гірко, бісику?

– І-і! – одказує.

Та й посувається трохи, ніби навздогад: «Сідай коло мене». «А що, – думаю, – сяду я, посиджу, бо таки добре спізнився, а дома Гапка дожидає… Виглядала-виглядала, а далі вже годі… Сидить на лавці, очі втопила в землю й кипить… Тихесенько потягну я двері… Га! Чого се так раненько вертаєшся, господарю? Чому ще хоч трохи не погуляв? Та як візьметься з мене воду варить, то варитиме, варитиме… Пізно прийду – не помилує, й раніш прийду – не помилує, то нехай вже прийду пізно».

Сів я коло його. Посиділи. Він усе дивиться у воду, а я дивлюсь на його. І такий він, сіромаха, смутненький. Скорчився, зморщився, аж ріжки ніби прив'яли, – у такій скрусі, що мені жалко стало. А до того ще й цікавий я, що то його, бісика, такеньки сильне зажурило, І знов питаю:

– Гірко, бісику? А він знов:

– І-і-і!

– А хіба ви вчора народились, – кажу, – не знаєте, що на світі більш смутку, як радості… Не з вас воно началося, не вами воно й скінчиться… А ви таки не вдавайтесь у тугу, киньте лихом об землю. Журба сорочки не дає. Не все ж і хмариться та сонечко заступа – колись і виясниться.

– Не виясниться! – каже.

– Чому так? Нема, – доводжу, – непереходячого на божому світі, нема повсічасного, навічного, – або перейде, або привикнеш. Он, слав-лють, що як обсвідчуться, то живуть і в самому пеклі, хоч у кип'ячій смолі не велика придоба.

– Що те ваше пекло? – сумує. – Що та ваша кип'яча смола! Жарти…

Та зітха так, що старі височенні верби до землі на греблі похиляються.

– Як підкладати угілля, – кажу, – та піджарювати, то, може, воно й жартушки, а як у смолі кипіти, то вже не іграшка.

– Та ваша пекельна смола – ласощі. Я не в такій киплю од вечора до ранку, од ранку до вечора! Га!

Та як гакне, то аж зорі на небі заворушились. А я йому:

– Панич ви, бачу, і чи не паничівські у вас примхи? Траплялись мені такі, що пучку на тернику поколе та й реве до бога, яке його страшенне лихо спостигло. Коли така ваша напасть, я без знахаря ліки знаю.

Аж підскочив:

– Які?

– А ось які: забрать би вас на роботу, на щиру крестьянську, щоб ви й попоорали і попоборонили, а до того попобідкувалися, що нічим засіяти, та пішли, горуючи, додому, а вдома нічим голодну душу по-живити…

Махнув лапкою, ніби: «Нікчемні твої ліки!» Та й буркнув:

– І не такої вона мені завдавала! Наче мене у тім'я стукнуло: «Вона!»

– Що ж то за «вона»? – питаю.

– Жінка. За жінкою пропадаю! – признається.

– Еге! Се вже непереливки! – Згадалося, знаєте, яка та сіль в оці, ті жінки…

– Жінка? – перепитую.

– Не любить! Не вгоджу! Не дам собі ради! Пропадаю!

– Оце, – кажу, – щоб то з жінкою та не дать собі ради! Нехай жінка буде, як кропива жижкая, а в здатнього чоловіка у тиждень стане м'якенька, як шовкова.

– Як ваша Гапка? – всміхнувсь, та так, наче вкусив. (Сказано, бісик, то добре зна, де торкнуть!)

– Що та моя Гапка, – кажу, – як ввіряться мені Гапчині примхи, так, бувайте певні, в один мент запобіжу тому лиху.

– Хвастик з вас! – і знов всміхається. – А проте напоумте… Скажіть, будь ласка, як би ви моєму лиху запобігли?

(Відома річ, кого огнем пече, тому скрізь вода мріється, а хто топиться, той і за зіллиночку хопиться.)

– Що ж, – згоджуюся, – може, я вам і стану у пригоді. Ви розкажіть мені, з чого і як скоїлось ваше лихо, нехай я усю подрібницю втямлю. То, може, й добру пораду дам.

Він важенько зітхнув і почав:

– Впала вона мені добре в око, ледве я її назорив, – тільки я того не вжахнувся, бо не першина було мені цяцькаться з жінотою. Траплялось, що одна вдряпне, друга забере трохи глибше, третя ніби й за живе зашморгне, то все те як з гуски вода. Щоб з нею одружитись або вік коротати, того я і в помислі не мав. Думка така була: погуляю та поласую, щоб мене брати мої знали, що і я не в пні живу. Доки схочу, доти пожартую, а докучить – далі помандрую… Жартуючи, почав до неї вчащати… вчащаю та жартую, а далі вже без неї мені якось і нудно, і трудно, де вона – там мої й очі, там мої й мислі, а зійдуся – не надивлюся, не наговорюся… Ой та й година ж була! Як згадаю, то аж…

Та й умився сльозами.

– Самий мед? – питаю.

– Мед! – плаче. – Мед! Ой мед! Такий… такий… мед… такий…

– Та годі вже, – впиняю (бо не впини закохання, то він і поки світу сонця той мед смакуватиме у споминку). – Шкода, що вража ласощ кисне… а то б її і не вціновать. Скис і ваш мед, еге?

Затуливсь лапками, та тільки ріжки тріпотять.

– Чи ж припада жвавому бісеняті отакечки побиватись? – соромлю його. – І сорому немає!

– А я ж їй годив! – плаче. – А я ж на своїй шиї скрізь по світі її возив! А я ж переривавсь, як вона того хотіла!

– Як то, – питаю, – ви на своїй шиї її возили? Як то в'и переривались? Розказуйте швиденько, бо незабаром вже на світання благословиться, то й не встигну я поради вам дати. Годі вже вам ридать – чихніть та розказуйте.

Вгамував він сльози, схиливсь на праву лапку головкою та й знов розказує:

– Забажала вона, – розказує, – світу провідать. Ніжки, каже, в мене маленькі, то шкода їх втомлювати, а коли ти такий на все здатний, як хвалишся, і мене дуже кохаєш, то впоряди так, щоб ти мене на шиї возив, та скрізь, де мені любля, та щоб скоком з гори і на гору…

Вона ще каже, а я вже долі лежу й шию наставив: «Сідай, моє золото, мостись, моє серце…» І повіз на шиї… І возив… І по горах, і по долинах, по всіх українах… Возив і в сльоту, і в мороз, і в спеку. Часом духу вже в мене не хвата, от-от впаду, а трохи вона скривиться, то де та сила візьметься – знов порхну так, що аж залускотить. Возив, поки їй надокучило. «Обридла мені та гулянка, зсади мене швиденько!» Я поспішавсь, а був дуже зморений, аж в очах мені зеленіло, і хоч не впав, а не вдержався, трохи похитнувся і схитнув її злегенька…

Та знов у плач.

– Що ж вона? – питаю.

– Розгнівалась. «Зателепа! – гнівається. – Плюгаш безмозкий… Бецман… вайло дурне!»

Пригадує та вилічує, як вона його шанувала, та з жалю аж труситься.

– А ви ж що їй на те?

– Я прошу: серце, вибач мені…

– Та й моторяка ж з вас! – сміюся. – «Вибач, серце!» Коли б мене, я б перед нею не замружив ока, я б таку дзундзуриху добре приборкав!

– Як свою Гапку?

Отаке бісеня, здається, спантеличився з скорботи, а не забува, що й Гапка не щодня свята…

– Що вам та Гапка на заваді? – кажу. – Не за Гапку річ, а за вашу кралю… Так оце кажете ви їй «вибач, серце», а вона?

– Одвертається та кепкує: «Зателепа, вайло, потрощив мені усі кісточки». А далі вже й не озивається. Прохав, плакав гіркими, благав та, благаючи, й кажу: «Рад би для тебе надвоє перерватися». А вона тоді: «Ану, перервись надвоє!» Я трохи не до неба підскочив, що хоч промовила до мене, і в один черк так перервавсь, що половина мене коло її ніжок, а половина геть на одшибі опинилась.

– Вжахнулась? – питаю.

– Не вжахнулась! – зітха важенько. – «Оце і всього того дива? – кепкує. – Що то перерваться надвоє! Дурниця, пустяковина… Коли б начетверо!» Я зараз начетверо…

– Вдовольнили кралю?

– Не вдовольнив… «Чому, – каже, – не навосьмеро?»

– Ви навосьмеро?

– Я навосьмеро…

– Догодили-таки?

– Подивилась й зморщила носок… «Що то таке? Якісь мотлохи, чи що? Локшина якась! Тьху! Яке ж погане! Нехай мої оченята й не дивляться…» Пішла і… заспівала…

Далі вже й не промовить – придушив його жаль, як зашморгом.

Посиділи мовчки, – він, смакуючи своє лихо, а я – роздумуючи та розгадуючи… Боже, боже! Що та жінка може! 1 котра ж найущипливій стає сіллю в оці, найуїдливій колючкою в серці, чи бісівська, чи хрестьян-ська. Хрестьянин, хвалить бога, не пекельного роду, не приділяно йому Господом, щоб він надвоє чи начетверо переривався, а проте інколи і хрестьянину трапляється така краля, що йому на мотлохи пошматкує серце, на дрізочки проб'є душу… Роздумався я отакечки, розгадався та, трохи позітхавши, почав всміхатись: «Не всі дома, – всміхаюсь, – у сього бісеняти, що коло мене бідкається, та й ми, хрестьяне, незгірші: у які-то ми, поздоров нас, Боже, пишемось непроторенні дурні! Часом нікчемнійш ми від того витороплюватого бісика…»

А бісик як гримне на мене:

– Ану ж, чого зубами блискочеш, хвастику, ставай у пригоді! Запобігай лиху! Рятуй!

Я зирк на його, а він наче разом сказивсь, і така з його іскра сипле, що аж у вирві сичить. Я хутенько посунувсь далі – бо сиділи ж рядком, – та й на його:

– А чого се ти, навіжене чортеня, гримаєш на мене, як на свого чортового батька?

– Бо хвастик з тебе! Хвастик! Хвастик! – скиглить, наче його завійна ухопила.

– А от, – кажу, – як попаду я тебе за твої бісові ріжки, то йоти вони й стриміли…

І таки б я його повчив, так неохота, бачте, поганитись…

– Зажди, – кажу, – зажди, дам я тобі… І не чує, так розпаливсь, та все:

– Хвастику! Хвастику!

– Як ти, – кажу, – дурне бісеня, за мою добрість, що я тебе пожалів, отак на мене визвірився, то пропадай ти із твоєю гаспидською жінкою. Яке наварив, таке й поживай: не буде тобі від мене ніякої ради ані поради.

– Давай раду! – верещить. – Давай, бо хваливсь, що даси… До того ще почав лаятись, та так погано, що й москаль, здається, його б не переміг, та так клене, що й найязиката перекупка мусила б сховатись під лаву. А сам так і сікається в вічі, як оса… Спом'янув і Гапчин макогін: «Нехай тобі (нібито мені) довіку Гапчин макогін голову товче, а ти щоб похилявсь та тільки белькотав: "Гапуню, серце! Гапуню, рибко"…»

«А бодай ти скис!» – думаю, а тим часом потрохи все далі й далі від його посуваюсь… бо вже й надокучило мені каляться з нечистою силою… та й до того ще й така думка: чи не доведеться мені за цю пекельну кумпанію возить попа в решеті? Та й кажу:

– Не дурно, – кажу, – в нас говориться, що як хочеш позбутись приятеля, то нагодуй його голодного або пожалуй та запоможи ного лиху. Мабуть, і у вас, бісів, такий самий звичай… Отака твоя дяка за мою ласку? За мою добрість?…

Він ніби трохи засоромився – покинув лаятись і схопив у лапки свою дурну голову, наче вона йому розпадається з туги. А я, вважаючи, що він втихомиривсь, зразу гонів на двоє геть від його. Так постерегло кляте чортеня.

– Га! Ізраднику! Втікать!

Та до мене, а я між старі верби, та скоком на пеньок, та з пенька черк на вербу, та з верби й захрестився наокруги.

Як він заскавучить, як заскиглить, боже мій! Світе мій! І тудою звивається, і сюдою – хоче до мене присікатися, та ба! – нічого не вдіє – захрещено… Тільки дурно мордується…

Та й мордувалося ж скажене бісеня! І скаче, і тупоче, і по землі качається, і вгору пнеться, копитцями і толочить, і риє, ріжками і довбає, і креше, зубами ляска, аж поза річкою лунає, очима вже по-мотлошив мене і пожер… Крутиться, вертиться, скавучить, скиглить, свергоче, виє, стогне… А з самого таке полум'я приска, неначе стонадцять кіп смоляного віхтя палає.

А я умостивсь собі на вербі, й байдуже мені: нехай, думаю, турецький син мордується! Я спокійненько та гарненько пересиджу, поки на світ благословиться, – а заспівають півні, нечиста сила слизне, тоді поберусь додому… бо таки вже час…

Посидів я трохи, подивився, потішивсь; далі й надокучило мені. Одно – невелика честь на гіллі стриміти, а друге і те, що треба ж і стерегтись трохи, бо нечиста сила каверзна: часом таке тобі утне, що й довіку чмихатимеш… І що далі, то все мені гірш та гірш надозолює… До того ще й жалкувати ні на кого, тільки на свій дурний розум; надало змилуватись над тим навіженим пекельником! Я, бачте, такий чоловік – м'якушка, що нехай де яка пригода, або журба, або смуток, то зараз там мої й жалощі… Отже ж і пожалував, бодай його хрінова мати жалувала!

А час хоч не стоїть, та й не летить крилами. На небі зорі аж скачуть і такого їх, наче хто раз у раз з кошиків підсипа; молодик ніби все ще вгору підбивається, соловейко не вгава – щебече… Коли ще на те світання благословиться!

І така на себе досада мене допікає, що якби се не я, а хтось інший, то б до ладу його вичубив. Зітхаю важенько та думаю: «Гриць наварив, Гриць і поживай!»

Тільки що я собі теє промовив, мене наче вхопило: годі панькатися з тією принукою! Удостачу тієї підгнети! Не хочу! Не буду! Раз мати родила!

Обхрестивсь, та й беркиць з верби впрост на гаспидові ріжки. Несамовито загарчав гаспид… Земля наче луснула… застугоніла… Загуло, за-вихтирило… Усе пішло обертнем… Та як черкне мене вгору, то я фуркнув, як з лука… І понесло мене, наче степові пухи… Несе-несе-несе… та все околіями, аж геть поза Трощанські гаї, поза Сорочий Брод, поза Гайворонський степ, та поза якісь кручі, та яруги, та бескиди… Та як бехнуло, то аж трохи не на три цалі у землю мене втрощило… Схаменувсь помалу, підводжусь, роздивляюсь… Се ж я у проваллі поза млином! День вже такий, як бик, тичба людей гомонить коло греблі, а Гапка надо мною молитвочку вичитує… Сказано, жінка; тут би дякувати госпо-деві, що визволив чоловіка з напасті, а вона нарікати, та гудити, та кепкувати… І що ж ви думаєте, досі не йме віри! «П'яницям, – наполягає, – кат зна що верзеться…» Себто я п'яниця… Та до того як візьметься свої докладки докладать та вигадки вигадувать – бодай не снилось! То я вже і не змагаюсь, а як той побідаш, що сіяв ячмінь, а жінка йому: «Гречка!» – згоджуюся й я: «Нехай буде гречка!»

Панас Мирний

Казка про правду і кривду

Не в нашій стороні, не за нашої пам'яті й не за пам'яті наших дідів та бабів, а давно-давно… за царя Гороха, та за солом'яного бога, та за князя Хмеля, коли людей було жменя… або ще й людей тоді не було, – як появилися на світ двоє дівчаток-близняток.

Земля тоді була пустельна. Ні билиночки на ній не росло, ані травиночка не красила її чорної кори; ніяка звірина не оставляла свого сліду на ній, ніяка птиця не оголошувала своїм співом та криком німого повітря. Ніщо тоді на ній не жило, не родило, й сама вона – холодна та слизька – каменюкою була… Сірі тумани снували по ній, темні та непроглядні хмари огортали й крили від ясного сонця; дрібні дощі поло-сували її і вдовж, і вшир, і впоперек.

Тоді саме вони родилися. Зачало їх Ясне Сонечко, поливали й ростили дощові води, напували свіжії роси, буйні вітри гойдали їх на своїх легесеньких крилах, а блідолиций Місяць і зорі ясноокі доглядали їх тихого спокою…

І виросли вони всьому світові на диво. Стрункі та гонкі, як тії тополі, гнучкі, мов лози над водою, білолиці, як в садку лілеї, ясноокі, мов зорі по небу; заговорять – увесь світ усміхнеться, наче тая скрипонька заграє.

Увесь світ любив тих дівчаток-близняток. Вони не знали, що то таке ворожнеча й згода, що добро, що лихо, що моє, що твоє; бо все було їх – не ділене, не шматоване. Не маючи чоловічої облуди, як ті янголята, носилися вони понад землею, поринали в темних хмарах, хапали блискавиці руками й, граючись, кидали одна на одну. Або спускалися на темну землю, ховалися у густих туманах, перелітали з скелі на скелю й перегукувались через яри одна до одної. Коли їм обридало плескатися на дощі, лазити по слизьких скелях, вони знову вилітали за хмари і, обгорнувшись веселкою, сушилися на ясному сонці, виспівуючи голосні пісні. Увесь світ заслухувався їх пісень: вітри затихали, ясні зірочки підтягували їм, а блакитне небо раз у раз одкидало від себе голосну луну, котра, неначе в бубон, бухкотіла в його синій намет… Красне Сонечко стояло серед неба і, усміхаючись, прискало на них золотими іскорками. Вони хапали ті іскорки в жмені й розсівали їх по всьому світу… Так іноді невеличкі діти пересипаються жовтим пісочком. То була весела забавка, весела й всьогосвітня, бо весь світ, дивуючись на них, бавився їх іграшками…

…Минуло чимало часу; багато літ уплило, віків чимало минуло, а їм було і не в примітку. Веселі та безжурні, носились вони по всьому світу, не знаючи лиха та ворогування ні між собою, ні між ким другим.

Аж ось одного разу Ясне Сонечко, натомившись світити за цілий день, пливло до спокою.

– На добраніч, мої голуб'ята, – сказало воно, – стеліться мерщій; пора спати.

– На добраніч, мамо, – одказали вони. – Спочивайте собі, нам і панотець Місяченько посвітить.

– О, я знаю, чого йому любо так рано висвічувати! – буркнуло Сонце. – Стеліться мерщій; я сьогодні його не пущу від себе, нікому вам буде світити. Хай лишень хоч одну нічку та всьогосвітня повія попоникає, дожидаючи старого перелесника!

Дівчатка глянули на матір гнівну, червону; переглянулися між собою й усміхнулися.

– Що се мати плеще таке, і не розберемо нічого, – промовили одна до одної.

– Мамо! Мамо! Що се ви таке казали? – спитали в Сонця.

– Зостарієтесь швидко, як усе будете знати, – сердито відказало воно й прикрикнуло на них: – Стеліться, кажу, мерщій!

Дівчаточка розлетілися в різні сторони, ухопили за краї чорну хмару й, скрикнувши: – Ану, пора слатися! – струснули її.

Надулася, заклуботала чорна хмара, посипалися з неї огненні блискавиці, загув, заторохтів грім, а град так і пороснув на землю.

– Ого! Скілько його набралося! – скрикнули дівчатка. – Добре, що догадалися струснути, а то воно муляло б у боки… – І, ще раз струснувши, підлетіли вгору й спустилися якраз посеред хмари.

– Бач, як пухко та м'яко тепер, – обізвались, пірнувши аж на саме дно.

– Уже, мамо, послалися. На добраніч вам! – скрикнули далі, потягаючись.

Сонце скоса глянуло на них, позіхнуло й закрило натомлені очі. Зразу непроглядна темнота обняла весь світ; небо потемніло…

– Ану, сестриці! Де ви забарились? – гукнула Вечірня Зірка, вискакуючи перша на краї неба. – Нам час настав, пора погуляти! – І, весела та ясна, вона окрутнулась кругом себе, немов обдивлялася, чи до лиця то їй її убори.

А убори були дорогі та пишні: з золотої парчі плахта, оксамитова червона свита, а на голові віночок з самоцвітного каміння.

За нею, немов хто торбину розв'язав з горохом і сипнув ним по небу, посунули зорі. Ось Віз заскрипів і покотився геть-геть; вибігла Квочка з своїми дітьми… «Кво-кво!» й розпустила їх кругом себе. Поважно виплив Павич, розгортаючи хвоста на всі боки; Хрест засвітив, засіяв; а там ще та ще… одна по одній – і не потовпляться.

– А що, чи всі зібралися, сестриці? – спитала Вечірня Зоря…

– Усі! Усі! – одказали зірочки.

Вечірня Зоря вдарила в долошки й окрутнулася. її сестриці, побравшись у боки, пішли кругом неї. Немов вітер зимою серед степу закрутив веремія, так заходили зірочки кругом Вечірньої, вимахуючи руками та притупуючи ногами… Були такі, що пустилися й навприсядки, небо аж гуло та бухкотіло: такого вони віддирали гопака.

…Дівчаточка-близняточка не спали. Вони загадалися над тими чудними словами, які сьогодні їм Сонце-мати сказало. Що воно то за слова такі? Уперше зроду їм доводиться їх чути. Уперше зроду доводиться бачити матір якусь чудну та дивну. Що з нею сталося? Дарма про їх ігри, що завели зорі, байдуже про їх співи, танці, їм було важко… А се зразу вони почули – об серце щось стукнуло.

– Що там таке? – разом скрикнули вони й запримітили невеличкого черв'ячка, завбільшки з шашіль, що, підкравшись, ущипнув їх злегенька.

– Ти хто такий? Відкіля? – спитали його.

– Я? – прогугнявив черв'ячок, піднімаючи вгору свою непримітну голівку, й хижо зареготався слизьким ротом. – Я? А ось я зараз скажу, хто я такий! – І, се кажучи, звернувся свердликом і, уп'явшись у серце, почав його точити.

Дівчаточка несамовито скрикнули, так їм стало боляче та трудно.

– Ага, дізналися! – зареготався знову черв'ячок і почав розказувати: – Я – Сум, мій батько – Гнів, а мати – Темнота. Ми – Світові вороги. Колись ми з ним у миру жили, поки ваша мати – Сонце – нас не зрадила, Видюща – вона задалася завислива та ненажерлива, хотіла над усіма старшинувати… Все їй, та їй, а другим нічого. Чи обносимося ми, убір панотець, що заправляли нами, почнуть справляти – вона вибирає собі щонайкраще та найясніше: чи їсти сядемо – хапає шматки найласіші. Ніхто другий і слова не каже, а вона так і присне вгору, так і зіб'є бучу! Кому-кому найбільше діставалося від неї – моїй матері. Вони собі зроду підсліпі вдалися; треба дуже близько до чого підійти, щоб побачили. От Сонце й глузує з того. Вхопить оце смачненький шматочок, усе з його ласе та сите висмокче, а недоїдок та обгризок у руки їм тиче. Мати візьмуть та до рота, а воно як зарегочеться! А за нею й другі. Довго терпіли батько той глум, а то раз і не витерпіли. Дуже вже розходилося їх серце. То вони як запалили його навідліг рукою, аж перевернулося сердешне Сонце… Та як схопиться, як наробить репету та до панотця… Так і так: за тими сліпородами мені життя немає! Клепало-клепало, наклепало завбільшки з гору. Кликнули панотець батька. – Як це, – кажуть, – ти таке вчинив? – Батько правуватися, та й тут не здержалися, почали дужче, ніж абияк, балакати. А панотець як скрикнуть: «Цить, – кажуть, – горлатий! Ти ще й на мене руки здіймеш?

Прикувати його зараз до стовпа, та так, щоб він і не ворухнувся!» От зразу де не взявся Огневик, що огнем заправляє, – він одного поля ягода з Сонцем: обоє на наш рід іродом дишуть, – тягне кузню за собою: пута в сто пуд, молотки в тисячу… Як махне, як вдарить по ковадлу, – так іскри й сиплються!.. А його підручні вже батькові й руки скрутили, до стовпа привели…

Мати як почула, що батька мають кувати, та до Огневика, так йому в пику й впилася! А він тілько що вийняв з горен пута гарячі, аж білі – як махне ними, та матір по обличчю – тілько зашкварчало та мати нестямно скрикнули! Аж до панотця в горниці той крик досяг! Вибігли панотець на крик… А тут таке лихо скоїлося: в матері очей як не було, тілько один попілець посипався! Тоді панотець дуже-дуже розгнівалися. Зараз Огневика за те, що випік матір очі, навіки під землю запроторили; там він у тяжкій неволі й досі конає. Нас з Сонцем поділили: йому дали володіти світом вдень, а нам уночі. Тобто щоб ми ніколи не стрівалися. Здається, чого б більше? Ніт же, таке задалося лукаве. Коли літечко тепле настане, все оживе й зрадіє, тоді воно як почне гріти, як почне світити – та ту сердешну нічку переведе до того, що вона коротша заячого хвоста стане. А зимою, не бійсь, як настане віхало та мороз лютий, що аж очі видавлює, тоді воно заховається собі та й рутить… Уже півдню треба б бути, а воно задає такого хропака, аж небо гуде. Йому добре: спить собі, а ти ходи кругом світу, стережи його по холоду та завірюсі. Уже задалося! Та й се б ще нічого. Ніт же, ненажерливе, йому й сього ще мало. Випрохало в панотця собі у пару нашого-таки парубійка – Місяця. Що то був за козак бравий, поки не знався з тією ягою, – білолиций та чорнобривий, а голова кучерява-кучерява!.. Ніт же, як почало його золити, як почало волосину по волосині смикати та висмикало так – зовсім дідом став: голова, як те коліно!.. А що була за пара нашій Вечірній Зорі! Він і тепер усе за нею жалкує. Та й вона його любить. Мати таки іноді й зведуть їх докупи. Як збіжаться, то вже не наговоряться й не налюбуються: одно одному як у вічі не вскочить! Ну, а ті осоружні зайці-брехунці, що нашим і вашим слугують – Волосожари паскудні! – взяли та й набрехали Сонцеві, що вони всяку нічку збігаються докупи та судять його; що то буцім мати їх зводить… Ото воно й розпалилось сьогодні, немов його дрік укусив. Достанеться тепер бідному Місяцеві! Бач, який час, а його й досі не видно… В трьох окропах визолить його, змочить!

– Так ба-а… що воно! – тільки й промовили здивовані дівчатка, як Сум зразу так і зник; не вгледіли, де й дівся.

…Час був вже пізній. Дівчаточка глянули на небо. Стоять зорі, виморені та витомлені, тільки сонними очима лупають; інші, повившись невеличкими хмарками, й прикорхнули. Одна нещасна Вечірня Зоря не спить: перейшла аж на другий край неба. Стоїть сумна-невесела, заглядає за гору. – Немає, не видко! – промовляє так гірко, як не плаче… Горе безталанній Зіроньці! А лукаві Волосожари вискочили з-за гори та зиркнуть на неї, зарегочуться та й знову сховаються за гору. Бідна Зіронька за смутком нічого того не бачить: ухопилась за обличчя біленькими рученьками та голосить-голосить!

Коли се… зачервоніло, завидніло з-за гори… Не йде – летить Місяченько та прямо до Вечірньої.

– Зіронько моя!..

Та стрепенулася.

– Місяцю мій! Ясний мій!

І обнялися. Від радощів одно одному слова не скаже.

– Ох, як ти мене вимучив! Ох, як ти мене виморив! – почала Вечірня Зоря, схилившись до нього на плече головкою. – Всі очі продивилася, тебе виглядаючи, попалила серце слізоньками, тебе дожидаючи! Де ж ти так, мій голубе, барився? Чи не гріх же тобі з мене, нещасної, отак знущатися?

– Життя моє – лихо моє! – зітхнув важко Місяць. – Нема мені добра на світі й не діждуся його ніколи… Дізналася стара гаргара, що ми з тобою кохаємося… Отеє все біля себе держала. Було мені та й всім дісталося! Темноту костить, на чім світ стоїть… – То все, каже, та сліпо-рода зводні зводить! – Мене перелесником лає, тебе – повією…

– Нехай як хоче лає, – мовила Зірочка. – Що ж, коли я люблю тебе. Коли ж не переможу себе – тебе любити! – І зовсім припала до нього.

– Безталанна моя! – прогув Місяць, пригорнувши міцно до себе, й гаряче поцілував у ясні очиці…

– Ага-a? Так ось ті тихі та смирні богобоязливі! Так ось як вони пор-пляться та голубляться! – почувся несамовитий крик ззаду них.

Озирнулися… аж біля їх стоїть Сонце, червоне та сердите, очима іскри так і сипле.

Безталанна Зірочка зразу як та стіна стала – біла-біла, вся тремтить. Злякалася.

– Геть, повіїще! – желіпнуло на ввесь рот Сонце і, вхопивши Зорю в руку, наче м'яч, швиргонуло за гору.

Від того гуку й другі зірочки прокинулися. Глянули – Вечірньої немає, а над горою палає Сонце… Як сипнуть, та врозтіч, та навтьоки! Зразу де и ділися!

– А ти, стара, лиса собако! – гукнуло знову Сонце. – Ти ж божився, ти ж присягався, що, крім мене, в тебе другої немає! Місяць тоді й голову опустив.

– Так оце той тихий, оце той незамутний!.. Ось же тобі! І, вихопивши з-за себе здоровенного меча, з усього маху вдарило його по голові… Аж небо охнуло! Кров так і бризнула, розлилася по ньому… Червоно-червоно стало… Більша половина місяцевої голови плюснула за гору, а невеличкий серпок, перекотившись через усе небо, з'явився на другому краї.

Такого дива ще світ ніколи не бачив. Увесь він затремтів і отетерів… Отетеріли й дівчаточка-близняточка, їм вже давно б пора встати, ранньою росою вмитися, на добридень матері казати, а вони й не рушали, їм було страшно своєї матері – така вона сердита та люта їм здалася… Припавши до хмари, вони боялися й глянути на неї.

А тим часом і вона повилася хмарами. З усього світу понастягувала зайвих і обгорнулася ними. Соромно, видно, було їй після того на світ білий дивитись. Цілий день носився над світом брат Темноти – Морок, а Сум плавав за ним та точив Світові серце. Темнота перед тим ходила важкою і якраз на той час породила дівчинку – болісну та плакучу: Гнів-батько назвав її Сльозою. Вона зразу заполонила увесь світ… Плаче дитина, заливається кривавими сльозами, а за нею й світ увесь плаче. Такого лементу та голосіння ще не було ніколи!

Дійшов той лемент і до дівчаток-близняток… Запала якось світова Сльоза до однієї в серце, запала – й наче огнем опекла. Скрикнула нестямно дівчинка і вхопилась за серце рукою. Аж там уже щось живе ворушиться.

– Се ти знову приблудився до мене? – скрикнула дівчинка, думаючи, що то Сум.

– Ні, се я, – одказує хтось невидимий таким плакучим голосом, що аж в душі в дівчинки похолонуло.

– Хто ж ти?

– Я – Журба.

– Чого ж тобі від мене треба? Я не хочу тебе!

– Еге, не хочу!.. Чи хоч, чи не хоч, – я тепер твоя, а ти моя. Всьо-госвітня Сльоза мене в твоїй крові зародила. Я не піду від тебе. Бідна дівчинка так і звилася…

– Чого ти, сестрице? – спитала її друга, дивуючись.

– Як чого? – відказала за неї Журба з серця. – Хіба ти не знаєш? Хіба ти не бачиш? Хіба тобі повилазило, чого наробило оте Сонце?

– Ні, то що? – спокійно допитується сестра.

– Як що! Зроду-віку такого не було! Зроду-віку не чутно, не ба чено такої всесвітньої неправди.

– Що ти мелеш? – одно допитується друга. – Я й не розберу нічого.

– Не розбереш? Прикидаєшся дурочкою? Хіба ти не бачила, що то Сонце зробило Місяцеві?

– Ну, то що?

– Як що? Хіба так можна?

– А Місяцеві можна було зрадити матір?

– Зрадити? Хіба він її спершу любив? Він її ніколи не любив. Він Вечірню любив, а йому наказано з Сонцем братися.

– Як там не наказано – не переступай наказу. На те й наказ, щоб його слухати! Коли б було інше, всі розлізлися б, як руді миші! А перша дівчинка як скрикне:

– Так оце така правда? Оце така правда? Його серце до неї не лежало. Він її не любив, не любив! – Та як схопиться за голову, як заголосить!

За сльозами не побачила, як і Сонце виплило з-за хмари. А воно вже стояло біля них і, гірко-гірко скривившись, ще гірше вимовило:

– До чого я дожилася, до чого? Своя кров устає проти рідної матері і, як чужу, судить! Будьте ж ви, – каже, – мої діточки, прокляті од сього часу й довіку! Хай не буде між вами ні миру, ні ладу ніколи. Ото вам внизу земля чорніє – йдіть на неї й володійте нею. Ти, – каже на першу, котра на неї так нарікала, – за правду кричиш, і зовися ти Правдою; а ти, – повернулася до другої, – за те, що посміла з сестрою про мене базікати, зовися Кривдою!

І, се кажучи, як стрепене хмару, так ті дівчаточка, неначе груші, й впали на землю.

…От як скинуло Сонце Правду та Кривду на землю, то й стали вони володіти нею. Та нема між ними ніякої згоди: щоденна сварка та лайка, щоденні шкоди та перешкоди. Не рідні сестри то, а вороги люті! А найбільш всього та Кривда. Оце Правда почне чим-небудь забавлятись, що-не-будь задумає зробити, то Кривда прикрадеться та й поруйнує.

От раз і каже Правда до Кривди.

– Сестро, – каже, – чого ти така ненависна та немилосердна до мене? Я ж тобі ніколи нічого, а ти до мене так і сучишся, так і в'язнеш!

А Кривда їй одказує:

– А згадай лишень, сестро, через кого я в цю неволю попала?

– Нехай і через мене, – каже Правда, – нехай, я не таюся. Та чи вже ж нам отак цілий вік сперечатись та ворогувати?

– І цілий вік отак буду. Я ніколи тобі цього не забуду! Правда тілько важко зітхнула. Знаєш що, сестро? – каже далі.

– А що?

– Щоб нам не сперечатись та не шкодити одна одній, давай ми поділимося всім, що є на землі. Тоді, як ми нарізно будемо жити, то між нами й лад буде.

– Давай! – каже Кривда. – Як же ми будемо ділитись?

– А так: вибирай собі, що найлюбіше, та й володій ним.

– Добре! – одказує Кривда. – От мені люба вода. Я водою володітиму.

– Володій, сестро, ти водою, а я землею.

– Ну, добре. А тим, що над землею? – питає Кривда.

– Над землею? – спитала Правда й задумалася. – Що ж над землею? – Хмари, вітер, повітря… – почала вищитувати.

– Чого ти хмари туди приплела? – каже Кривда. – І тумани, і хмари з води; вода моя – тумани й хмари мої. – Зараз мені викинь їх з поділу!

– Нехай, – каже Правда, – будь по-твоєму. Хай хмари твої.

– І вітри я собі беру, – каже Кривда.

– Добре, а я повітря.

– Ого! Чи не ласо лишень буде? Де ж мені з вітрами діватись? На прив'язі, скажеш, держати?

– Чого на прив'язі? В тебе ж води більше, ніж в мене землі, – пускай їх на воду гуляти.

– Спасибі тобі за раду! – закопиливши губу, мовила Кривда. – Все на воді та на воді. Воно ж, може, і обридне на воді, може, де забажається і одпочити. До того ж, замочишся і заросишся – треба десь і висушитись. Не хочу я так, не хочу! А коли хоч, то ось як: вода моя, тумани й хмари мої, вітри мої. І маю я право їх повсякчас на повітря випускати гуляти.

– То так ми, сестро, ніколи не дійдемо до згоди! – каже Правда.

– Ну, хай буде так, як і було!

Подумала Правда, погадала… Вже ж вона буде одному повітрю шкодити, а все ж землі легше.

– Хай, – каже, – уже буде по твоєму.

Поділилися.

…От і стали вони володіти: Правда – землею, Кривда – водою. Правда – повітрям, а Кривда туманами сивими, хмарами чорними, вітрами буйними.

Сумно Правді одній серед землі пустельної, яри та гори та камінь німий – більше нічого. Сиротою носиться вона понад тими бескетами, гукає з туги, а повітря підхопить її гук і розстилає голосною луною поміж скелями.

Бавиться Правда луною, мов мала дитина іграшкою, а все їй сумно та нудно. Здійметься вона вгору, прозорим повітрям полине, думка то – з високості обдивитися своє володарство… Тут де не візьметься Кривда… Сірі тумани пускає на яри глибокі, чорними хмарами огортає гори високі, буйні вітри випускає на повітря тихе й почне його метати та шарпати, струшує Правду на землю, опускає її додолу.

Побачила Правда, якої шкоди собі наробила, давши Кривді повітрям володіти, побачила, та пізно. Почати знову паювання – Кривда тоді докорами й просвітку не дасть! Бач, скаже, оце та смирна та тиха! Сама ділила, а тепер уже й назад.

Мовчить Правда, по землі сновигає, не хоче й на повітря здійматись. А Кривда радіє, гуляє… Оце розпустить вітри по морю, горами хвилю здіймає сама поверх хвилі гойдається… Або злетить на хмару чорну, мчиться по повітрю прозорому, а другу навпроти себе пускає. Стрінуться ті хмари – одна проти другої преться, кожна кожну побороти хоче… Силяться, напинаються, поки яка не видержить, лусне, – а там і пішла ломитись… Гук та гуркіт на весь світ гукає; огненні блискавиці крешуть… Правда тільки на землі важко та тяжко дише.

От раз з туги та з суму почала вона собі будівлю будувати. Вибрала між горами долину таку – з трьох боків гори зубцями аж під небо здіймаються, а четвертим боком та долина в синє море упирається… Море коло неї стиха грає. Вибрала ото місцину тиху та затишну й розпочала на ній будівлю. З гір каміння ламає – отакими бабами вороча! одну на одну складає та виводить стіни!.. Вивела. Оселю розпочала. Вже й оселю змикає, круглу та дивну – от як на церкві. На тому місці, де баня, посадила завбільшки з шапку самоцвітний камінь… Горить той камінь, сяє: і всередині світить і зокола.

Радіє Правда, що таку собі домівку збудувала… «Тепер, – дума, – Кривдо, не страшні мені твої каверзи – дощі холодні й вітри буйні. Лий і дми, скілько хоч, а я в своєму захисті сидітиму, тебе не боятимуся. Ні одна краплина на мене не крапне, не змочить, ні тихе зітхання твоїх вітрів не дійде до мене, не прохолодить». І весело Правда співає пісню в своєму будинку. Пісня та стелеться по стінах, дереться вгору до оселі й, скрутившись, знову по стінах на долівку осідає, неначе дивна та чудова скрипонька грає.

А Кривда й почула. Підпливла до берега.

– Здорова, сестро! – гукає.

– Здорова.

– Поздоровляю тебе з новою оселею. Бач, яка добра: сама новосілля справляєш, а мене й не кличеш!

– Іди, я тобі не забороняю, – каже Правда, виходячи на поріг.

– Отак! Іди, коли сама набилася… Спасибі тобі за ласку! – регоче. – Тісно мені в твоїй оселі й душно. Я ось краще на морі погуляю.

Та, це кажучи, як скрикне:

– Вітри-Нечоси! За мною…

Та як пурне-нирне, до самого дна сідає, з самого дна воду вивертає, хвилі горами здіймає, а вітри як підхоплять ті хвилі, як помчать на берег, котять долиною аж до самого будинку, як стугонуть у стіни – так ті стіни ходором і заходили.

Правда тілько кигикнула, наче та чайка, й полетіла геть собі, щоб не сперечатись з сестрою. Вона думала – коли не буде перед очима в Кривди, то, може, та й вгамується, не стане руйнувати її домівки.

А Кривда як угледіла, як зарегоче! В долошки плеще та одно вергає хвилі – гори на долину. Підмила одну стіну – так та стіна й гепнулася, на самі невеличкі шматочки побилася, аж пил угору знявся… А там і друга… третя. Через годину й не знати стало, що там була будівля, тільки здоровенна кучугура піску та щебню валяється. Кривда й тим не вдовольнилася – наслала вітри на ту кучугуру, почали той пісок та щебень пересівати, до півночі всю долину вкрили пилом та кіптягою.

Як прилетіла на ранок Правда довідатися, що їй нашкодила Кривда, то замість будівлі побачила тілько один сірий порох по долині. Гірко стало Правді, важко; Сум у серце впився; Журба душу опанувала; зронила вона не одну, не дві сльози – всю долину, мов дрібним дощем, своїми сльозами змочила… Голосить Правда та плаче, а того й не бачить, що де сльоза впаде, там трава росте, де крапелька осідає, там квіточка розцвітає.

…З того часу почала по землі трава рости; всі долини вкрила. Пишні та зелені, лежать вони поміж скелями, своїми квіточками пишаються – і білими й рожевими, і жовтими й блакитними, синіми, аж темними, червоними, огненногарячими… Наче хто килим шовковий розіслав по землі.

Угледіло Ясне Сонечко, і йому так те подобалося, що воно часто спускалося на ті долини спочити, покачатися, розправити на шовковій травиці свої кісточки натомлені, надихатися пахощами запашних квіточок.

Угледіла те Кривда, і зло її схопило за серце. Вона мала шкоди тій Правді наробити, а вийшло з того он що! Взяла вона звела докупи всі тумани сиві, хмари чорні, непроглядні, пустила дощем на гори. Ллє дощова вода, мов з відра, котить з гір течіями бистрими, реве долинами, річками глибокими, мне та нехтує травицю зелену, заносить її мулом чорним, невеличкими та гострими камінцями, мов серпами, під корінь рубає, несе в море глибоке і серед моря синього потопляє.

Та нічого не вдіє Кривда злая. Вигляне Ясне Сонечко, розірве, розшарпає хмари чорні, розпарює землю сирую, земля випиває річки бистрі, і з-під теплого мулу знову вилазить, аж лущить, травиця зелена, розцвітають на ній квіточки пишні.

Розсердилася, розгнівалася Кривда злая. Рве на собі коси шовкові, кусає руки білі, аж до крові кусає та все пригадує, що б тій Правді заподіяти, щоб виполонити їй травицю зелену.

І от пригадала… Як запливло Сонечко в інші краї світ оглядати, зібрала докупи вітри гострі холодні, студить ними повітря вільне, гнітить його хмарами зеленими… Дубіє повітря, застигає; з ранньої роси іній кує, дощові води в сніг обертає, снігом білим, наче пухом, усю землю устилає, морозом лютим огортає… Пожовтіли від того зелені листочки, опали, почорніли пишні квіточки, мов на огні погоріли… Там по тих долинах зелених, де колись Ясне Сонечко грало, тепер дідусь Морозенко гуляє, сивою бородою слід мете, льодом дише, снігом подихає, снігові баби з місця на місце перевертає, а поверх них вітер, мов серед кладовища дикий звір, завиває.

Вилетіла тоді Правда на скелю високу, зложила від жалю руки білі, замолилася до Сонця Красного.

– Мати, – каже, – рідна наша мати! Вернись, подивися, яку Кривда вчинила неправду. Поділилися ми з нею землею пустельною: вона взяла воду, я – повітря прозоре. Що б, здається, в миру жити, кожна кожній шкоди не робити, свого добра глядіти-доглядати… Ніт же! Злая Кривда все мені наперекір іде: чи задумаю я що зробити – вона осміє, а чи зроблю що – попсує, просвітку не дає. Збудувала я собі хаточку тиху – вона розвалила, кам'яні стіни потрощила-поломила, по всій землі пилом пустила. Посіяла я на тому пилові сльози гіркії – вродилася травиця зелена, квіточки пишні її уквітчали, неначе килимом, тихі долини заслали. Ви, мамо, не раз по тих долинах самі гуляли, по травиці зеленій качались – спочивали… Тепер вона тії квіточки морозом лютим попалила, зелені листочки травиці побила, снігами глибокими всі долини покрила!

Гляне Сонце, спогляне – аж справді: по долинах сніги лежать, а по горах вітри ходять, по землі Мороз гуляє, льодом землю кує, снігом огортає… От воно як припече!

– Душно, душно, – закричали вітри холодні та чимдуж давай навтьоки!

– Еге! – мовив Морозенко та й розсівся. Схилився на скелю та й заснув.

А Сонце по ньому стрибає, з нього білу одежу здирає, водою по долинах розпускає… Аж гляне Правда – по таких місцях уже й травиця з-під води зеленіє-проростає.

…Як не шкодила Кривда Правді, що не робила, а бачить – нічого не вдіє. Правда розвела по землі таку буйну рослину: всі долини покрила травою зеленою, заквітчала квіточками запашними, всі гори заслала лісами темними, борами непрохідними; по деяких тілько місцях покидала лисинки гострі, щоб на них рано й пізно вилітати землю оглядати.

Заздрість люта щипає Кривду за серце, поїдом їсть, спокою не дає. Хочеться їй усе те, що Правда поробила, виполонити, та силоміць нічого не вдіє. От і почала вона до неї хитрощами підходити.

– Сестро! – каже. – Як у тебе все гарно на землі – тихо та любо: є де спочити, є на чому очі звеселити, – не то, що в мене. Одно – бовтається та бісова калюжа: і вдень не гуляє, і вночі не спочиває.

– То виходь, – каже Правда, – сестро, до мене. Я не бороню тобі гуляти, тільки не роби шкоди.

От Кривда і вийшла на землю, а Правда така рада! Взяла сестру за руку, водить її по всіх усюдах, показує місця красні. У Кривди й очі розбігаються.

Обдивилася Кривда все і назад вертає.

– Гарно, – каже Правді, – гарно в тебе, як у раю тому! От тілько чого тобі нестає: нема в тебе нічого живого. Я б на твоєму місці польоту-шок різних розвела, побігунців всяких наплодила, щоб повсякчас славили вони твою працю!

– Я б, – каже Правда, – й зробила те. Як же його зробити?

– Еге! А хочеш – навчу?

– Навчи, сестрице! Навчи, голубко! – аж пада коло неї Правда.

А Кривда й каже:

– Знаєш, – каже, – сестро, що колись нам розказував Сум про дядька Огневика?

– Пам'ятаю.

– За тридев'ятьма глибинами та за тридесятьма днами живе він, сердешний, в тяжкій неволі конає. Сам огняний – огнем і живе: огонь їсть, огонь п'є, огнем і дише… Колись я гуляла по глибинах безодніх, опускалася аж на саме дно. І чую – під дном тим щось гуркоче-стукоче, аж дно вгинається-двигоче. От я припала до дна ухом, слухаю – що воно. А там шкварчить, шипить та гамселить! Я візьми постукай та й гукни: – Легшенько, – кажу, – легшенько! Чи бач, – кажу, – як розходилися – покою нікому немає! «А ти хто такий?» звідтіля глухо доходить до мене. – Хто б я, – кажу, – не була, а ви чого там такий гармидер підняли? Глядіть, – кажу, – як доберусь до вас – знатимете, хто я! «Ану, – каже, – доберись, доберись. Як то ти доберешся?…» Знаєш: дратує мене. – Не дратуйте мене, – одказую їм, – бо я Чорториєві як накажу – зразу він до вас докрутиться. А як добереться, то глядіть, щоб, бува, й душами не наложили! «Накажи, – регоче, – накажи. Ми ще йому звідсіля й помочі дамо…» Взяло мене, знаєш, зло. Прикликала я Чортория: «Крути дно!» А він зразу беркиць догори ногами! Угородив свої роги в землю та як поверне, так і забулькотіло навкруги. «А що, – питає звідти, – вже почали?» – Почали, – одказую, – починайте й ви! – Коли це – як загуде, як бухне! – кругом усе так і затремтіло… Раз! Удруге! Утретє! Дно так ходором і ходить, устояти не дає. А Чорторий з цього боку одно крутить, одно крутить, аж вода піниться-булькоче. А це – як скрикне Чорторий, як ухопить мене щось, як підніме вгору, так я і опинилась поверх води. Дивлюся: мій Чорторий у хвилях головою мотає та кричить-кричить! А так гін з троє від мене, серед пінявого моря, десь узялася гора висока-страшенна; на самому шпилі дірка, і звідти щось дише. Дише-дише, аж вода кругом кипить, а воно не перестає… Вергає піском, камінням, слинить шевською смолою, вонючою парою дух забиває… Коли це – вилазить з дірки страшенна вогняна голова, показує довгого-довгого язика й регоче-регоче… «А що, – каже, – злякалась? та й мене налякала, нехай всячина… Ачхи-и!» і як чихоне, так димом та попелом і покрилася. «Оце, – каже, – видно, трохи води в ніс набрав, що так закрутило. А давно вже я з водою знався, давно і світа бачив. Іч, який став! Ану, вище підсунуся та погляну». Та й почав вилазити. Кругом огонь так і паше, а він лізе. «Оце, – каже, – яка мала дірка. Ану – роздайся!» Та стук у боки гори ліктями!.. Так гора ходором і заходила: лущить, роздається, а він лізе-лізе… Виліз, сів, ноги звішав, з ніг гаряча смола ллється. «Отак, – каже, – саме добре. Щото давно світа не бачив – як радісно серце забилося! А тут тепер перемін – перемін… Що то таке?» показує на землю. – Земля, – кажу. «Чого ж вона, – питає, – така зелена та пишна?» Так і так, – розказую йому все, як жили колись, як тепер живемо. «То ти, значить, мені й родичка», далі каже. «Я, – каже, – Огневик, рідний брат твоєї матері; ти, значить, мені племінницею доводишся». – Може, – одказую, – й так. «Еге, – каже, – так, так… Спасибі тобі, що ти хоч нехотя допомогла мені, старому, світа побачити; я вже думав – сконаю в тій глухій неволі. Я тобі, – каже, – поки й мого віку, дякувати за це буду. Я б тобі й тепер оддячив, та не знаю чим». – Он, – кажу йому, – сестра моя на землі яких собі іграшок наробила, а мені, – кажу, – ні з чого. «Ні з чого? – питає. – А візьми лиш грудку глею». Я взяла. «Ліпи з неї, що хочеш». А я розплескала-розплескала ту грудку та й кажу: – Вже! – думаю що то воно буде? «Уже? – пита. – А ке сюди!.. Держи, – каже, – в руках, я дихну». Та й дихнув на ту грудку. А та грудка як затріпається та плюсь із рук у воду… Дивлюся – невеличка рибонька у воді грає, срібна луска, золоті пірця… Так і біга біля мене, так і ходить; я за нею, а вона від мене; я від неї, вона за мною… Плещемося у воді, граємося, а дядько регоче. «Оце, – каже, – тобі й іграшка. Схочеш, – каже, – ще чого, скажи мені: зараз буде. А тепер, – каже, – прощай, бо довго не бувши на свіжому повітрі, чогось мені моторошно стало». Та й посунувся вниз і дірку шевською смолою зверху заліпив, щоб то до нього те свіже повітря не доходило…

– To у тебе, – пита Правда, – й рибонька є? А покажи мені, яка вона?

– Добре, – каже, – сестро, ходімо до берега.

Пішли. Кривда плюснула у воду та як заплеще в долошки, кличе рибку.

Рибонько, рибонько,

Срібная лусочко,

Золотії перця,

Плинь до мене, моє серце!

А рибонька з глибу й виплила. Сама невеличка, очиці червоненькі; срібна луска на ній так і грає, золотими пірцями водицю перебиває.

Угледіла Правда та й не стямилася… Все їй своє: зелені долини, пишні квіти, ліси буйні – все те зразу померкло, спротивіло; все це рибонька собою заслонила, від любого й дорогого очі одвернула. Скрикнула тоді Правда, до Кривди повертаючись:

– Сестро! – каже, – що хоч бери, тілько намнож мені життя на землі!

А Кривда їй і одказує:

– Нічого мені, сестро, не треба. Дозволь тілько мені купно з тобою тим, що намножимо, володіти, над усім живим і свою волю мати.

– Добре, – каже Правда, – хай буде так, як ти кажеш.

От згодилися, ото й почали вони з землі всяку всячину ліпити.

Правда ліпить метеликів цвітних, бджілок та комашок всяких, а Кривда – пташок-польотушок, звірів-гризунів, зайчиків-лапанчиків, бобрів-стрибунів, кротів-вертунів. Наліпили їх цілий ворох. Правда, не довго думавши, понесла їх до дядька Огневика, і той удмухнув кожному життя.

Зразу все те і розкотилося по всій землі… Правдиві ж сотворіння нікому нічого: метелики тілько літають по квіточках та набираються краси з них, різні комашки лазять по травиці та п'ють свіжу росу, а Крив-дине сотворіння накинулося на луги зелені, квіти пишні, ліси буйні: лист гризуть, корінь січуть, стовбур точать… Наробили такого дешпоту на землі, що страх! Усе знівечили, усе попсували. Дійшлося до того, що й їсти вже стало нічого. Нараяла Кривда одно одного їсти. І от кинулися пташки ловити метеликів та дзьобати козявок всяких, а звірі пташок. Розпочалася між усім живим війна страшенна; одно одного підсідає, стереже, де б його краще згарбати. Наплодилися всякі бойовики: коти-ки-братіки, лисиці-сестриці, вовки-сіроманці, ведмеді-небреді… Почалося таке, що вже й не розбереш, хто правий, а хто винуватий. Той правий – хто кого здолав, а той винуватий – що подався.

Тоді Правда побачила, як її Кривда обійшла, та так гірко засмутилася, а Кривда рада-рада!

Отоді саме знайшовся й Чоловік. Правда як угледіла, так і кинулася до його.

– Тепер, – каже, – лукава сестро, все тобі віддаю, припоручаю все. Одного тільки його не віддам. Виховаю його та вигляджу, напою його серце чаром-любов'ю, натопчу його голову розумом добрим, натхну в його душу правду святую і настановлю царем на землі. Хай усім заправляє, над усім володіє.

От і почав Чоловік порядкувати на землі. Зараз зробив такий наказ: щоб ніхто нікого не зобиджав, щоб всі в миру жили.

Коли на другий день доводять Чоловікові, що ніхто його наказу не хоче слухати.

– Як не хоче слухати? Хто не хоче слухати? – скрикнув Чоловік.

– Так і так, – кажуть йому. – Ведмідь коня розірвав, вовк вівцю задрав, собаки зайця розметали, лисиця курей поїла, кури траву поклювали… – Всяке чим-небудь переступило його наказ.

– Ведіть мені злочинців на суд! – скрикнув Чоловік.

Нагнали винуватих з усякого роду й плоду, – всяке чим-небудь провинилось, закон переступило.

– Як ви сміли, сякі-такі, не послухатися мого наказу? – пита грізно Чоловік.

– Царю наш, розпоряднику наш! – повинилися перед ним злочинці, – винуваті ми, ніде правди діти. Тільки ж і ти нас розсуди по правді, по закону: як нам жити, чим годуватися? Ми ж усі з голоду помремо, а як нам з голоду помирати, то краще повели нам голови поодтинати.

От і почав Чоловік думати та гадати, як тих винуватих розсудити. Правда на одно ухо йому шепче:

– Суди! Карай! Як вони сміли таке вчинити, других зобиджати, другим життя коротити? Хіба вони те життя давали їм?

А Кривда з другого боку в друге ухо нашіптує:

– Ану, – суди! ану – карай! Кого ж ти будеш судити? Кого карати? Усіх повинно судить – всі винуваті… Всіх виполони до ноги, до коліна!.. Яке ж ти маєш право їх виполонювати? Хіба ти їм життя давав?… А жити їм як? Годуватися чим? Хіба вони винні, що такими вродилися?… Ну – перероди їх, перероби!

Подумав-погадав Чоловік, розкинув думками і сяк і так: і покарати б, щоб не робили злочинства… Та чим же вони винуваті, що такими вродилися?… Махнув рукою та й звелів всіх випустити і не сказав нікому нічого…

На одно тільки здався перший Чоловік. Більше винуватив тих хижаків, що одно другого їли, ніж тих, що травою годувалися. Ті життя другим коротили, а ці їли, що сира земля ростила. І взяв він всіх гризунів та шипунів під свій призор, до свого догляду, боронив од хижаків. Намножив черед всяких, сам став пастухом.

Зажив перший Чоловік, на всю губу зажив. Переганяє череди з долини на долину, з одного випасу на другий, скотину множить і сам множиться. Діждав він багато синів і дочок, онуків і правнуків, дожив до старості – старий та древній!

І от чим більше він жив та старівся, тим більше почали клопотати його думки: «Що буде, як його не стане? Як те життя свого коліна впорядкувати, щоб не було між ними сварки та бранки та лихого розладдя?… Поділити? – думав він. – Розійдуться вони по всій землі широкій, розтечуться по країнах далеких, позабувають, якого роду й плоду і, стрінувшись, почнуть ворогувати… Не ділити, зоставити вкупі? На кого ж їх зоставити, на кого припоручити? Припоручити на якого сина – другі будуть ремствувати, а на всіх разом – не помиряться».

Пристали до нього Правда та Кривда, кожна своє доводить. Кривда радить: поділи!.. Правда рає: не діли… Не знає чоловік, що йому робити, так і вмер, не зробивши нічого.

Як умер та поховали його, то зараз усі сини й зійшлися на раду:

– Що робити, як їм бути?

От самий старший і каже їм: – Брати мої милі! Вмер наш батько, не зоставивши нам розпорядку ніякого… Як тепер будемо жити?

– Як жити? – питають другі. – Ну, кажи!

– По-моєму, – каже старший, – як жили, так і жити вкупі.

Мовчать менші, тільки голови посхиляли.

– Укупі? – замовив підстарший. – А хто ж буде старшинувати та розпорядок давати?

– Та вже ж хто старший, то не менший, – каже найстарший брат.

– То себто ти? – спитався підстарший. – Що ж ти за цяця така, що нами будеш верховодити? – скрикнув він.

– А ось яка я цяця: раніше родився від тебе.

– То що, що ти раніше родився!.. А в нас хіба не один батько був? Не одна мати родила?… Чого ж ми будемо тобі коритися?

Другі собі гудуть:

– Справді, справді! Одного батька однакові діти. Чого ж одному все, а другому нічого. Почали змагатись.

– Ну, як хочете, так і робіть, – каже старший брат.

– А як, – кажуть, – робить? Ось як зробить: ділиться – всіх порівну ділить, щоб нікому не було завидно.

Почали ділитись. Лічать, ділять, дивись – одно зостається лишнє або кому одного недістае. Як ти поділиш, як помириш? Усяк кричить: «Моє!», або: «Мені не стало!»

Знову почали змагатись. Спершу змагались на словах, а далі дійшло діло й до бійки. Устав рід на рід, коліно на коліно, розпочали січу душогубну, згубу самосічну; вибили народу чимало, вигубили цілі роди, ви-полонили цілі коліна. Зосталося небагато нащадків, що розтаскали начисто добро батьківське й порозтікались мерщій одно від одного в різні краї, несучи в своєму серці ненависть люту та ворожнечу тяжку на тих, від кого одрізнялися…

Так та Кривда знайшла ярміс приступити й до Чоловіка і через його вже опанувала всім світом.

Марко Черемшина

Сльоза

Скільки разів возьме кріпкии мороз, стільки разів віє холодний вітер та й навіває нову верству снігу. Стільки ж разів більшає біль і терпіння хорої вдови Кравчихи. Вона лежить на твердій постелі, накрита старим сірячком, та лишень сумним стогоном нарікає на студе-ний вітер і мороз, що шпарами стін дістаються до її незатопленої хати. Коло неї порається її донечка Маруся, що рада б в кожну хвилю своїй матінці яку-небудь полекшу вчинити. Та що ж вона годна? Заробити не піде, бо і сили у неї ще нема, а просити о милостиню, то таки дуже соромиться. А люди, от як люди: кожний собі рад, чужа нужда їм не в гадці.

– Ненечко дорогенька, – лебеділа Маруся, – нині Святий вечір, а у нас нічого немає і вам не лекшає. Як би то красно й любо було, коли б ми ввечір разом пшеничку їли. Хто знає, чи другої діждемо. Передучора ви самі про те згадували, тільки що я плакала, як ви загадали заставити одіж покійного нашого батенька. Мені жаль тої одежі, але коли ви вже кажете, що навесні мож буде її викупити, то вже най і так було би. За-

робимо й викупимо, коби здоровля. Позвольте ж мені, ненько, з нею у місто піти і зробити так, як ви казали. Куплю й ті ліки, що люди радили, й на вечерю дещо і дровець принесу. То буде гарно, ненечко! Позвольте, я борзенько вернуся.

– Та студінь надворі, – простогнала Кравчиха.

– Я ваші чоботи взую – хоч великі вони, але я соломою випхаю. Добре, ненечко?

– Як змерзнеш, то вертайся з дороги; то студінь сніги…

– Не змерзну, золотенька ненько, що мені студінь! Для вас я в огонь піду.

Вже не мучила дальше питаннями хорої матінки, тільки зробила, як думала: накрила її шматтям, що лишень у них ще було, взяла батькову одіж і в місто помандрувала. От вже таки добре з полудня. Взимі який вам то день? Сюди-туди обернешся, та й вже вечоріє. Маруся поорудувала як слід. Вже й домів вертає. Вона рада б зозулею до неньці полетіти, тільки що крил у неї немає. «Поперечними стежками піду, то скоріше зайду», – думає собі. А тут сніг засипав стежки, що й сліду не видко, їй про те байдуже. Вона пішла коротшою ходою. Сніг йде та йде, а мороз бере дужіше, чим рано. Бідній Марусі тяжко йдеться. Вітер провіває через її діраву, стару свитину і неначе приліплює пекучий мороз до самого тіла, а збитошник-сніг сиплеться у її подерті чоботи. Щоб ще лишень через широкий луг перейшла, та й вже дома, вже коло своєї неньки. Та що ж! Вона втомилась. На її чолі виступив піт і в тій самій хвилині замерз на чорних бровах. Бліде її личко посиніло, а ніжки не змогли дальше сніг відгортати, затерпли. Вона стоїть на одному місці, а їй здається, що вона все ще йде. Дрожачии голос, що став вириватись з її гортані, то був її плач. З її синіх оченят потекла одна велика сльоза. Якийсь тепленько приодітий чоловік перейшов случайно коло неї і не порятував. Камінне серце в нього було. «Не відпочивай, бо ніч тебе зайде у твому ледарстві», – сказав він та й пішов дальше, значить, не доміркувався Марусиного безвихідного положення, її ридання стає щораз тихіше. Студінь для неї меншає. В її серці робиться гарячо, любо… Вона бачить перед собою неньку і хотіла б її своїм гарячим серцем нагріти. Ручками обіймає вона її за шию та просить: «Ненько моя, нагрійтеся теплом мого серця, а легше вам стане».

Хмарне небо вже уповилося чорним покровом. В селі радість, гомін. Вечірні світла так і сяють на багатих столах. Різдвяний ангел став літати від хати до хати з дарунками на крильцях. Сніг йде та й іде, а білі його пластинки танцюють собі у повітрі. Ангелові про те байдуже. Його ні вода, ні вогонь не береться. Тому чимало здивувався, коли нечаяно побачив на своїй ніжній рученьці велику білу пластинку снігу.

– Ти, маленька білявиночко! Що ти є таке, що відважилася на мою руку сідати? Твої посестри не вчинили б того ніколи.

– Я не звичайна пластинка, я сльоза.

– Сльоза?! – повторив ангел.

– Я сльоза вбогої дівчинки Марусі, – говорила дальше пластинка.

– Тої Марусі з синіми очима?

– Так. Ті сині очі зронили мене он там в полі серед снігу. Студений мороз заморозив мене, а буйний вітер заніс мене сюди. Маруся лежить на снігу, замерзає небога. Поратуй її, ангеле! Це ж вечір радості – не смутку, терпіння, смерті!

– Добре, сейчас, – відказав ангел.

Він прошептав щось вітрові і полетів собі дальше. Послушний вітер поніс чим скоріш пластинку до хати того багача, що бачив у полі безпомічну Марусю та й зганив її ще лихим словом. Багач той якраз вийшов тоді на подвір'я, щоб повеліти слугам внести житняний сніп до хати. Вітер приліпив пластинку на його лиці. Він увійшов з нею до хати. Зачалася вечеря. Стіл аж гнеться під тягарем страв та напитків.

Пластинка стопилася і потекла сльозою прямісінько в пугар, що в нього наливав собі пива господар-багач. Він випив налите вино, а з ним і Марусину сльозу.

– Недобре се вино, – сказав він, – навчу я того купця, щоб знав, яке вино мені дається! – Сказав та й посумнів чогось-то. А родина п'є те саме вино та й нахвалитися не може.

Нараз встав багач від стола та й вийшов з хати. Вже з півгодини минуло, а він ще не вертається.

– Де отеє пішов батько? – питаються себе здивовані діти й мати. Не знають. Аж ось і надходить він та й не сам. На руках несе дівчинку, мов мерця якого.

– Се Кравчишина Маруся, – каже він до родини, – трохи що не замерзла на полі в снігу. Я бачив її, як вертався з міста. Стояло, біднятко, а й думав, що відпочиває. При вечері, зараз-таки по тім клятім вині, вона мені привиділася умираюча. Мене заболіло за нею серце, тим (побіг я на те саме місце, де я перше її бачив. Прибігаю, а вона вже й не говорить, тільки ніби стогне, ніби плаче, та й то вже остайніми силами. Нумо, діти, розморожуймо її.

– У другу хату понесім через сіни, там холодно, а тут, у теплі, годі розморозити, – порадила жінка.

На другий день рано сиділа Маруся коло своєї неньки у затопленій багацькій хаті і розповідала, як орудувала в місті.

Зворушений багач занявся хорою вдовою, як би своєю матір'ю. До себе враз з донечкою забрав і хліба й до хліба всього дав. Хора Кравчиха трохи Підвелася з ліжка. Вона об усім дізналася від багача. Очі сльозами зайшли. То сльози радості й жалю! А Маруся обіймає матір та й щебече, біднятко:

– Ненько дорога! Звідки се для нас добро взялося? Чи не сон се?

– Ні, дитино, то твоє добре серце заподіяло сю людську ласку.

– А я, ненечко, сон мала, що десь-то моє серце гаряче, гаряче, таке гаряче, що вас ним я хотіла загріти.

– Ти ж і загріла ним мене, любочко моя дорога, сиза.

І досі ще ніхто не знає, що то все зробила Марусина сльоза.

Григорій Квітка-Основ'яненко

Підбрехач

Дуже недобре діло брехати! «Брехнею, – кажуть люди, – світ пройдеш, та назад не вернешся». Брехун собі ворог і людям зло робить. Усякий зна сю правду, одначе усяк бреше. Не нарівно: один бреше на усі заставки, інший бреше потрішку, оглядаючися; а усе недобре діло брехати. Хоч ти на півпальця збрешеш, а лиха наробиш на ввесь вік. Оглядітеся лишень круг нас, на кого карлючка закарлючиться? Оттой як сватався, так казав, що в нього дві слободи і грошей повні комори: одурив дівчину, пішла за нього та й плачеться по увесь вік, бо не тільки нічим содержуватися з діточками, та, глядіть лишень, чи є що кусати! Другий позича гроші, божиться: «Через год, – каже, – віддам», а год минув – не тільки рост, та й істе пропало! Інший каже: «Давайте попереду грошики, я вам мудрих книжок понаписую». Грошики зчистив, а за книжками хоч і не приходьте. «Цур дурнів, – каже, – одурив вас, буде з мене, слухайте ось вам кумедії…» Та як усе розказувати, як, хто і коли збрехав, так і до світу не перекажеш їх. Ми тільки подумаймо об тім, що недобре діло брехати; недобре для себе, а другому такого наробиш, що й не відчитаєш нічим! Ось слухайте.

Просив Пархім Остапа, щоб пішов за нього старостою до Хіврі. Хівря була дівка годяща, була хазяйка, роботяща, мала й худобинку; а Пархім теж парубок голінний – хоч куди. Остап, нічого робити, каже:

– Добре, піду, аби б товариша зиськати.

Зострівся з Самійлом.

– Зділай милость, Петровичу Самійло, – каже Остап, – іди зо мною підбрехачем за Пархома до Хіврі.

– Та чи зумію лишень, – каже Самійло, – зроду не був у сім ділі.

– Та воно не трудно, – каже Остап, – я буду починати брехати, а ти підбріхуй; звісно, як старости брешуть про парубка, за кого сватають, а без брехні вже не можна! Я збрешу на палець, а ти підбріхуй на цілий локоть, то й закінчаєм діло, зап'ємо могоричі, а молоді опісля нехай живуть, як знають!

– Добре, Остапе, зумію, піду добуду паличку і зайду за тобою, – сказав Самійло і потяг додому.

Зібралися старости, як довг велить, узяли хліб святий під плече, палички у руки, пішли до Хіврі.

Увішедши у хату, помолилися, хазяїну поклонилися і почали казати законнії речі про порошу, про князя, про куницю і звели на красну дівицю.

Добре усе. Старі Хіврині усе слухають, далі почали розпитувати, що є у молодого.

– Та у нього чимало є чого, – каже перший староста.

– Де-то чимало? – каже підбрехач. – У нього усього є багацько.

– Єй волики.

– Та які волики? Таки настоящі воли.

– Єй овечата, – почина перший староста.

– Та які овечата? Таки настоящі вівці, – підбрехує Самійло.

– Єй хатина.

– Та яка хатина? Настояща хата, новісінька, просторна.

– І у господарстві не дуже кому дає волі.

– Та таки і ніякому. Сам усім орудує і що хочеть, те й робить.

Хіврині старі аж плямкають, що таке добро достанеться їх дочці, та й почали питати, хто іменно парубок.

– От, коли знаєте, Пархім, – сказав Остап.

– Терешкович, Понура, – договорив Самійло.

– Е! Себто той кривий на ногу? – спитала мати Хіврина.

– Та він так, трошки, храма на одну ногу, – сказав перший староста.

– Де-то храма? І не на одну, а він і обома не здужа ходити, – підправив підбрехач.

– Та трохи чи не косий? – пита батько Хіврин.

– Та так, косенький, на одно око, – каже староста.

– Де-то вже на одно? І не косенький овсі, він і обома нічого не бачить, – доповнив підбрехач.

– Та він щось горілку часто вжива? – питається батько.

– Так, вип'є потрошку, коли та коли, – каже Остап.

– Де-то вже коли та коли? Таки повсякдень, і таки не потрошку, а п'є, поки звалиться.

– Та, кажуть, щось там нашкодив, так чи не буде йому біди? – допитується батько.

– Яка там біда? Може, провчать трошки, – сказав староста.

– Як то можна трошки? Його так гарно кат кнутом попоб'є та й на Сибір зошлють, – закінчив підбрехач…

Після такої розмови що батькові та матері Хівриним робити? Випровадили нечестю старостів і трохи чи й не позивали ще за бешкет, що за такого жениха приходили сватати їх дочку. А на парня пустили славу, що й повік не збув!

Дуже недобре діло брехати!

Микола Гарін-Михаиловський

Книжка щастя

Була колись на світі (а може, є ще й досі) маленька, потерта, брудна книжка. У цій книжці була прихована чарівна сила. Хто брав її в руки, той робився добрим, веселим, гарним, і головне – той починав любити всіх і лише й думав про те, як би й усім було так само добре, як і йому. Купець не обдурював більше, багатий дбав про бідних, великий пан більше не думав, що він не помиляється і що в його голові може вміститися весь світ. І все тому, що той, хто тримав чарівну книжку, любив у цю хвилину інших більше, ніж себе. Але коли книжка раптом випадала з рук того, хто тримав її, він знову починав думати тільки про себе і нічого більше не хотів знати. І якщо книжка ще раз потрапляла на очі, її відкидали ногами, а то й за допомогою щипців кидали у вогонь. Книжка неначе згоряла, всі заспокоювались, але оскільки книжка була чарівна, то вона згоріти ніколи не могла і знову потрапляла комусь на очі.

Одного разу було веселе свято. Усі, хто міг, раділи. Але маленький хворий хлопчик не радів. Його завжди мучили всякі хвороби, і давно вже весь світ здавався йому аптекою, а всі незнайомі люди лікарями, які зненацька почнуть силою напихати його різними гіркими ліками.

Ніхто цього не любить, і ось чому хлопчик, тоді як усі діти веселилися, йшов, гуляючи зі своєю нянею, такий же сумний і нудний, як і завжди. У нього була велика важка голова, яка перетягувала його, і тому йому легше було дивитися вниз, і, можливо, внаслідок цього він і побачив маленьку брудну книжку. І хоча няня й тягла його за руку вперед, він усе-таки наполіг на своєму й підняв книжку

Він тримав її, і що міцніше притискав до себе, то веселіше ставало у нього на душі. Коли він прийшов додому й побачив маму, він закричав радісно: «Матусю!» – і побіг до неї. І хоча дорогою вискочив тато, який читав у цей час одну дуже розумну книжку про те, як треба поводитися з дітьми, і гукнув сердито своєму вередливому синові: «Хіба не можеш не кричати?» – хлопчик не образився і зрозумів, що тато кричить тому, що в нього немає такої самої книжки, яка була в нього.

І тітка, побачивши його веселого, не змогла стримати свого захоплення, підбігла і стала його так боляче цілувати, що іншим разом хлопчик знову б розплакався, але тепер він тільки сказав:

– Люба тітонько, мені боляче, пусти мене, будь ласка!

І хоча тітка ще дужче від цього почала його шарпати, він терпів, бо розумів тепер, що тітка любить його і сама не тямить, що робить йому своєю любов'ю боляче. Коли хлопчик нарешті прибіг до матері, він показав їй свою книжку і сказав щасливий, присідаючи і зазираючи їй в очі:

– Книжка…

Мати не знала, звісно, яка це книжка, але вона бачила, що син її щасливий, а чого ж більше матері треба? Вона захотіла тільки ще додати йому трохи щастя і, погладивши його по голові, лагідно мовила:

– Любий мій хлопчику…

Справді, хлопчик був дуже щасливий, і, коли няня, укладаючи його спати, взяла була в нього книжку, він так почав плакати, що няні довелося повернути йому книжку, і хлопчик так і заснув з нею.

А вночі до нього прилетіла чарівниця фея і сказала:

– Я фея щастя. Багатьом я давала свою книжку, і всі були щасливі, коли тримали її. Але, коли я брала знову її від них, вони не хотіли ще раз приймати цю книжку від мене. Ти, маленький хлопчику, перший, котрий захотів узяти її назад. І за це я тобі відкрию таємницю, як зробити всіх щасливими. І хоча ти ще дуже маленький хлопчик, але ти зрозумієш, бо в тебе добре серце.

А що саме цього хотів хлопчик, бо така вже була сила чарівної книжки, то він і сказав феї:

– Люба феє! Я дуже хочу, аби всі, всі були так само щасливі, як я: і мама, і тато, і той стельмах, який сьогодні приходив найматися на працю, і та старенька, яка, пам'ятаєш, ішла і плакала тому, що їй нічого їсти, і той хлопчик, який просив у мене милостині… всі, всі, добра феє!

– А коли б для того, аби всі були щасливі, тобі довелося б умерти?… Хочеш знати таємницю?

– Хочу!

– Тоді ходімо!

І прекрасна фея простягла хлопчикові руку, і вони пішли.

Вони вийшли на вулицю і довго йшли. Коли місто залишилося позаду, фея показала йому вгору, і хоча було темно, але там, на вершечку гори, високо-високо, яскраво горіли вікна чарівного замку.

Фея нахилилась до хлопчика і сказала:

– Ось що треба зробити, аби всі були щасливі. Там, у цьому замку, спить зачарована царівна. Аби всі були щасливі, треба її розбудити. Але це не так легко: сон царівни стереже злий чарівник. Ти бачиш перед нами ту велику дорогу, освітлену вогнями, що йде просто в гору? Бачиш, скільки йде цією дорогою дітей? Багато хто з них іде туди, в замок, щоб розбудити царівну, але ніхто не розбудить! Це чарівна дорога: у міру того як вони підіймаються в гору, їхні серця кам'яніють, і, коли вони приходять нагору зі своїми кам'яними серцями, вони забувають, навіщо прийшли, і злий чарівник голосно сміється і кидає їх у вигляді каменів он у той темний бік, звідки чути ці крики, плач і стогони.

– Це хто кричить?

– Ті, які ходять у темряві і в багні. Вони кричать, бо їм страшно і нудно в темряві, кричать, бо вони в багні, бо хочуть їсти, кричать, бо сподіваються, що прокинеться царівна і почує їхні голодні крики. Злий чарівник сміється і кидає їм замість хліба кам'яних людей, які, падаючи, убивають їх, а вони, не бачачи в темряві нічого, думають, що це каміння летить на них з неба чи хтось з-поміж них-таки кидає його, і тоді вони вбивають один одного.

– А навіщо чарівник так робить?

– Він повинен їх мучити, тому що тільки цим темним місцем і можна вийти на дорогу, що веде до замку, на дорогу, над якою вже не владна сила чарівника. Але про це ніхто не знає, і поки там і темно, і брудно, і страшно – всі хочуть потрапити на ту освітлену, але зачаровану дорогу. Якою хочеш іти дорогою? Чи тією, де темно й брудно і немає таких розкішно вбраних і веселих дітей, які йдуть цією великою просто в гору дорогою?

– Цією, – хлопчик показав у темний і брудний бік.

– Ти не боїшся? Там злі діти, вони ходять у темряві туди й сюди і, не знаючи дороги, кричать і вбивають одне одного; там може вбити тебе камінь чарівника. Підеш?

– Так.

– Ходімо.

Вони пішли, і хлопчик побачив навколо себе страшні обличчя злих дітей.

– Діти! Йдіть за мною! Я знаю дорогу!

– Де, де?

– Сюди, сюди, йдіть за мною!

– Але хіба є інша дорога, крім тієї, якою йдуть ті щасливі діти?

– О, ні, тією дорогою не йдіть. За мною йдіть!

– Але ти, як і ми, йдеш без дороги?

– Ні, тут є дорога… Ідіть… зі мною фея.

– Е, дурний ти хлопчисько, ми втомилися, і ми хочемо їсти… У тебе є хліб?

– У мене є книжка щастя.

– О, та він геть дурний… затопчімо його в багно з його дурною книжкою!

– Хочеш, полетимо звідси? – нахилилася до хлопчика фея.

– Ні, не хочу… Вони затопчуть мене, але ж книжка залишиться тут… Це добре, люба феє, і ти того, хто підніме її, поведеш далі, чи не так?

Хлопчик не чув, що йому відповіла фея: злі діти вже кинулися на нього… Вони думали, що затоптали і хлопчика, і його книжку. Але книжку знайшли інші й пішли далі, а коли всі розійшлися, фея підняла хлопчика з багна, обмила його й віднесла в замок до царівни.

Він не помер, він спить там у замку поруч із царівною, і йому сняться гарні сни. Добра фея розповідає їх йому, коли прилітає з брудної і темної дороги, якою хоч тихо, а всі йдуть і несуть книжку щастя до зачарованого замку.

І коли принесуть нарешті книжку – прокинуться царівна і хлопчик, загине злий чарівник, а з ним зникне і морок, – і побачать тоді люди, що для всіх є щастя на землі.

Нові звуки

Йому багато дано!..

Він народився, ріс у пишному замку, оточеному чудовими садами. Він князівський син, багатий, молодий, сильний, вродливий. А до того ж він обдарований незвичайним талантом: він скрипаль. Ще в ранньому віці, ледве тримаючи маленькою ручкою смичок, він видобував із скрипки дивовижні звуки. Батьки, упадаючи всією душею коло нього, щиро піклувалися про хлопчика. Він ріс, як ніжна квітка в теплиці: ні бурі, ні грози, ні негоди.

Нарешті!

Він виріс. Він знаменитий. Яке щастя! Він – гордість усього свого князівського роду. Вельможі в захваті від його виконання. Знатні жінки одна з поперед одної хочуть упасти йому у вічі. Марно! Він гордий, неприступний і безтурботний. Та ось у серце його вкралось кохання. Як ніжний напій, воно зігрівало, веселило і запаморочувало голову. Довго мовчки милувався він красунею. Врешті, не витерпів. Освідчився і… був знехтуваний. Ким знехтуваний? Бідною дівчиною, квіткаркою, котра коли-не-коли заходила в замок.

Хлопець на всі ласки, на всі запевнення, що безмежно кохає її, діставав одну відповідь:

– Обманиш!

– Що це означає?!

– Ти не розумієш, що означає обман?

– Ні!

Дівчина недовірливо похитала головою. Він справді не розумів. Народжений у багатстві, він змалечку нікого і нічого не потребував.

Його ніколи не пригнічували, не залякували. Йому не доводилося бути в такому становищі, коли можливий обман. Йому було чуже це почуття, була чужа і назва цього почуття.

Нарешті, щоб полонити серце молодої красуні, він схопив свою скрипку. Він наперед уже святкував перемогу: його гра не раз кидала в захват найдобірнішу публіку. Він заграв. Ллються чарівні звуки! М'які, немов теплі повітряні хвилі, вони пестять, голублять, заспокоюють. Він закінчив грати. Дівчина мовчала. Він був уражений. Він чекав захоплення, радості. А тут… тихо як у домовині. Він був здивований.

– Хіба тобі не подобається?

– А тобі подобається?

– Ні перед ким ще не грав я з таким захопленням, як перед тобою, – палко мовив хлопець.

– І слухачі завжди захоплювалися? – глузливо запитала дівчина.

– Так!

– А знаєш чому!

– Чому?

– Тому що ти і твої слухачі ситі, задоволені.

– Які ж тобі звуки потрібні?

– Які?… Сльози, стогони, презирство, ненависть, прокляття!

Він знову почав грати, намагаючись усе це висловити звуками.

Нічого не виходило: він не знав ані сліз, ані стогону, ані презирства, ані прокляття.

Дівчина тим часом утекла. Хлопець переживав щось зовсім йому незнайоме, чому й назви не знав. Це була туга, безутішна туга, як п'явка в серці. Йому разом спротивилося геть усе. Він вийшов із замку і пішов навмання блукати. Довго мовчки він ходив. Журба все більше його поймала. З глибини душі у нього вихопився звук. Він інстинктивно зрозумів, що його називають «стогоном». Запала ніч. Хлопець усе йшов і йшов і непомітно для себе опинився в місті. Він раніше часто бував у місті, але йому здалося, що він потрапив сюди вперше. Хлопчиком він їздив сюди кататися в супроводі старших: батька, матері. Дорослим він був з особливою метою: вивчати старожитності міста. Він чудово знав руїни старого міста, але зовсім не був знайомий з теперішнім. Метушливі юрби людей, шум, гамір, крики, все це вражало його своєю новизною. Та найбільше його дивували жінки. Раз у раз вони чіплялись до нього, наполегливо закликаючи до себе. Нарешті одна стара, погана просто взяла його під руку і потягла за собою. Хлопцю захотілося дізнатися, чим це скінчиться, і він не опирався.

Дорогою вона встигла розповісти, що у неї двоє дітей; годуватися нічим, – ось і запрошує до себе гостей… «Гроші потрібні!» – сказала вона таким тоном, що йому і страшно і бридко стало. Вони зайшли до брудної кімнати одного великого будинку. Побачивши їх, двоє маленьких дітей кинулися під ліжко.

– Вони нам не заважатимуть, – мовила жінка.

Він був приголомшений. Стіни замку довго не давали справжньому життю доторкнутись до нього. А тепер це життя, немов бурхливий потік, увірвалося… Ці жалюгідні діти, ця жінка – все це разом немов обухом по голові вдарило його. Він у знемозі опустився на єдиний стілець у кімнаті.

– І я була молода, – тим часом говорила жінка, – такий же красунчик, як ти, покохав, спокусив… Ось діти… кинув.

Він раптом відчув, що міг би задушити власними руками спокусника. У ньому щось кипіло, він зрозумів, що це саме і є презирство, ненависть, прокляття. Мимоволі згадалася йому красуня дівчина. «Скільки, – думав хлопець, – нещасна вистраждала, коли спокійні звуки їй огидні!» У цю мить йому самому були чужі ці звуки.

У цей час почулися голоси в сусідній кімнаті. Дві жінки сперечалися. Одна старечим голосом торочила: «Ти помиляєшся. Можливо, він кохає, не обмане». – «Ні, – вигукнув хтось у відповідь, – усіх ненавиджу, зневажаю: поглумляться, а потім кинуть, будь вони прокляті!»

– Чий це голос, чий? – вихопилося у хлопця.

– Це дочка хазяйки, квіткарка, вона…

Та він вже не слухав, сильним рухом руки він штовхнув двері; вони розчахнулись. Посеред кімнати, з розпущеним волоссям, немов примара, стояла дівчина, яку він кохав. їхні погляди зустрілися. Пролунав нелюдський крик. Дівчина, як підкошена, впала без духу.

Хлопця вперше в житті охопив розпач, і він заплакав.

Ось він, блідий, змучений…

Натовп гомінливий, галасливий. Як тільки злетів угору його смичок – замовкло все. Затамували подих. Ллються нові звуки…

У них стільки лагідності, покірності, благання, скільки у піднесеній до небес молитві. Здається, хтось, укляклий, забувши весьсвіт, закликає неземні сили почути, допомогти… А ось і сльози… Здається, хтось жалібно-жалібно плаче, немов стогне… вмирає… Вмер!.. Завмер і акорд.

Натовп отямився. Вигуки, оплески… Ряд нових звуків заглушає і цей шум, і ці оплески. Це вже не м'які, спокійні звуки, це радше крик наболілої душі. У цьому крикові чуються і презирство, і ненависть, і прокляття!

Ці звуки не присипляють, а будять душу, кличуть на боротьбу…

Йому далися ці нові звуки тому, що сам він багато вистраждав, багато пережив.

Саша Чорний

Щоденник Фокса Міккі

Про Зіну, про їжу, про корову і все таке інше

Моя господиня Зіна більше схожа на фокса, ніж на дівчинку: верещить, стрибає, ловить руками м'яча (ротом вона не вміє) і гризе цукор, зовсім як собачка.

Вчора вона розхвасталася: бачиш, Міккі, скільки у мене зошитів. Арифметика – диктант – твори… А ось ти, цуцик нещасний, ні говорити, ні читати, ні писати не вмієш.

Гав! Я вмію думати – і це найголовніше. Що краще: думаючий фокс чи говорючий папуга? Ага!

Читати я трохи вмію – дитячі книжки з найбільшими буквами.

Писати… Смійтеся, смійтеся (терпіти не можу, коли люди сміються!) – писати я теж навчився. Щоправда, пальці на лапах у мене не загинаються, я ж бо не людина і не мавпа. Але я беру олівець у рот, наступаю лапою на зошит, щоб він не совався, – і пишу.

Спочатку букви були схожі на роздавлених дощових черв'яків. Але фокси набагато старанніші за дівчат. Тепер я пишу не гірше, ніж Зіна. От тільки не вмію гострити олівців. Коли мій затупиться, я біжу тихенько в кабінет і цуплю зі столу загострені людьми огризочки.

Я бачив у дитячих книжках: коли людина робить стрибок до нової думки, вона ставить три зірочки.

Що найважливіше в житті? їжа. Нічого прикидатися! У нас повний будинок людей. Вони розмовляють, читають, плачуть, сміються – а потім сідають їсти. їдять вранці, їдять ополудні, їдять увечері. А Зіна їсть навіть уночі – ховає під подушку бісквіти й шоколадки і потихеньку плямкає.

Як багато вони їдять! Як довго вони їдять! Як часто вони їдять. І ще кажуть, що я ненажера…

Сунуть кісточку від телячої котлетки (котлетку самі з'їдять!), наллють півблюдця молока – і все.

Хіба я чіпляюсь, хіба я прошу ще, як Зіна та інші діти? Хіба я їм солодке: клейстер, який називається киселем, чи рідку гидоту з чорносливу і родзинок, чи холодну страхоту, яку вони називають мороженим? Я делікатніший за всіх собак, тому що я породистий фокс. Погризу кісточку, з'їм, обережно взявши із Зіниних рук, бісквіт, і все.

Але вони… Навіщо ці супи? Хіба не смачніша чиста вода?

Навіщо ці горошки, морквини, сельдерейки та інша гидота, що ними вони псують смаженину?

Навіщо взагалі варити і смажити?

Я недавно спробував шматочок сирого м'яса (упав на кухні на підлогу – я мав цілковите право його з'їсти!)… Запевняю вас, воно було значно смачніше, ніж усі ці котлети, що шкварчать на пательні…

І як було б добре, якби не варили і не смажили! Не було б кухарок: вони зовсім не вміють поводитися з порядними собаками. їли б усі на підлозі, без посуду, – мені було б веселіше. А то завжди сидиш під столом, серед чужих ніг. Штовхаються, наступають на лапи. Подумаєш, як весело!..

Або ще краще – їли б на моріжку перед будинком. Кожному по сирій котлетці. А по обіді усі борюкалися б і верещали, як Зіна зі мною… Гав-гав!

Мене називають ненажерою (випив ковток молока з котячого блюдця, подумаєш)…

А самі… Після супу, після смаженини, після компоту, після сиру – вони ще п'ють різноколірні штукенції: червону – вино, жовту – пиво, чорну – каву… Навіщо? Я позіхаю під столом до сліз, звик біля людей огинатися, а вони все сидять, сидять, сидять… Гав! І все говорять, говорять, говорять, немов у кожного грамофон у животі завели.

* * *

Наша корова – дурепа. Чому вона дає стільки молока? У неї один син – теля, а вона годує весь будинок. І щоб давати стільки молока, вона весь день їсть, їсть свою траву, жаль бере, як подивишся на неї. Я б не витримав. Чому коняка не дає стільки молока? Чому кішка годує своїх котенят і більше ні про кого не піклується?

Хіба говорючому папузі спаде таке на думку?

І ще. Чому кури несуть стільки яєць? Це жахливо. Ніколи вони не веселяться, ходять, як сонні мухи, літати зовсім розучилися, не співають, як інші птахи… Це все через ті злощасні яйця.

Я терпіти не можу яєць. Зіна – теж. Якби я міг розмовляти з курками, я б їх відрадив нести стільки яєць.

Добре все-таки бути фоксом: не їм супу, не граю на цій клятій музиці, по якій Зіна бігає пальцями, не даю молока і «все таке інше», як говорить Зінин тато.

Трісь! Олівець надломився. Треба писати обережніше – кабінет на замку, а там усі олівці.

Наступного разу складу собачі вірші – дуже це мене цікавить.

Фокс Міккі,

перший собака, що вміє писати

Вірші, котенята і блохи

Дорослі завжди читають про себе. Нудні люди – ці дорослі, подібні до старих собак. А Зіна – читає вголос, співучо і весь час крутиться, ляскає себе по колінці й показує мені язика. Звичайно, так веселіше. Я лежу на килимку, слухаю і ловлю бліх. Дуже це приємна річ під час читання.

І ось я помітив, що є такі штучки, які Зіна зовсім по-особливому читає, – немов котлетки січе. Передихне, язиком приклацне і знову заторохтить. А на кінці кожного рядка – вухо у мене тонке – схожі один на одного шматочки звучать: «діти – квіти, любов – кров»… Оце і є вірші.

Вчора весь день пролежав під диваном, навіть схуднув. Усе хотів одну таку штучку скласти. Придумав – і страшенно горджуся.

Вже пориви вітру дикі

Гонять листя золоте.

Я веселий фоксик Міккі,

Ще й розумний як на те!

Чудово! Склав і так хвилювався – аж не міг обідати. Подумайте! Це перші в світі собачі вірші, адже я не вчився ні в гімназії, ані в «цеху поетів»… Хіба наша кухарка складе такі вірші? А їй же сорок три роки, а мені тільки два. Гав! Ця товстушка Зіна й гадки не має, хто в неї живе вдома… Сповила мене в серветку, уткнула в коліна і робить мені замшевою притирачкою манікюр. Мовчу і зітхаю. Хіба дівчинка щось путнє придумає?

І ось, лежачи пробував прочитати про себе свої вірші навпаки. Дзяв! Може, так ще дзвінкіше буде?…

Дикі вітру пориви вже

Золоте листя гонять…

Міккі фоксик веселий я,

Те на як розумний й ще!

Ай-яй-яй! Що ж це таке?

Котенята! Скажіть будь ласка!.. їхня мати, хитра тварюка, зникає в парку на цілий день: шмиг – і нема, як комар у ялинці. А я мушу гратися з її дітьми… Одне лиже мене в ніс. Я теж його лизнув, хоча зуби у мене чомусь раптом клацнули… Друге смокче моє вухо. Мамка я йому, чи що? Третє лізе до мене на спину і так дряпається, немов мене терткою шкребуть. Р-р-р-р! Тихіше, Міккі, тихіше… Зіна сміється і захлинається: ти, каже, їхній двоюрідний татко.

Я не серджуся: треба ж їм когось лизати, смоктати і дряпати… Але навіщо ж це дівчисько сміється?

Ох, як дивно, як дивно! Сьогодні безсовісна кішка повернулася нарешті до своїх дітей. І знаєте, коли вони кинули мене й полізли всі під свою маму – я подивився з-під скатертини, затремтів усією шкурою від заздрощів і нервово схлипнув. Неодмінно напишу про це віршик.

Пішов собі в алею. Не хочу більше гратися з котенятами! Вони не оцінили мого серця. Не хочу більше гратися із Зіною! Вона вимазала мені носа губною помадою…

Зроблюся диким фоксом, житиму на каштані і ловитиму голубів. У-у-у!

* * *

Бачив на грамофонній платівці надряпаний малюнок: фокс сидить перед трубою, схилив голову набік, звісив вухо і слухає. Дур-ни-ця! Жоден порядний фокс не слухатиме цю хрипучу, божевільну машину. Якби я був Зіниним татом, я б краще тримав у вітальні корову. Адже вона теж мукає і реве, та й доїти її зручніше вдома, ніж бігати до неї в сарай. Дивні люди…

Із Зіною помирився: вона качала по паркету іграшкову кегельну кулю, а я її щодуху ловив. Ох, як я люблю все кругле, все, що котиться, все, що можна ловити!..

Але дівчинка… завжди залишиться дівчинкою. Сіла на підлогу і позіхає: «Як тобі, Міккі, не набридне сто разів робити одне й те саме?»

Га? У неї є лялька, і книжки, і подруги, тато її курить, грає в якісь дурні карти і читає газети, мама її весь час одягається і роздягається… А у мене тільки моя куля – і мені ще докоряють!

Ненавиджу бліх. Не-на-ви-джу. Могли б, здається, кусати кухарку

(Зіну мені шкода), так ні – цілий день гризуть мене, наче я цукровий…

Навіть з котенят усі на мене перескочили. Гаразд! Піду до передпокою, ляжу на шорсткий килимок спиною донизу і так їх розітру, що вони знепритомніють. Гав-гав-гав!

Запалили камін. Дивлюся на вогонь. А що таке вогонь – ніхто не знає.

Фокс Міккі,

Собака-поет,

Щоранок свій починає з газет…

Різні питання, мій сон і мої собачі думки

Питанням називається такий рядок, у кінці якого стоїть рибальський гачок – знак питання.

Мене мучать п'ять питань. Чому Зінин тато сказав, що в нього «очі на лоба полізли»? Нікуди вони не полізли, я сам бачив. Навіщо ж він говорить казна-що? Я прокрався до шафи, сів перед дзеркалом і з усієї сили закотив очі вгору. Дурниця! Лоб угорі, й очі на своєму місці.

Чи живуть на Місяці фокси, що вони їдять і чи виють на Землю, як я іноді на Місяць? І куди вони діваються, коли місячна тарілка раптом зникає на багато днів невідомо куди?… Міккі, Міккі, ти коли-небудь потрапиш до божевільні!

Навіщо риби лізуть у порожню сітку, яка називається вершею? Коли не вмієш жити над водою, то й сиди собі тихо в ставку. Дуже мені їх шкода! Вранці плавали і пускали бульбашки, а ввечері перетравлюються в темному й тісному людському шлунку. Та ще мерзенна кішка всі кишечки по саду розтягала…

Чому Зінина бонна раніше була брюнеткою, а сьогодні в неї волосся як солом'яний сніп? Зіна хихикнула, а я злякався й подумав: добре, Міккі, що ти собака… Женили б тебе на такій папужці: у вівторок вона чорна, в середу – оранжева, а в четвер – блакитна із зеленими смужками… Фу! Навіть температура піднялася.

Чому, коли я поводжуся погано, на мене надягають намордник, а садівник двічі на тиждень напивається, бешкетує, як скажений бик, – і хоч би що?! Зінин дядько каже, що садівник був контужений і тому треба до нього ставитися поблажливо. Неодмінно дізнаюся, що таке «контужений», і теж контужуся. Хай до мене ставляться поблажливо. Піду догризу кісточку (я заховав її… де?., а от не скажу!). Потім знову попишу.

* * *

Ох, що я бачив уві сні! Ніби я директор собачої гімназії. Собаки сидять по класах і вивчають «історію славнозвісних собак», «правила гарної собачої поведінки», «як треба їсти мозкову кістку» та інші підходящі для них штуки.

Я зайшов до молодшого класу і мовив: «Добрий день, цуцики!» – Дзяв, дзяв, дзяв, пане директор! – «Чи задоволені ви ними, містере Мопс?» Містер Мопс, учитель мелодекламації, зробив реверанс і буркнув: поскаржитися не можу. Стараються. «Ну, гаразд. Наказую моїм ім'ям розпустити їх на півгодини».

Боже, що тут зчинилося! Малята кинулися на мене всім гуртом. Звалили додолу… Один вилив на мене чорнильницю, другий уколов мене пером у кінчик хвоста – ой! Третій почав тягнути моє вухо вбік, неначе я гумовий… Я вискнув, як паровоз, – і прокинувся. Місяць. На підлозі сидить тарган і під'їдає кинутий Зіною бісквіт. За вікном ляскає віконниця. Уй-юй-юй!..

Зінина кімната на замку. Я прокрався в закапелок за кухнею і згорнувся на килимку біля кухарчиного ліжка. Звичайно, я її не люблю, звичайно, вона хропе так, що слоїки деренчать на полиці, звичайно, вона висунула з-під ковдри свою товсту ногу і ворушить уві сні пальцями… Та що ж робити?

Шибки побіліли, а я все лежав і думав: що означає мій сон? У кухарки є пошарпана книга – «сонник». Вона часто перегортає її пухкими пальцями і все вичитує по складах про якогось жениха. Подумаєш, хто на такій пательні жениться?…

Але що мені «сонник»? Собачих снів у ньому все одно нема… А може, сон був мені в руку? Тобто в лапу.

* * *

Вода замерзає взимку, а я щоранку. Наймерзенніший людський винахід – ошийники, обтягнуті собачою шкірою. Нащо наш сусіда оре землю і сіє хліб, коли поряд з його садибою є булочна? Коли цуценя зробить зовсім-зовсім маленьку калюжку на підлозі – його тицяють у неї носом; а коли те ж саме зробить Зінин молодший братик, пелюшку вішають на шворочку, а його цілують у п'ятку… Тицяти – так усіх! Бився з їжаком, але він нечесний: сховав голову і з усіх боків у нього колючий зад. Р-р-р! Що ж це за бійка?… їв ковбасу і проковтнув ненароком ковбасну мотузочку. Невже у мене буде апендицит?!

Зіна пахне мигдалевим молоком, мама її – теплою булкою, тато – старим портфелем, а кухарка… три крапки…

Більше думок немає. Гик! Чому ніхто не здогадається дати мені шматочок цукру?

Фокс Міккі,

котрому по-справжньому варто бути б професором

Осінній розгардіяш

Осінь. Хлюпоче дощик. Як йому не набридне цілий день хлюпотіти? Жовте листя все падає, і скоро дерева будуть зовсім лисі. А потім підуть тумани – великий собака забереться в будку і хропітиме з ранку до вечора. Я іноді ходжу до нього в гості. Але він дурний і неосвічений: коли я з ним граюсь і обережно ловлю його за хвоста, він б'є мене лапою по голові й хапає зубами впоперек живота. Селюк!

Тумани – тумани – тумани. Багно – багно – багно. І раптом потягне теплом. Налетять з усіх боків божевільні птахи. Небо стане, як вимита Зінина блакитна спідниця, і на чорних патичках з'являться зелені клубочки. Потім вони луснуть, розгорнуться, зацвітуть… Ой, гарно! Це називається – весна.

Дерева, ось навіть старі, молодіють щовесни. А люди й дорослі собаки – ніколи. Чому? Ось Зінин дядько геть лисий, уся шерсть із голови облізла, достоту – більярдна куля. А раптом би в нього весною на черепі зелена травичка виросла? І квіточки?

Або щоб у кожного собаки в квітні на кінчику хвоста бутон розпускався?…

Усе б я на світі переінакшив. Але що ж може маленький фокс?

А в будинку – розгардіяш. Знімають килими, пересипають якимсь на-фта-лі-ном. Ух, як від нього чхаєш! Я вже до кімнат і не ходжу. Лежу на веранді та лапою тру носа. Адже я завжди ходжу босоніж, до лап і чіпляється. Лихо, та й годі!

* * *

Зіна збирає свої книжки і нявкає. Братик її лежить у своєму візочку перед клумбою і скавчить, як цуценя. І лише я, фокс Міккі, кашляю, як людина, скромно і ввічливо: у мене бронхіт. Нехай, нехай збирається. Нізащо я до Парижа не поїду. Сховаюся у корови в соломі – не розшукають. Ну що там у Парижі, подумайте? Був одного разу, возили до собачого лікаря. Вулиць – мільйон, а мільйон – це більше, ніж десять. Куди не подивишся – ноги, ноги і ноги. Автомобілі, як п'яні носороги, летять, хриплять – і всі на мене!.. Я вже Зіниної спідниці із зубів не випускав. Ланцюжок тягне, намордник тисне. Як вони можуть жити в такому карусельному місті!..

Нізащо! Щоб я сидів коло вікна і дивився на вивіску з дамською ногою? Щоб мене консьєржка називала «поросятком»? Щоб мене ганяли з крісел і з дивана?! Щоб мені докоряли, що я розводжу в будинку бліх?! Я ж їх не фабрикую – вони самі плодяться…

О, які там мерзенні собаки! Бульдоги з розчепіреними лапами, вивернутою мордою і закушеними язиками; смугасті доги, схожі на м'ясників; мопси, схожі на жаб, зашитих у собачу шкуру; болоночки – волохаті комахи з відвислими вухами і мокрими очима… Фу! Гав-гав! Фу! Чому це собаки такі різні, а коти всі на один фасон? І знаєте – це, між іншим, Зіна сказала, – вони всі схожі один на одного: господарі на своїх собак і собаки на своїх господарів. А Міккі і Зіна? Що ж, і ми схожі, тільки бантики у нас різні: у неї зелений, а в мене жовтий.

Ох, як з дверей дме! Пальто на дивані, а вкритися не вмію. Ні, що не кажи – руки іноді річ корисна.

Вантажівка забрала речі. У їдальні – папери і сміття. Навіщо люди переїздять з місця на місце? Справи, уроки, квартира… «Собаче життя!» – каже Зінин тато. Е ні, собаче краще, це дозвольте мені знати.

Мене залишають. Подружуся з дворовим собакою, нічого не вдієш. Зіна каже, щоб я не плакав, обіцяє раз на тиждень приїжджати, якщо я буду добре поводитись. Буду! Дуже я її люблю: я її сьогодні лизнув в око, а вона мене в ніс. Чудова дівчинка!

Садівникові наказали мене годувати. Хай спробує не годувати – я у нього всі пляшки перетовчу! Та й м'ясник мене любить: щоразу, коли приїжджає, щось дасть. Котенята виросли, швидко це у них робиться… Зовсім мене забули і гасають у парку як оглашенні (що це таке «оглашенні»?). Доведеться і з ними подружитися…

Але найприкріше – кінчається мій останній олівцевий огризок. А з письмового столу все прибрали. Ех, чому я не здогадався взяти про запас! Прощавай, мій щоденник… Я вже Зіну так благав, так благав – за плаття смикав, перед письмовим столом служив, але вона не розуміє і все мені шоколадки в рота суне. От лихо! Без рук важко, а без язика – як без лап!..

Мій золотий-срібний-діамантовий зошит. Суну тебе під шафу, лежи там до майбутньої весни… Ай-яй! Гав! Зіна помітила, що я пишу… Йде до мене! Відбир-р-р…

Я один

У будинку нікого немає. У всі щілини дме собачий вітер (чому собачий?). Взагалі, вітер дурень: дме в голому парку, а там і зірвати нічого. На дворі ще так-сяк з ним справляюся: стану спиною до вітру, голову вниз, ноги розставлю – і «наплювати», як каже садівник. А в кімнаті нікуди від цього бандита не сховаєшся. Вривається з-під дверей, крізь віконні шпарини, крізь камінну дірку, і так пищить, і так скиглить, і так підвиває, наче його мама була собакою. Ні морди, ні глотки, ні живота, ні заду в нього немає. Чим він дме – втямити не можу.

Забираюся під диванну подушку, заплющую очі і намагаюсь не слухати.

Віддав би повну чашку з вівсянкою (страшенна гидота!), якби мені хтось пояснив, навіщо осінь, навіщо зима? У алеї таке непрохідне багно, яке я бачив тільки під носорогом у зоологічному саду. Мокро. Голі гілки ляскають одна об одну і чхають. Ворона, облізле чуперадло, дражниться: кра! – чому тебе не взяли до міста?

Тому що сам не захотів! А зараз шкода, але тримаюся по-молодецькому. Вчора тільки поплакав біля каміна, дуже вже гидко в темряві і вогкості. Свічку знайшов, а запалити не вмію. У-у-у!

* * *

Шкребуться миші. Хоча фоксам це не годиться, але я дуже люблю мишей. Чим вони завинили, що вони такі маленькі і завжди хочуть їсти?

Вчора одне мишеня вилізло й почало качати по підлозі торішній горіх. Адже я теж люблю качати все кругле. Дуже хотів погратися з ним, але стримався: лежи, дурню, спокійно! Ти ж великий, як слон, – налякаєш малого, і він більше не прийде. Хіба я не розумний?

Сьогодні друге так осміліло, що вилізло на диван і понюхало мою лапу. Я прикусив язик і здригнувся. Гав! Як я його люблю!

От тільки як їх відрізняти одне від одного?…

Якщо кішка посміє їх зачепити, я її зажену на найвищу ялинку і цілий день стерегтиму… Гав! Погань! Ненавиджу!..

Чому ялинки всю зиму зелені? Думаю, тому, що у них голочки. Вітрові листя обірвати легко, а голочки – спробуй! Вони тоненькі – вітер крізь них і проходить, мов крізь решето…

* * *

До садівника не ходжу. Він сердиться: чому в мене лапи завжди брудні? У сабо мені ходити, чи що?

Ox, ox… Одна тільки радість – розшукав у шафі забуту сигарну коробку з олівцями, поцупив у буфетній прибутково-видаткову книжку, і ось знову веду свого щоденника.

Якби я був людиною, неодмінно видавав би журнал для собак!

Як я схуд, якби ви знали. Зінина тітка була б дуже задоволена, якби була тепер схожа на мене. Адже вона все схуднути хоче. А сама цілий день все запихається та затягується.

Клятий садівник і консьєрж змовилися – з'їдають усі харчі самі, а мені готують тільки цю страхітливу вівсянку. Дворовому псові дають великі кістки і суп з черствим хлібом. Він зі мною ділиться, але де ж мені розгризти таку кістку, коли вона твердіша за праску? А суп… Таким супом у бістро тарілки миють!

Навіть молока шкодують, жаднюги! Адже молоко дає корова, а не вони. Я б її й сам подоїв: ми з нею дружні, і вона мені завжди в очі дихає, коли я прибігаю в сарай. Але як я її доїтиму моїми нещасними лапами?…

Придумав штуку. Соромно дуже, але що ж робити – їсти треба. Коли дощ стихне, бігаю іноді в сусіднє містечко до знайомого бістровника. У нього вечорами під грамофон танці. Танцюють фокстрот. Мабуть, собачий танець.

Я на задні лапки стану, живіт підтягну, кручуся і головою киваю.

Всі пари і танцювати кинуть… Кружком зберуться і регочуть так, що грамофона не чутно.

І таку вже порцію м'яса мені замовлять, що я ледве додому добираюся. Та ще телячу кісточку в зубах принесу на сніданок.

Ось як ради голоду принижуватися доводиться!

Шкода тільки, що немає іншого маленького собачки. Ми б з ним танцювали удвох і завжди були ситі.

* * *

Треба записати всі свої прикрощі, а то потім забуду.

Півень ні з сього ні з того дзьобнув мене в ніс. Я тільки підійшов привітатися… Навіщо ж битися, нахабо горластий?! Плакав, плакав, сунув ніс у коритце з дощовою водою і до вечора не міг заспокоїтись…

Зіна мене забула!

У мою чашку з вівсянкою забрався чорний тарган, задихнувся і потонув. Яка мерзота! Птахи, крім півнів, туди-сюди; коти – гидота, але все-таки звірі. Але кому потрібні чорні таргани?!

На шосе трохи не втрапив під автомобіль. Чому він не гудів на повороті?! Чому обляпав мене грязюкою?! Хто мене відмиє? Ненавиджу автомобілі! І не ро-зу-мі-ю…

Зіна мене забула!

Злякав на городі дикого кролика і налетів на колючий дріт. Уй-ю-юй, як боляче! Зіна говорила, що, коли поріжешся іржавим залізом, треба зараз же змаститися йодом. Де я візьму йод? І йод же щипає – я знаю…

Миші проїли в моєму щоденнику дірку. Ніколи більше не любитиму мишей!

Зіна мене забула…

Сьогодні знайшов у більярдній шматочок старого шоколаду і з'їв. Це, правда, не прикрість, а радість. Але радощів так мало, що не можу ж я для них окрему сторінку відводити.

Самотній, нещасний,

холодний і голодний

фокс Міккі

Переїзд до Парижа

Ви любите горища? Я – дуже. Люди складають на горищах найцікавіші речі, а по кімнатах розставляють нудні столи та дурні комоди.

«Коли серце моє розривається з нудьги», як каже Зінина тітка, я прибігаю з голого парку, витираю об диван лапи і біжу на горище.

Над склом у стелі пролітають горобці – вони як миші, тільки з крильцями. «Цвінь-цвірінь!» – «Добрий ранок, сільву пле!»

Потім вітаюся із старою Зіниною лялькою. У неї сухоти, і вона лежить у вкритій пилом дірявій ванні, задерши догори п'яти. Я її перевернув, щоб усе було пристойно… Поговорив з нею про Зіну. Так, звісно, дівчаче серце – кульбабка. Забула ляльку, забула Міккі. А потім у неї з'явиться дочка, і все почнеться спочатку… нова дочка, нова лялька, новий собачка. Апчхи! Як тут запорошено!

Обнюхав розбиту люстру, лизнув гумового собачку – у нього, бідолахи, в животі дірка… розірвав на шматки собачий батіжок…

«І нудно, і сумно, і нікому лапу потиснути!»…

Якби я був сильніший, я б одсунув стару ванну і влаштував собі на горищі кімнату. Під поранений диван підставив би папужу клітку – це моя спальня. На китайському більярді влаштував би собі письмовий стіл. Він похилий – дуже зручно писати!

Вбиральню облаштую на даху. Це і «гігієнічно» і приємно. Лазитиму, як матрос, по драбинці у слухове віконце.

А намордник свій закину в димар!! Апчхи!.. Чхнув – отже, так і буде.

Ой! На шосе екіпаж… Чий? Чий? Чий? І-і-і! Зіна приїхала…

* * *

Третій тиждень живу в Парижі, – рю д'Ассомпсіон (Успенська вулиця), будинок 16. Третій поверх праворуч.

Ви б мене й не впізнали: лежу біля каміна на подушечці, як фарфорова кішка. Пахне від мене бузковим милом, збоку зелена краватка. На ошийнику – срібна візитна картка з адресою… Якби я вмів говорити, украв би франк і купив собі манжети.

Зіна в школі… На сусідньому балконі сидить погана-препогана собачка. У вухах клоччя, в очах клоччя, на губах клоччя. Взагалі, якась сльозлива муфта, ганчірка для сміття, собача сліпа кишка, писклива погань! І знаєте, як її звуть? Джио-ко-нда… Морда ти, морда тухла!

Коли нікого немає на балконі, я її дражню. Ух, як приємно! Стаю до неї задом і починаю смикати задньою ногою; п'ять хвилин смикаю.

Ох, яку вона істерику зчиняє! Як кіт під автомобілем…

– Яй-яй-яй-і! Уй-уй-у-й-о! Ай-ай-ай-е!..

Балабушкою прибігає її хазяйка, така ж коротенька, кудлатенька, пузатенька, живіт на ходу застібає, і, Боже мій, чого вона не наговорить:

– Дитиночко моя, пупупусичко! Хто тебе попопокривдив? Біднесенькі мої оченьки! Гарнесенькі мої лапочки! Золотий, дорогий хвостик!..

А я в кімнату зі свого балкона сховаюся, наче мене й на світі немає, по килиму качаюся і лапами себе по носу б'ю. Це я так сміюся.

Внизу, вгорі, праворуч і ліворуч грають на піаніно. Я б їм усім на лапи намордники начепив! Зіна в школі. І нащо дівчинці так багато вчитися? Однаково виросте, обстриже волосся і на кушетці цілими днями валятиметься. Я ж цю породу знаю.

Вчора із садиби приїжджав садівник. Привіз яблука та яйця. Кращі відібрав для кухарки (знаємо, знаємо!), а гірші – для Зіниних батьків. Зрозумійте людей: носять окуляри, носять пенсне, а нічого у себе під носом не бачать…

Прокрався в передпокій, став на стілець і поклав йому в кишеню пальта риб'ячих кишок… Нехай знає!

* * *

Був із Зіною в сінема. Дуже схвильований. Як це, як це може бути, щоб люди, автомобілі, діти і поліцейські бігали по полотну?! І чому всі сірі, чорні та білі? Куди ж поділися фарби? І чому всі ворушать губами, а слів не чути?… Я бачив на горищі в коробочці засушених метеликів, але, по-перше, вони не рухалися, а по-друге, вони були різнобарвні.

Ось, Міккі, ти й дурень, а ще думав, що ти все розумієш!

Вистава була дуже дурна: він закохався в неї і поїхав автомобілем у банк. Вона теж закохалася в нього, але вийшла заміж за його друга. І поїхала автомобілем до моря з третім. Потім була пожежа і землетрус у ванній кімнаті. І хитавиця на пароплаві. І негр пробрався до них у каюту. А потім усі помирилися…

Ні, собаче кохання розумніше і вище!

Неодмінно треба винайти сінема для собак. Це ж безсовісно – все для людей: і газети, і перегони, і карти. І нічогісінько для собак.

Хай водять нас хоч раз на тиждень, а ми, склавши лапки, будемо культурно насолоджуватись.

«Чужа кістка»… «Похорон самотнього мопса»… «Пудель Боб надурив м'ясника» (для цуценят обох статей)… «Сни старого дога»… «Сенбернар рятує замерзлу дівчинку» (для літніх болонок)… «Поліцейський собака Фукс осоромлює Пінкертона» (для дітей і для собак).

Ox, скільки тем, Міккі!.. Ти писав би собачі сценарії і ні в кому не мав потребу…

Новий віршик:

Тануть на сонці засніжені гірки

Скоро почнеться весна.

Зінину маму замучили нирки,

Відтак вона ходить сумна…

Головний собачий фільм-директор

фокс Міккі

На пляжі

Ой, як змінилося моє життя! Зіна влетіла до кімнати, хляп і – зробила колесом реверанс, ручки – пташками, оченята – вниз, і бовкнула:

– Міккі! Мій обожнюваний принце… ми їдемо до моря.

Я миттю помчав униз, до консьєржчиної болонки. Вона народилася біля моря і дуже симпатично до мене ставиться.

– Кікі, муфточко… мене везуть до моря. Що воно таке?

– О! Це багато-багато води. Вдесятеро більше, ніж у люксембурзькому фонтані. І скрізь протяг. Моїй хазяйці було добре, вона могла затикати вуха ватою… Море то ричить, то шипить, то мовчить. Ніякого ладу! За столом дуже багато риби. Діти копирсаються в піску і наступають собакам на лапи. Але ти фокс: тобі кидатимуть у воду палиці, і ти їх діставатимеш…

– Чудово!

– А коли ти втомишся, завжди біля моря на пагорку є ліс. Розриватимеш кротові нірки і кататимешся по вересу.

– Це що за штука?

– Травичка така кучерявенька. Як борода. Бузковенькі квіточки, і пахне скипидарчиком.

– Ну, дякую! Дай лапку. Що тобі привезти з моря?

– Поцуп у якого-небудь дівчиська тепленький шалик. Мій уже зносився.

– Кікі, я чесний! Я не можу. Але сьогодні у нас гості, я поцуплю для тебе шоколадного зайця.

– Мерсі. Прощай, Міккочко…

Вона пішла в куток і витерла очі об портьєру. Здається, вона в мене закохана.

* * *

«У десять разів більше за люксембурзький фонтан…» У цих болонок немає ніякого окоміру. У двадцять разів більше! Аж до неба вода і більше нічого. І солона, як оселедець… Чому солона? Адже дощик прісний і струмочок в лісі, який весь час підливає в море воду, теж прісний. Га?

Люди ходять голі, у смугастих і чорних попонках. У дірки знизу встромляють ноги. Ґудзики на плечі. Взагалі – по-дурному. Я, слава богу, купаюся без костюма. Ой, що ми із Зіною витворяємо у воді! Я гавкаю на прибій, а вона кидає в мене м'ячик… Але він великий і слизький, а рот у мене маленький. І ніяк його, чорта, не прокусиш! Гав!

Подружився з усіма дітьми. Є такі маленькі, що навіть не можуть сказати «Міккі» і кличуть мене: «Мі»! Сидять голісінькі на піску і пускають бульби. А один все намагається собі ногу в рот засунути. Навіщо?…

Я бігаю, витягую з води дитячі кораблики, стрибаю через їхні пісочні споруди, бігаю наввипередки з пуделем Джеком, і весь берег мене знає. Який чудовий фокс! Чий це фокс? Зінин? Славний фокс!..

* * *

Чоловіки ходять у білих костюмчиках. Плавають добре, але дуже далеко запливають. Я стежу з купальних сходів і все хвилююся: а раптом потоне… Що я тоді повинен робити?

Дуже добре стрибають у воду з містка. Руки по швах, голову вперед – і бум! Перекинеться в повітрі рибкою, руки вниз – і просто в воду… Піна… Нікого немає… І випливе зовсім в іншому місці.

Я теж виліз на місток і дуже-дуже хотів стрибнути. Але так високо! І так глибоко! Затремтів і тихенько спустився вниз. Ось тобі й Міккі…

Жінки все переодягаються і переодягаються. Потім роздягаються, потім знову переодягаються. Купатися не дуже люблять. Спробує великим пальцем правої ноги воду, сяде, побризкає на себе водою і лежить на березі, як індичка у вітрині гастронома.

Звісно, є й такі, котрі плавають. Але вони більше схожі на хлопчиків. А взагалі, я нічого не розумію.

Фотографуватися вони теж люблять. Я сам бачив. Одні лежали на піску. Над ними стояли на колінах другі. А ще над ними треті стояли в човні. Називається: група… Внизу фотограф уткнув у пісок табличку з назвою нашого курорту. І ось нижня дама, яку табличка трохи затулила, пересунула її тихенько до іншої дами, щоб її затулити, а себе відкрити… А та пересунула назад. А перша – знову до неї. Ух, які у них були злючі очі!

Віршик:

Коли дами фотографуються,

Та іноді дуже нервуються,

А часом, дарма що дами,

Ладні битись ногами!..

Ага! Що я довідався!.. Море іноді божеволіє і відходить. Курорт йому набридає чи що, я не знаю. І на піску всякі черепашки і креветки і слимаки… Зіна каже, що це все морські глисти. А потім море знудиться і приходить назад. Називається «приплив – відплив».

Тутешнє море люди чомусь називають океаном.

Якось був погнався за морем, коли воно відходило, але Зіна прив'язала мене панчохою до лавки. Недопитлива дівчинка!

Вчора познайомився в сусідньому російському пансіоні з кухаркою Дариною Галактіонівною. Руки в неї товсті, як італійська ковбаса, але, загалом, вона гарненька. Називає мене «Мікіта» і все бурчить, що я з пляжу в кухню їй пісок на лапах наношу.

Пісок вимести можна! Велике діло…

* * *

Їжа так собі. Хоча я не цікавлюся: діти мене годують шоколадом, котлетками і чим тільки хочете. Зіна все просить, аби я так багато не їв, а то в мене зробиться ожиріння серця і мене доведеться везти до Марієнбада. А що, якби був курорт для фоксів? Фоксенбад! Ось би там відкрити собачий кінематограф… Собачі перегони, собачу рулетку, собачий санаторій для подагричних бульдогів… Вмираю від злості! Чому, чому, чому для нас нічого не роблять?

Котів тут немає. Жодного кота. Ані півкота. Ані чвертькота… Невже вони всі пішли на котлетки? Брр! Ні, ні, я бігав на кухню, дивився: курятина, теляче м'ясо, баранина… А то б я з курорту світ за очі втік!

Зіна вчора мені влаштувала місячне затемнення. Місяць був такий круглий, величезний, блідий… Зовсім як живіт у нашого господаря пансіону. Я задумався, засумував і трі-шеч-ки підвив. Тільки дві-три нотки… А Зіна взяла й наділа мені на голову купальні штани.

– Ти, – каже, – не маєш права після десятої години вити!..

Але, по-перше, у мене немає годинника, і навіть кишені для нього немає… А по-друге… настрій від годинника не залежить.

Хотів послати Кікі листівку з привітом… Але консьєржка ревнива – не передасть.

Чудовий і славний

фокс Міккі

У зоологічному саду

У Зіниного тата завжди «справи». У людей так вже ведеться – за все треба платити. За віллу, за парасольку, за м'ясо, за булки, за ошийник… і навіть, кажуть, скоро на фоксів подвійний податок буде.

А щоб платити – потрібні гроші. Гроші бувають круглі, металеві, з дірочками – це «су». Круглі без дірочок – це франки. І потім різні паперові. Паперові чомусь дорожчі і починаються з п'яти франків. Гроші ці якось «падають», «піднімаються» – абсолютно дурна історія, але я не людина, і мене це не обходить.

Так от, щоб мати гроші, треба робити «справи». Зрозуміли? І Зінин тато поїхав на тиждень до Парижа, узяв із собою Зіну, а Зіна – мене. І поки її тато «бігав» у справах (він чомусь у справах завжди бігає, ніколи не ходить), Зіна взяла мене на ланцюжок, сіла в таксі (чому воно так гидко пахне?) і поїхала до Зоологічного саду.

Сад! Зовсім не сад, а просто в'язниця для нещасних тварин. Зачекайте хвилиночку: у мене на спині сидить блоха… зловлю і розповім усе по порядку.

****

Коли я був зовсім куцим цуциком, Зіна мені про цей сад розповідала: «Який там носоріг! І яке під ним болото! А ти, Міккі, не хочеш умиватися… Сором!» І все неправда.

Носорога немає. Або здох з нудьги, або втік у місто і переховується в метро, поки його не роздавлять…

Але зате бачив верблюда. Він схожий на нашу консьєржку, тільки губа більша і з усіх боків шерсть. Мало йому горба на спині, так у нього навіть коліна горбаті! Харчується колючками і, здається, оцтом. Я б йому грамофонних голок дав! Він, негідник, коли Зіна дала йому булочку, фиркнув, булку зжер і плюнув їй на бант! Був би ти на волі, я б тобі показав…

Біла ведмедиця дуже гарненька. Сидить у ре-де-шосе[6] в кам'яній ванні й зітхає. Свині які! Хоч би її на лід посадили чи на морозиво, адже їй жарко!

Маленький хлопчик кинув їй бісквіт. Вона вилізла, обтрусилася, ввічливо приклала лапку до лоба і з'їла. Буде вона сита, аякже! І хлопчик другий бісквіт їй на дрібні шматочки покришив: боявся, мабуть, щоб вона не вдавилася. Горобці все й подзьобали. Ну за що – за що її тримають у в'язниці? У Зіни є старий плюшевий Ведмедик. Неодмінно завтра притягну і кину ведмедиці: хай буде їй замість сина…

* * *

Мавп зовсім, зовсім не шкода! Вони страшенні морди, і я їх зовсім не чіпав. Підійшов і лише трішки відвернувся вбік: жах як погано вони пахнуть. Кислою гумкою, тухлою кількою і ще якимсь маринованим поросячим гноєм.

Одна подивилась на мене і говорить іншій: «Глянь, яка собача потвора…»

Я? Гав, ідіотка! Я… потвора?! А ти що тоді?…

Побіжу до Зіниної шафки, понюхаю валеріанову пробку. Як у мене калатає серце!..

Тигр – огидний. Велика кішка і більше нічого. Уявляю, якщо його пустити до молочарні. Цілу ванну вершків вип'є, не менше. А потім з'їсть молочницю і піде до Булонського лісу відпочивати.

Лев – гарненький… Один зовсім старичок. Під шкірою складки, лисий і навіть хвостом не дриґає. Зіна читала якось, що лев дуже любить, коли до нього в клітку посадити собачку. П'ятьох розірве, а з шостим подружиться. Я думаю, що краще бути… сьомим – і гуляти на волі.

Є ще якісь зубри. Кошлатий, рогатий, голова копицею. Навіщо такі водяться? Ні пограти з ним, ні носити його на руках не можна… Взагалі на світі багато зайвого.

Дикобраз, наприклад. Ну куди він годиться? Камін ним чистити, чи що? Або кенгуру… На животі у неї портмоне, а в портмоне кенгуру. А шкура у неї, здається, застібається на спині, як Зінин ліфчик. Дурниця!

Слава богу, що я фокс! Собак у клітки не садять. Хоча деяких варто би: бульдогів та різних інших догів. Дуже несимпатичні собаки! І майже дикі. У нас напроти живе бульдог Цезар, так він неодмінно хоче перед нашими дверима зробити капость. Треба буде йому відомстити. Як?… Дуже просто. Адже у них теж є двері…

Людей у клітках не бачив. А от нашого садівника не завадило б посадити! З кухаркою – разом. Написати: «Собачі вороги». І давати їм на день по качану капусти і по дві морквини – більше ні-ні. Чому вони мене не годували? Чому самі крали і яйця, і вершки, і коньяк, а мене за кожну нещасну кісточку ногою шпигали?

Бачив змій. Одна, велика і довга, як пожежна кишка, подивилась на мене і прошипіла: «Цього, мабуть, не проковтнеш!» Бидло… Так тобі й дозволили живих фоксів ковтати!

У слона два хвости – спереду і ззаду, і роги в роті… І хай мене сто разів запевняють, що це «хобот» та «ікла», я кажу: хвіст і роги. Зіна вирішила, що коли подивитися на мишу в телескоп, то вийде слон. А що таке телескоп, пес його знає!

Так… Птахи, виявляється, бувають зростом з буфет. Страуси!.. І на хвості у них такі самі пір'їни, як в альбомі у Зіниної бабці на капелюшку. Пір'їн цих тепер більше не носять, молока страуси не дають, отже, треба їх просто засмажити, начинити каштанами і з'їсти! Ти, Міккі, хотів би страусову лапку погризти? Що ж, я цікавий…

Пізно. Треба йти спати. А в голові карусель: мавпячі зади, верблюжі горби, слоняче пір'я і страусові хоботи…

Піду ще понюхаю валеріанову пробочку. Серце так і стукотить… Як мотоциклет…

Нудить! Гик… Де кухарчина вмивальна чашка?!

Мокс-фіккі

Як я заблукав

Олівець тремтить у моїх зубах… Ой, що трапилося! У кінематографі це називається «трагедією», а по-моєму, ще гірше. Ми повернулися з Парижа на пляж, і я трохи здурів. Носився мимо всіх кабінок, стрибав через відпочиваючих дам, обнюхував знайомих дітей – душечки! – і радісно гавкав. До біса Зоологічний сад, хай живе собача свобода!

І ось… дострибався. Повернув до парку, упірнув у якийсь зелений провулок, потрапив у чужий город – пошматував старий черевик, – звідти в поле, звідти на шосе – і все загинуло! Я заблукав… Сів на камінь, затремтів і втратив «притомність духу». Досі я не знав, що таке ця «притомність»…

Обнюхав шосе: чужі підметки, пил, гума і автомобільне мастило… де моя вілла? Будиночки раптом стали всі на один штиб, діти біля хвірток, немов миші, зробилися схожі одна на одну. Вилетів до моря – інше море! І небо не те, і берег порожній і шерехатий… Старички і діти обдирали зі скелі устриць, ніхто на мене і не поглянув. Ну звісно, ідіотські устриці цікавіші за безпритульного фокса! Пісок летить в очі. Очерет лепече якусь нісенітницю. Йому, дурню, добре – приріс до місця, не заблукає… Сльози як той горох покотилися по морді. І найжахливіше: я голий! Ошийник залишився вдома, а на ошийнику моя адреса. Будь-яке дівчисько (я би вже організував!) прочитало б його й одвело мене додому. Ух! Коли б не відплив, я би, мабуть, утопився. І був би великий дурень, тому що я все-таки відшукався.

* * *

Перед жовтим парканом біля палісадничка прихилився до телеграфного стовпа і похнюпив голову. Я бачив на малюнку в такій позі заблукалого собачку, і поза ця мені дуже сподобалась.

Що ж, я не помилився. У хвіртці з'явилася рожева пляма. Вийшла дівчинка (вони завжди добріші, ніж хлопчики) і сіла переді мною на доріжці.

– Що з тобою, собачко?

Я схлипнув і підняв праву лапку. Зрозуміло й без слів.

– Заблукав? Хочеш до мене? Можливо, тебе ще й знайдуть… Мама у мене добра, а з татом справимося.

Що робити? Ночувати в лісі… Хіба я дикий верблюд? По животу мов коти лазять. Я пішов за дівчинкою і вдячно лизнув її в коліно. Якщо вона коли-небудь заблукає, неодмінно відведу її додому…

– Мамо! – запищала вона. – Матусю! Я привела Фіфі, вона заблукала. Можна її поки залишити у нас?

О! Чому «Фіфі»?! Я Міккі, Міккі! Алея, у котрого такі прекрасні думки, не можу ж і півслова сказати їхньою людською мовою… Нехай. Хто сам собі яму копає, той у неї сам попадає…

Мама наділа пенсне (ніби й без пенсне не видно, що я заблукав!) і посміхнулася:

– Яка гарненька! Дай їй, дружок, молока з булкою. У неї дуже порядний вигляд… А там побачимо.

«У неї»… У нього, а не у неї! Я ж хлопчик. Але страшенно хотілося їсти, треба було підкоритися.

їв я не поспішаючи, ніби робив їм ласку. Ви пригощаєте? Дякую, я з'їм. Але, будь ласка, не подумайте, що я який-небудь голодний бродячий пес.

Потім прийшов тато. Чому ці тати всюди стромляють свого носа, не знаю.

– Що це за собака? Що в тебе, Лілі, за манера тягти всіх звірів до нас на віллу? Може, вона сухотна… Йди, йди геть звідси! Ну!

Я? Сухотний?

Дівчинка розпхикалась. Я з повагою зробив крок до хвіртки. Але мама строго подивилась на тата. Він був дресирований: хукнув, зітнув плечима і пішов на веранду читати свою газету. З'їв?

А я став перед мамою на задні лапки, зробив три па і перестрибнув через лавку. Гоп! Вперед, тур навколо кімнати і назад…

– Матусю, який він розумний!

Ще б пак. Якби я був людиною, давно б уже професором був.

* * *

Новий тато робить вигляд, що мене не помічає. Я його – теж. Уві сні бачив Зіну і загавкав з радощів: вона годувала мене з ложечки ґоґоль-моґолем і говорила: «Ти моє золотко… якщо ти ще раз заблукаєш, я ніколи не вийду заміж».

Лілі прокинулась – у вікні білів світанок – і звісила голову з ліжечка:

– Фіфі! Ти чого?

Нічого. Страждаю. Котові все одно: сьогодні Зіна, завтра Лілі. А я чесний, прихилистий собака.

Другий день без Зіни. До нової дівчинки прийшов у гості товстий хлопчик-кузен. У собак, слава богу, кузенів немає… Сідав на мене верхи, ледве не розчавив. Потім запріг мене в автомобіль – а я вперся! Собаку? В автомобіль?! Тицяв моїми лапами в піаніно. Я все стерпів і з увічливості навіть не вкусив його…

Лілина мама мене оцінила, і коли дівчинка перекинула тарілку з супом, показала на мене:

– Бери приклад з Фіфі! Бачиш, як вона обережно їсть…

Знову Фіфі! Коли щось не подобається, кажуть: «фе!» Фі-фі, фе-фе, значить, коли зовсім не подобається? Придумають же таке курчаче ім'я… Я знайшов під шафою кубики з буквами і склав: «Міккі». Потягнув дівчинку за спідницю: читай! Здається, ясно. А вона нічого не зрозуміла і гукає:

– Мамо! Фіфі вміє показувати фокуси!

– Добре. Дай їй шоколаду.

Ох, коли ж, коли ж мене знайдуть? Побіг навіть у мерію. Може, Зіна заявила туди, що я загубився. Нічого подібного. На порозі лежав кудлатий дворняжка і загарчав:

– Гар-р! Ти куди, волоцюго, пхаєшся?

Я?! Волоцюга?! Селюк ти нещасний!..

Щастя твоє, що я такий вихований, що з дворнягами в бійку не лізу…

* * *

«Гора з пліч упала»… Куди вона впала, не знаю, але, словом… я знайшовся!

Лілі вийшла зі мною на пляж. І раптом вдалині – лілова з білим сукенка, смугастий м'яч і світлі кучерики. Зіна!!

Як ми цілувалися, як ми верещали, як ми плакали!

Лілі тихенько підійшла і запитала:

– Це ваша Фіфі?

– Так! Тільки це не Фіфі, а Міккі.

– Ах, Міккі! Даруйте, я не знала. Дозвольте вам його передати. Він заблукав, і я його прихистила.

А у самої в очах «трагедія».

Але Зіна її втішила. Подякувала «дуже-дуже-дуже» і пообіцяла приходити зі мною в гості. Вони подружаться, я це по очах помітив.

Я, звичайно, послужив перед Лілі й передні лапки навхрест склав: Мерсі! Дуже-дуже-дуже…

І пішов, зніяковілий, за Зіною, ні на крок не відходячи від її гарних смаглявих ніжок.э

Міккі

У цирку

Біля нашого вокзалу з'явилися довгі будинки на колесах. Не то фургони, не то вагони. Червоні, із зеленими віконницями, над дахом труба, з труби дим. На відкидній приступці одного будинку сидів карлик з величезною головою і червоними очима й похмуро курив люльку. А в глибині двору теж вагони-будинки, але з ґратами, і пахло від них густо-прегусто зоологічним садом.

На афішах чудеса… Троє левів стрибають через приборкувачку, а потім грають з нею у жмурки. Морж жонглює запаленою лампою і більярдними кулями. Морж – такий неповороткий дурень… хто б подумав! Знаменитий пудель Флакс розв'язує задачі на додавання і віднімання… Велике диво… Я і ділити і множити вмію… Одначе у знаменитості не лізу. Міс Каравела виконає на неосідланому жеребці джигу – матроський танець. Негр Буль-Пуль… Стоп! Не треба забігати наперед, Міккі, а то зовсім сплутаєшся – що це за собача звичка така!

Зінин тато взяв нам ложу: мені і Зіні. Ложа – це така будка, подібна до собачої, але без даху. Оббита червоним смердючим коленкором. Стільці складані і тверді, тому що цирк похідний.

Оркестр жахливий! Я взагалі музики терпіти не можу, а надто грамофона. Але коли один скелет плює у флейту, а другий, товстун, стійма поставив величезну скрипку і чиргикає по ній якоюсь лінійкою, а третій молотить паличками по барабану, ліктями об мідні лінійки і ногами у великий пузатий бубон, а четверта, лілова курка, роз'їжджає туди й сюди по піаніно і підстрибує… О! «Красненько дякую» – як говорить Зінин неодружений дядько, коли йому пропонують женитися.

Клоуни – просто розмальовані ідіоти. Я думаю, що вони даремно прикидаються, ніби вони навмисно ідіоти, напевно, такі і є. Хіба розумна людина підставлятиме морду під ляпаса, кататиметься по брудному трачинню й заважатиме служителям прибирати килим? Зовсім не смішно. Одне мені сподобалось: у того клоуна, у котрого ззаду було намальоване на широких штанях сонце, чуб на голові вставав і опускався… Ще вухо, я розумію, але чуб! Дуже цікавий номер!

Жеребець-товстун, а що він не осідланий, зовсім не важливо. У нього така широка спина, навіть з виїмкою, що танцюй на ній, як на господарському ліжку, скільки хочеш. Стрибав він ліниво. Немов корова, що вальсує… А міс Каравела все поглядала боязко на бар'єр і вдавала, що вона перша наїзниця в світі. Костюм гарненький – зверху нічого, а посередині зелений і жовтий бісер. І навіщо вона так довго їздила? Жеребець наприкінці так спітнів, що я розічхався. Нецікаво.

Потім поставили круглі ґрати, підкотили до дверей клітку, і вийшли леви. Вийшли… і позіхають. Гарні дикі звірі! Зіна трохи злякалася (дівчинка!), але ж я сидів поряд. Чого ж боятися? Леви довго не хотіли через приборкувачку стрибати: вже вона їх упрошувала, і під шийкою лоскотала і на вухо щось шепотіла, і батогом під черево штовхала. Погодилися – і перестрибнули. А потім зав'язала їм очі білими стрічками, взяла в руки дзвіночок і почала грати з ними у жмурки. Один лев ступив три кроки і ліг. Другий понюхав і пішов за нею… Обман! Я сам бачив: у неї в руці був маленький шматочок м'яса… Нецікаво!

Виходила ще голландська родина еквілібристів. Тато катався на передньому колесі велосипеда (окремо!), мама на іншому колесі (теж окремо!), син скакав верхи на великому м'ячі, а дочка каталася на широкому обручі задом наперед… Оце здорово!

Потім літали тарілки, ножі, лампи, парасольки, хлопчики і дівчатка. Ух! Я навіть загавкав на радощах. А під кінець уся родина зробила піраміду. Внизу тато і мама, на плечах дві дочки, у них на плечах хлопчик, у нього на плечах собачка, у собачки на плечах… котеня, а в котеняти на плечах… горобець! Трах – і все розсипалось, пішло перекидьки по килиму і втекло за завіску… Браво! Біс! Гав-гав-гав!

* * *

В антракті було ще веселіше. Антракт – це коли одне закінчилось, а наступне ще не почалося. І ось дорослі зі старшими дітьми пішли за завіску дивитися коней та інших ссавців, а малеча повилазили з усіх лож і кутків на арену і влаштували свій власний цирк.

Дівчинка із зеленим бантом зображала дресированого коня і карачки гарцювала по бар'єру: голова набік, а сама все правою ніжкою брикала. Хлопчики, звісно, були левами і, мабуть, лютішими за справжніх – ричали, плювалися, кусались і кидали один в одного трачинням. Двоє навіть побилися: один одного шльопнув – шльопають же клоунів, – а той йому здачі… І обидва заревли, зовсім уже не по-клоунськи. А я гасав по всій арені і хапав їх усіх (жартома, звісно!) за коліна.

Вийшов карлик у бузковому сюртучку з мідними ґудзиками і задзвонив у дзвоника. Дзінь-дзінь! Геть з арени – вистава продовжується! Один з «левів», зовсім ще маленький хлопчик, нізащо не хотів залишати арену. І прийшла його мама з ложі, взяла лева на руки, шльопнула і понесла на місце. Ось тобі й лев!

* * *

Морж – молодець. Повернуся на нашу віллу і неодмінно спробую жонглювати запаленою лампою. У мене, щоправда, не такий широкий ніс… Ну що ж, візьму маленьку лампочку…

Я побіг за завіску: виявляється, у моржа в загородці є цинкова ванна, а після вистави йому дають живу рибу, бутерброд з риб'ячим жиром і чарку горілки. Здорово!

Ага, що я ще помітив! Під краї циркового намету підлазять безкоштовні хлопчиська і дивляться на виставу… А карлик бігає навколо і ляскає їх лозиною по п'ятках.

Негр Буль-пуль схожий на божевільного. Грав на мітлі «марш п'яних крокодилів», акомпанував собі на власному животі, а ногами виробляв такі штуки, немов у нього було чотири пари лап… І пахло від нього корицею і паленим корком. Фе!

Потім вийшов «факір». Факір – це людина, яка сама себе ріже, а їй навіть приємно, і кров не йде. Він себе, мабуть, заморожує перед виставою. Проткнув собі губи в'язальною спицею, під пахву загнав цвяха… Я навіть одвернувся. Нерви не витримали… А найжахливіше: він узяв у товстого солдата з публіки нікелевого годинника, проковтнув його, тільки кінчик ланцюжка з рота теліпався, – і попросив публіку послухати, як у нього в грудях годинник цокає. Жах! Аж шкіра поза морозом іде!

Здається, все. На закуску вилетіла на арену крихітна кошлата конячка з червоним віничком над головою і з дзвіночками. Я й не знав, що є така порода кінських болонок! Вона так чудово стрибала крізь обруч, ставала на задні лапки і брикалася, що Зіна була без тями від захвату. Я теж.

Дивуюся, чому Зінин тато не купить їй такої конячки… Запрягли б ми її в шарабанчик і катались по пляжу. Це тобі не на ослові черепашачим кроком тупцювати!.. І всі б дуже дивувалися, і я б отримував багато цукру…

«Хто їде?» – «Міккі із Зіною!»

«Чия конячка?» – «Міккіна із Зіною!» Чудово!

Втомився. Більше не можу… Ось зараз тільки підпишусь і побіжу на пляж гратися в цирк. Бум-бум!

Славнозвісний приборкувач догів та бульдогів,

еквілібрист і наїзник

фокс Міккі

Проклятий пароплав

Біля курортної пристані хитався білий будинок-пароплав. Труба, балкончик для капітана, внизу – круглі віконця, щоб риби могли заглядати в каюти. Спереду ніс гострий, ззаду – тупий. Вода стиха шльопає знизу, мотузок скрипить, з пароплавної печі – дим.

«Гу-гу!» Фу, як труба огидно гавкає. Всі затикають вуха, а я не можу… Зіна бере мене на ручки – я тремчу, дошки під нами теж тремтять – і несе мене на цю огидну штуку. Ззаду – тато.

Прогулянка! Мало їм місця на землі… Я хоч плавати вмію, а вони що робитимуть у своїх черевиках і панчохах, якщо будинок перекинеться?

Люди йшли-йшли-йшли. Чисті костюмчики, з кишень – хусточки (зубних щіток у петличках, слава богу, ще не носять!), і всі штовхаються, і всі вибачаються. Пардон! А ти не штовхайся, і пардону твого не треба, а то всі лапи віддавили…

Сіли на лавки з боків, і вгорі, і внизу, як горобці на телеграфних дротах… Небо хитається, вулиця хитається, і наша підлога хитається. І я зовсім утратив центр ваги, сів на підлогу й розпластався, як жаба на льоду.

Так мучити сухопутного фокса! За що?!

«Гу-гу-гу!» – поїхали. Всі махають лапами, посилають бездальні поцілунки. Подумаєш… На три години від'їжджаємо, і таке лицемірство. Підкрався до загородки посеред пароплава і глянув униз: залізні лапи ходять, плямкають і перевертаються, а головна нога, вся в мастилі, навколо себе танцює… Машина. «Чикі-фукі, фукі-чикі, пікі-Міккі, Мік-кі-пікі…» Та зупинися ти хоч на хвильку!!

* * *

Поки йшли маленькою протокою – нічого. А потім невеличка затока, потім… ух! Там море, тут море, небо з водою довкола зійшлося, обрії якісь з усіх боків з'явилися… Хіба так можна? А земля де? За пароплавом – білий окріп, чайки наввипередки за нами летять і кричать, як голодні котенята… Стільки риби в морі, цілий день обідати можна, чого їм ще треба?

Ну що ж, коли прогулянка, нічого під лавкою пластувати. Пішов по ногах, ноги ввічливо розсуваються. Пардон, сіль ву пле. (Вибачте, будь ласка!) У матросів дерев'яні черевики – корабликами, у пасажирів звичайні, білі і жовті туфлі. Практично і симпатично. А в жіночок що не ноги, то й інший фасон: з бантиками, з пряжечками, з червоними ґратками, із зеленими каблучками… Хто їм ці фасони вигадує?…

Був у капітана на балкончику. Старенький, товстенький, борода, як у різдвяного діда, очиці блакитні. Розставив ноги і бавиться: поверне колесо з палицями в один бік, потім у другий, потім у третій, а сам у рур-ку ричить: «Доброго ранку! – півдоброго ранку! чверть доброго ранку!» – а може, я і наплутав.

Знайшов кухню. Підлога собі хитається, а вона своє діло робить. Варить. Кухар сунув мені в носа омара… але я на нього так подивився, що йому соромно стало, і він висякався (кухар).

А підлога все підіймається, хвилі, як бульдоги, з усіх боків морди в піні, і всі на мене кивають. Ой! Підіймається, опускається. Смійся! Посади-но краба на сухе, адже йому теж буде несолодко. Вітер свистить і вивертає вуха навиворіт. Ой!..

У нашого сусіди злетів у воду капелюх. «Свіжіє!» – заспокоїв його Зінин тато. Дуріє, а не свіжіє… Ба-бах! Ба-ба-бах!

Я притиснувся до ніг незнайомої старої, заплющив очі і тихенько-тихенько скімлив: море! Золоте моє море… Ну, перестань, ну, заспокойся! Я ніколи більше не поїду. Я маленький фокс, нікчемна собачка, за що ти на мене сердишся? Я ніколи тебе не чіпав, ніколи на тебе не гавкав (ух, як я брехав!)…

Ага, так воно тобі й перестане. І ось я вийшов із себе. Підскочив на лавку, обернувся до моря спиною і наступив лапою на рятівний круг. Про всяк випадок, якби довелося рятувати Зіну, її тата і капітана. Кухар хай тоне… Злий фокс. Навіщо я пишу таку бридятину? Врятував би і кухаря, пес із ним…

* * *

Все? Ні, не все! Жадібні сухопутні люди не знають уже, що й придумати. Мало їм берега, лісу, поля, шосе. Літати їм треба! Сіли на бензинову етажерку… і полетіли. Навіть дивитися страшно. Але ж літають окремі божевільні, у них, мабуть, немає батьків, і нікому їх зупинити. А в морі катаються всі: діти, мами, тата, дідусі і навіть немовлята. Ось доля («доля» – це як великий, злий кажан) їх і карає…

Хиталися – і дохиталися. Собаки, кажуть, погано поводяться. Ага! Собаки… Подивилися б ви, як поводяться на пароплаві люди в нових костюмчиках, з новими хусточками в кишенях, коли починається хитавиця!

Я заплющував очі, намагався не дихати, нюхав лимонну кірочку… Бррр!

Але Зіна – молодець. І її тато – молодець. І капітан – молодець… А я… ліпше не питайте.

* * *

Коли з'явилася земля, гарненька зелена земля, тверда земля з будиночками, собачками, м'ясними крамницями і купальними будками, я заскавчав так пронизливо, що перекричав навіть пароплавний гудок.

Присягаюся і даю чесне собаче слово, що лапа моя ніколи на пароплаві більше не буде! Чому мене всюди за собою тягають?… Завтра Зінин тато затіє прогулянку на хмарах, так я з ними літати повинен?! Пардон! Сіль ву пле!

Ага! Так і знав. Цей неможливий тато підчепив рибалку і замовляє йому на завтрашню ніч барку з місяцем і рибним ловом…

На місяць я і з берега подивлюся, а рибу – їжте самі…

Море сьогодні, правда, тихе, – знаємо ми цю тишу. Але в кімнаті ще тихіше. Підлога не хитається, стеля не перекидається, піна не лізе у віконце, і люди навколо не зеленіють і не жовтіють. Брр!..

Старий морський вовк -

фокс Міккі

Повертаюся до Парижа і ставлю велику крапку

На веранді стояли валізи: свинячої шкіри, крокодилячої шкіри і один маленький… брр!.. здається, собачої. У палісаднику жовте листя танцювало фокс-трот.

Я побіг до океану: прощавай!.. «Буме!» Фе, який неввічливий. З ним прощаються, а він водою в писок…

Від полотняних купальних будок самі ребра лишилися. Небо – кольору брудного собаки. Айстри висять головами вниз: нудьгують. Прощайте, до побачення! Хоч ви й без запаху, але я вас ніколи, ніколи не забуду…

Попрощався з лісом. Він, мабуть, нічого не зрозумів: зашумів, залопотів… Що йому маленький, живий Міккі?

Попрощався з крамарихою. Вона теж нудна. Сезон закінчився, а тухлі кільки так і не розпродані.

Валізи всю дорогу штовхалися і заважали мені думати. Зіна серйозна, як покараний папуга. Виросла, засмагла. У голові уроки, подруги і перебивні картинки – на мене жодного разу не поглянула…

І не треба! Що це за любов така за сезонами? Заприятелюю ось у Парижі з яким-небудь порядним фоксом – і «ніяких іспанців» (дуже я люблю дурні людські слова повторювати!)…

* * *

Приїхали. Риїхали. Иїхали. їхали. Хали. Али. Ли. И… Це я так навмисне пишу, а то лапа зовсім затерпла.

Консьєржчина собачка подивилась на мене з порога і відвернулась. Герцогиня яка! Гаразд… Я теж умію задаватися. Ось повезуть мене на собачу виставку, отримаю першу золоту медаль, а ти сохни від заздрощів у консьєржчиному барлозі.

Зовсім відвик од меблів. Тут буфет, там напівбуфет, ліжка – ширші за пароплав, хоч би драбинки до них приставили… Гидота яка! А вони ще хочуть внизу у мебляра стару шифоньєрку купити! Червоного дерева. Хай хоч лілового – гріш їй ціна.

Ох, як тісно в квартирі! Обрій перед носом, ліс у трьох вазонах, перескочити можна. І пострибати ні з ким. Зіна в школі, тропіки якісь вивчає. Кухарка сердита і все губи маже. Ось візьму і з'їм твою помаду, з білими губами ходитимеш!

На балконі коричневі листочки корчаться і шарудять. Горобець один до нас унадився прилітати. Я йому булочку накришив, а він навколо мого носа стрибає і клює. Вчора від нудьги ми з ним погомоніли.

– Ти де живеш, пташко?

– А скрізь.

– Ну, як скрізь?… Мама і тато у тебе є?

– Мама в іншому районі, а тато в Сен-Клу. Полетів…

– Що ж ти сам робиш?

– Стрибаю. Над сквериком політаю, на гілочці посиджу. Ось ти у мене завівся, крихтами годуєш. Добре!

– Не холодно тобі? Адже осінь…

– Дивак, та я ж увесь на пуху. Цвір! Горобці на розі б'ються… Агов, зачекайте! Я теж побитися хочу…

Пурх – і полетів. Чому мені, Боже, ти крилець не дав?…

* * *

Тремчу, тремчу, а користі мало. Центральне опалення вчора зашипіло, я тільки спинку погрів, а воно зупинилося. Проба була. За два тижні тільки його заведуть на всю зиму. А я що ж, два тижні тремтіти мушу?!

Спати хочеться страшенно. Вдень сплю, увечері сплю, вночі… теж сплю.

Зіна каже, що у мене сонна хвороба. Мама каже, що у мене собача старість. Музична вчителька каже, що у мене чума… Гав! На одного собаку стільки хвороб?!

А у мене просто нудьга. Дуже мені потрібна ваша осінь і зима в квартирі з шифоньєрками!

І зошит мій кінчається. І писати більше ні про що… У-у! Був би я ведмідь, пішов би в ліс, ліг у барлогу, вимазав лапу медом і смоктав би її аж до весни…

Сьогодні на балкон попав шматочок сонця: я на нього влігся, а воно з-під мене втекло… Ох, Боже мій!

Поки не забув, треба записати вчорашній сон: ніби всі ми, я і решта родини, їдемо на південь, до Канн. Бог з ним, із зимовим Парижем! І ніби Зіна з мамою пішли до закусочного вагона снідати. Тато заснув (він завжди в поїзді спить), і так гірко мені стало!.. Чому мене не взяли з собою? А з саквояжа ніби хтось огидним котячим голосом нявкнув:

«Тому що собак у вагон-ресторан не пускають. Котів усюди пускають, а собак, ох, облиште!»

І я розлючений, у саквояж зубами вчепився і… прокинувся.

Перегортав свої сторіночки. А раптом би їх хтось надрукував?! З моїм портретом і ав-то-гра-фом?!.

Потрапила б моя книжка в лапки якій-небудь дівчинці в зеленій сукенці… Сіла б вона біля каміна з моїм твором, читала б, перегортала б і усміхалася. І в кожному будинку, де тільки є маленькі ніжки з бантиками і без бантиків, знали б моє ім'я: Міккі!

Зіна спить, годинник цокає. Консьєржка хропе – о! – я і через підлогу чую…

До побачення, зошит, до побачення, літо, до побачення, діти – хлопчики і дівчатка, тата і мами, дідусі і бабусі… Хотів заплакати, а замість того чхнув.

Ставлю велику, велику крапку. Гав! Знову мене блоха вкусила!.. У таку зворушливу хвилину…

Кровопивця собача!..

Усіхній дитячий друг,

скромний і сонний фокс Міккі

Солдат і русалка

Послав фельдфебель солдата літньої місячної ночі раків за табором у річці половити. Запалив солдат скіпку, іскри так і стрибають, – тухле м'ясце на палиці-кривульці у воду опустив, жде-че-кає здобичі. Закопошилися раки, з нір полізли, навколо палиці сваряться, м'ясцем пахучим не щоночі поласуєш…

Тільки був солдат пристосувався чорних квартирантів сачком піддати, на вільне повітря видерти, – шасть! хтось його з води за чобіт ухопив. Тягне з усієї сили, просто зовсім ногу з коренем рве. Вперся солдат розкарякою, вербу-матінку за волосся вхопив, – нога самому ж потрібна… М'ясо живе так-сяк з чобота випростав, а чобіт у воду рибкою пішов…

Схопився він напівозутий, глянув униз. Бачить, русалка з води вихлюпнулася, чоботом його дражнить, регоче:

– Щастя твоє, кавалер, що нога в тебе слизька! А то б не утік…

– Сподобався ти мені дуже! Морда у тебе в ластовинні, очі сині.

Розсердився солдат, босою ногою тупнув:

– Віддай чобота, риб'яча кров!..

Відпливла геть, посеред річки на камінь сіла, чоботом себе, ніби віялом, від хвилювання обмахує.

Солдат мало не в плач:

– Віддай чобота, мимря! Нащо він тобі, один? А мені, напівроззутому, хоч і на очі взводному не потикайся… З'їсть без солі.

Зареготала вона, чобіт на хвіст підняла, – і одного їй досить, – та ще й помахує. Теж і у них, братці, не без кокетування…

Що тут поробиш? У воду стрибнеш – залоскоче, просити не впросиш – яке вже у неї, у русалки, серце…

А вона, з камінчика обернувшись, дещо й надумала:

– Давай, солдатику, наввипередки гнатися! Я плавом по воді, а ти берегом – он до тієї верби. Хто перший дістанеться, того й чобіт. Згода?

Усміхнувся про себе солдат: от дурепа!.. Невже по сухопуттю легкі солдатські ніжки нехристь плавучу не здолають?

– Згода! – каже.

Підпливла вона ближче, рівняння по солдатові зробила, а він другий чобіт з ноги геть, та під кущ і шваркнув. Щоб бігти зручніше було…

Свиснула русалка. Як побіжить солдат, – трава під ним надвоє, у вухах вітер попискує, серце – калаталкою, мідяки в кишені побрязкують… Вже й верба недалечко, – тільки попереду на воді, бачить він, вода штопором завирувала, і ніби риб'яча луска циганським моністом на місячній доріжці блищить… Добіг, штрик їй у спину! – хлюпочеться русалка проти верби, срібним голоском знущається:

– Що ж ви, солдатику, захекавшись? Сережку б із вуха вийняли, бігти б легше було… Ну що ж, давай повернемо! Солдатське щастя, мабуть, зі споду себе виявляє…

Обернувся солдат, і віддихатися не встиг, та як удруге побіжить: просто із шкіри рветься, ліктем піддає, головою лозу свердлить… Брешеш, бери твою душу, – вперше недоліт, удруге переліт, – різницею вдавишся!

Дістався первинного місця, глянув у воду, так кашкетом об землю й гепнув. Простяглася риб'яча дівка під кручею, хвіст у кільце звиває, солдатові зеленою зіницею підморгує:

– Доброго здоров'я помившись! Що ж ти сережку так і не зняв? Який ти, смарагд мій, нетямущий.

Сидить солдат над кручею, груди на всі міхи дихають. Виходить, казенному чоботу так і пропадати? Покаже йому тепер фельдфебель, де русалки зимують. Натягнув він другий чобіт, що для легкості розгону зняв, – чує, під онучею щось хрустить. Сунув він руку, – ах, біс! Та це ж губна гармонь, – за халявою вона у солдата завжди теліпалась… У коноплястого угорця, що мишоловками, носячи, торгує, у місті купив.

Приклався з горя солдат до дзвінких дірочок, дихнув, зліва-направо губами пройшовся, – русалка так і стрепенулася.

– Ах, солдатику! Що за штука така?

– Не штука, а музика… Російську пісню граю.

– Дай мені. Ну ж бо, дай!.. Я в очеретах ночами вашого брата приманювати буду…

«Бач, драглі холодні, чого вигадала! Щоб землякам на погибель солдат їй і спосіб дав!..» Одначе без хитрості й кози не видоїш. Грає він, на тихі голоски пісню виводить, а сам все обдумує: як би її, слизьку бабу, круг пальця обвести.

– Чобіт повернеш, тоді, може, й оддам…

Засміялася русалка, аж по спині у нього холодок вужем проповз.

– Зійди, солоденький, ближче. Дай гармонь у руках потримати, може й обміняю.

Так він тобі й зійшов… Дістав солдат з кишені волосінь, – не без запасу ходив, – крізь гармонь протягнув, здалеку русалці кинув.

– На, пограй… Я тобі, – дарма, що чортиця, – цілковиту довіру виявляю.

Вихопила вона з води іграшку, в місячній ручці затисла, та до губ, – очі так світляками й загорілись. Та ба, замість пісні бульбашки з хрипом уздовж гармоні біжать. Само собою: інструмент намок, та й вона, шкура, уявлення справжнього не мала… Дарма в одне місце дме – то в себе, то із себе слинку тягне.

– У чім, солдате, річ? Чому в тебе ладно, стібок у стібок, а в мене ніби жаба на місяць квокче?

– А тому, що довбешка у тебе дірява… Тями у тебе немає! Гармонь у воді набрякла, а я її завжди для сухості в халяві ношу. Сунь-но її у свій чобіт, та чим глибше запхни, – та на місячний камінь постав. Вона й одійде, солов'єм на губах заллється. А грати я тебе враз навчу, як інструмент підсохне.

Підпливла вона до камінчика, гармонь у чобіт, у самий носок чесно забила, – до бережка повернулася, хвостом, наче пес, розчулено крутить:

– Так навчиш, солдатику?

– Навчу, рибко! Козел у нас полковий, дуже до музики нездібний, а таку красуню як не навчити… Тільки що мені за науку буде?

– Хочеш, перлів жменьку я тобі з дна добуду?

– Що ж, у солдатському господарстві й перли стануть у пригоді.

Пірнула вона під латаття, кола так і пішли.

А солдат не дурень, – волосінь-то непримітну в руках смикнув. Став він підтягати, – гармонь упоперек у чоботі стала… Плюхнувся чобіт у воду, та до солдата по волосіні тихенько і підтягнувся.

Вилив солдат воду, гармонь вивудив, у чобіт ногу вбив, каблуком пристукнув… Ех ти, видра тебе загризи!.. Ваша сестра хитра, а солдат ще пронозливіший…

Обібрав заразом сачком раків, що навколо м'яса на палиці аж кишіли, та хутчій у лозу, щоб ніжки озуті сховати.

Випірнула русалка, в ручку сплюнула – повний рот твані, у другій жмені перли біліють. Кинув він їй кашкета, не самому ж підходити:

– Сип, мила… Та жени повним ходом до камінчика, гармонь у чоботі, пак, на місячному світлі давно висохла.

Попливла вона напереріз, а солдат хутчій за кашкета, перли в кисет усипав, – ось він і має пожиток…

Допливла вона, на камінчик тюленем вилізла, та як завиє, – ніби чайка підбита:

– Ох, ох! А чобіт мій де? Водяник тебе задави-и!..

А солдат їй з горбочка кашкетиком махає:

– Чобіт на мені, гармонь при мені, а за перли уклінно дякую! Танюша у нас сухопутна в місті є, якраз їй на намисто вистачить… Щасливо залишатися, панночко! Раків, ваших підданих, теж прихопив, – фельдфебель за ваше здоров'я поласує…

Сплеснула русалка місячними руками, хотіла пронизливе слово загнути, – та яка вже в неї супроти солдата словесність.

Федір Сологуб

Благоуханне ім'я

Коли одна дівчинка була хвора, Бог велів ангелові піти на землю і танцювати перед нею, щоб розважити її.

Ангел подумав, що непристойно ангелу танцювати перед людьми. І в ту ж хвилину Бог дізнався, що він думає, і покарав ангела, – і ангел став маленькою дівчинкою, царівною, яка тільки що народилася. Він забув про небо, і про все, що було, і забув навіть своє ім'я.

А ім'я у ангела було благоуханне і чисте, – у людей не буває таких імен. І поклали на бідолашного ангела важке людське ім'я, – і стали звати царівну Маргаритою.

Царівна виросла.

Проте вона часто замислювалася, – їй хотілося згадати щось, але вона не знала що саме, і їй було сумно і нудно.

Одного разу вона запитала у свого батька:

– Чому сонце світить мовчки?

Батько засміявся і нічого не відповів їй.

І зажурилась царівна. Іншим разом вона сказала матері:

– Солодко пахнуть троянди, але чому запаху не видно?

І засміялася мати, і зажурилась царівна.

І запитала вона у своєї няньки:

– Чому не пахнуть нічим імена?

І засміялася стара жінка, і зажурилась царівна.

Почали говорити в тій країні, що царська дочка росте не сповна розуму.

І мав багато клопоту цар, поки зробив так, щоб царівна була, як усі.

Але вона все замислювалась і запитувала про непотрібне і дивне.

І блідла і марніла царівна, і почали говорити, що негарна вона.

Приїздили молоді принци, але поговорять з нею і не хочуть брати її за дружину.

Ось приїхав принц Максиміліан.

Сказала йому царівна:

– У людей усе окремо: слова тільки звучать, і квіти тільки пахнуть, – і геть усе так. Нудно мені.

– Чого ж ти хочеш? – запитав Максиміліан.

Задумалася царівна, і довго думала, і нарешті сказала:

– Я хочу, щоб у мене було благоуханне ім'я.

І Максиміліан сказав їй:

– Ти варта того, щоб мати благоуханне ім'я, і недобре, що ти Маргарита, – але в людей немає для тебе імені.

І заплакала царівна. І пожалів її Максиміліан, і покохав її над усе на світі.

І він сказав їй:

– Не плач, я знайду те, чого ти хочеш.

Усміхнулась царівна і сказала йому:

– Якщо ти знайдеш мені благоуханне ім'я, то я цілуватиму твоє стремено.

І зашарілася, тому що вона була горда. І сказав Максиміліан:

– Ти будеш тоді мені за дружину?

– Так, якщо ти захочеш, – відповіла йому царівна.

Поїхав Максиміліан шукати благоуханне ім'я. Об'їздив усю землю, розпитував учених людей і простих, – і всі сміялися з нього.

І коли він був знову неподалік од міста, де жила його царівна, побачив він бідну хату і білого старця на порозі. І подумав Максиміліан: «Старий знає».

Розповів принц білому старцю, що він шукає. І зрадів старий, засміявся і сказав:

– Є, є таке ім'я, духовите ім'я, – сам я не знаю, а внучка чула.

Увійшов Максиміліан до хати і побачив хвору дівчинку.

І сказав їй старий:

– Донечко, ось панові треба знати духовите ім'я, згадай, люба.

Зраділа дівчинка, засміялася, але благоуханного імені згадати не могла.

І сказала вона, що уві сні бачила ангела, який танцював перед нею і був увесь різнобарвний.

І ангел сказав їй, що вдень незабаром прийде до неї в хату інший ангел і танцюватиме і сяятиме різними вогнями ще краще, і назвав ім'я того ангела, і від того імені пролився аромат, стало радісно.

Сказала дівчинка:

– Весело мені думати про це, а згадати імені не можу. А якби згадала і сказала, то видужала б одразу. Але він прийде скоро.

Максиміліан поїхав до своєї царівни і привіз її в ту хату.

І коли царівна побачила бідну хату і хвору дівчинку, то її пойняв великий жаль, – і почала вона пестити дівчинку і розважати її.

І побачила дівчинка багато світла, і почула багато звуків, і зраділа, і засміялася, і згадала ім'я ангела, і вголос вимовила його.

І тоді згадала царівна своє ім'я, і навіщо її посилали на землю, і радісно повернулася додому.

І дівчинка видужала, і царівна вийшла за Максиміліана заміж, і свій час, поживши досить на землі, повернулася до вічного Бога.

Володимир Даль

Казка про баранів

(Східна казка)

Каліф сидів одного разу, як сидять каліфи, на парчі або оксамиті, підібгавши ноги, розвалившись на подушках, з бурштином у зубах; довгий чубук, як лежак, прокладений від комина печі до челюсті в трубу, простягнувся, кинутий недбало поперек парчі, атласу та оксамиту, аж до золотого підноса на гарних ніжках, з бірюзою та яхонтами, на якому лежала червона глиняна люлька, із золотими по краях стрілками, з кучерявими квіточками й обідочками. Підлога з білого мармуру; невеликий сріблястий водограй посередині; заколисливий одноманітний гомін струменя, що здіймався і падав, здавалося, турботливо услуговував каліфові, наспівуючи йому: на добраніч.

Але каліфові не спалося: заклопотаний загальним благом, спокоєм і щастям народу, він пускав клубки диму то в вуса, то в бороду і супив брови.

Ніч настала. Каліф тихо мовив: «Мелеку»! – і догідливий Мелек постав перед ним, схиливши голову, поклавши праву руку свою на груди.

Каліф, мовчки і не опускаючи люльки, подав пальцем ледве помітний знак, і Мелек стояв уже перед повелителем своїм з величезним плащем з простої коричневої тканини і з білою чалмою, без жодних прикрас, у руках.

Каліф устав, надів білу просту чалму, накинув коричневий плащ, у якому ходить лише простий народ, і вийшов. Вірний Мелек, знаючи обов'язок свій, пішов назирці за ним слідом, ступаючи як кішка і не спускаючи повелителя свого з очей.

Будинки в столиці каліфовій були такої легкої будови, що мешканці зазвичай розмовляли з перехожими на вулиці, лише трохи підвищивши голос. Притулившись вухом до простінка, можна було чути все, що в будинку говориться і робиться. Ось навіщо пішов каліф.

– Суддя, казі, невблаганний, – скаржився плаксивий голос у якійсь мазанці, схожій зовні на порхавку, що виросла за одну ніч. – Казі жорстокий: бірюзу й оправу з сідла мого я віддав йому, останню решту батьківського багатства, і тільки цим міг спокутувати життя своє і волю. О, великий каліфе, якби ти знав свинцеву руку й залізні кігті свого казі, то заплакав би разом зі мною!

Каліф задумливо пішов додому: цього разу він чув досить. «Казі сидить один на судилищі своєму, – міркував каліф, – він робить, що хоче, він свавільний, може діяти самоуправно і самовільно: від цього все зло. Треба його обмежити; треба дати йому помічників, які зв'яжуть свавілля його; треба поставити і збоку, поряд з ним, спостерігача, який перевіряв би всі справи казі на терезах правосуддя і доносив би мені щоденно, що казі судить правдиво і неупереджено».

Сказано – зроблено; каліф посадив ще двох суддів, по праву і ліву руку казі, повелів називатися цьому суду судилищем трьох правдивих мужів; поставив знаменитого умму, із золотим жезлом, назвавши його каліфським приставом правди. І судилище трьох правдивих сиділо і називалося з волі і за фірманом[7] каліфським; і свідок каліфський, пристав правди, стояв і доносив щоденно: усе добре.

– Як тепер наші справи? – запитав каліф одного разу у пристава свого, – чи чиниться суд, і правда, і милість, чи щасливо живе народ?

– Щасливо, великий государю, – відповів той, – і суд, і правда, і милість чиниться, немає бога окрім Аллаха і Мохаммед його посланник. Ти вилив благодать величі, правди і милості твоєї, крізь сито премудрості, на засмучені пекучою спекою, непокриті голови народу твого; цілющі краплі роси цієї запліднили серця й уста підданих твоїх на зростання дерева, колір якого є вдячність, признання народу, а плід – благоденство його, оперте на непорушні підвалини на ґрунті правди і милості.

Каліф був задоволений, спочиваючи знову на тому самому пухнастому оксамиті, перед тим самим заколисливим водограєм, з тим самим незмінним бурштиновим другом в устах, але мова пристава здалися йому щось кучерявою; а каліф, хоч і звик уже давно до східної яскравості барв, заплутаності візерунків та пишної розкоші висловів, устиг, проте, навчитися не довіряти пишномовному слову придворних своїх.

– Мелеку! – мовив каліф, і Мелек стояв перед ним, так само догідливо схилившись. Каліф подав йому відомий знак.

– Сподоби негідні слова раба твого, – сказав Мелек, – сподоби, о великий каліфе, не краю священного вуха твого, а тільки праху, топтаного благословенними стопами твоїми, і ти не підеш сьогодні підслуховувати, а сидітимеш тут, втішаючись спокоєм.

– Кажи, – відповів каліф.

– О, великий государю, голос один: народ, вірний народ твій волає під беззахисним гнітом. Коли був казі один, тоді була в нього й одна тільки, власна своя голова на плечах; вона одна відповідала, і він її беріг. Нині у нього три голови, та четверта у твого пристава; вони поділили страх на чотири частини і на кожного припало по четвертій частці. Мало було цілого, тепер ще стало менше. Одного вовка, великий государю, сяк-так нагодувати можна, якщо іноді й схопить за живе, – зграї собак не нагодуєш, не вистачить м'яса на кістках.

Каліф замислився, змовчав, насупив брови, і чоло його сховалося в непроникній хмарі диму. Потім бурштин упав на коліна.

Каліф довго в задумі перебирав пахучі чотки свої, хитаючи повільно головою.

«Мене називають самовладним, – подумав він, – але ні влади, ні волі у мене немає. Голова кожного з негідників цих, звичайно, в моїх руках; але, відрубавши людині голову, скоротиш її, а моральні якості її не зміниш. Заснувати добро і благо, зміцнити щастя і спокій кожного не в устах раболіпних блюдолизів моїх, а насправді, – це важче, ніж пустити у світ людину без голови. Перевішати підданих моїх набагато легше, ніж зробити їх чесними людьми; спробую, одначе; треба обмежити ще більше самоправство, утруднити підкуп роздробленням справ, за предметами, за родом їх та іншими відносинами, на більшу кількість осіб, місць і ступенів; одна особа діє самовільно, а де потрібна згода багатьох, там правда знайде більше захисту.

І зробилося все з волі каліфа: де сидів раніше і судив та керував один, там сидять семеро, поважно розгладжують мудрі бороди свої, хитромудрі вуса, тягнуть кальян і судять і рядять дружно. Усе добре.

Великий каліф з душевним задоволенням споглядав у світлій голові своїй новостворену державу; лічив на пальцях, лічив на чотках силу-силенну нових слуг своїх, слуг правди – і радів, розчулено усміхаючись, що правосуддя знайшло в каліфаті його таке могутнє опертя, такий численний оплот проти зла і неправди.

– Чи ще не будуть щасливі вірні раби мої, – сказав він, – невже вони не щасливі тепер, коли я захистив і власність і особу кожного фаудтами, тобто цілими батальйонами невсипущої варти, що оберігає дбайливо священне свічадо правосуддя від тьмяності та іржі? Згубне дихання нечистих не сміє торкнутися його; я бачу: свічадо відбиває промені сонячні в тій самій чистоті, як прийняло їх».

Знову покликав каліф Мелека, знову заховався від очей народу в просту чалму і коричневу кирею, знову пішов під стінками тісних, звивистих вулиць; часто і старанно каліф притуляв чутливе вухо своє до старезних жител вірнопідданих – і чув самі тільки стогони, самі скарги на ненаситну користь нового сонму невсипущих вартових правосуддя.

– Поясни мені, Мелеку, – сказав каліф, здивований і гнівно обурений, – поясни мені, що це означає? Я не вірю вухам своїм; бути цього не може!

– Государю, – відповів Мелек, – я людина темна, чую очима, бачу руками: тільки те і знаю, що обмацаю. Дозволь мені привести до тебе старого Хуршита – він жив багато, бачив багато; слово неправди ніколи не оскверняло чистих уст його, він скаже тобі все.

– Поклич.

Хуршит увійшов. Хуршит з простолюду, з натовпу, що добуває собі хліб насущний кривавим потом.

– Хуршите, що скажеш?

– Що запитаєш, повелителю; не подай голосу, і відголосок в горах мовчить, не сміє відгукнутися.

– Скажи мені прямо, сміливо, але говори правду – коли було краще: тепер чи раніше?

– Государю, – сказав Хуршит, глибоко зітхнувши, – за батька твого було важко. Я був тоді овечником, як і тепер, тримав і своїх овець. Що, бувало, прогляне молодий місяць на небі, то й тягнеш на плечах до казі свого барана: важко було.

– А потім? – запитав каліф.

– А потім, пане, стало ще важче: додалося начальства над нами, додався й тягар, стали ми тягати на плечах своїх по два барани.

– Ну, а тепер кажи!

– А тепер, государю, – сказав Хуршит, весело посміхаючись, – слава богу, зовсім легко!

– Як так? – скрикнув зраділий каліф.

Хуршит підвів веселі карі очі свої на каліфа і відповів спокійно:

– Гуртом ганяємо.

Казка про Івана Молодого Сержанта Лиху Голову, без роду, без племені, без прізвища

Милим сестрам моїм Павлі й Олександрі

У самодержавному царстві, що за тридев'ять земель, жив цар Дадон Золотий Кошель. У цього царя було безліч підвладних князів: князь Панкратій, князь Клим, князь Кондратій, князь Трохим, князь Ігнатій, князь Євдоким, багато інших таких самих і, крім того, правдолюбні, сердобольні міністри, фельдмаршал, генерал, губернатор та Іван Молодий Сержант, Лиха Голова, без роду, без племені, без прізвища. Його цар Дадон любив за вірну службу, його й жалував не раз великими чинами, грошима, стрічками першокласними, хрестами, медалями й орденами.

Така милість царська спричинила заздрість вельмож і бояр придворних, і прийшли вони до царя, і почали промовляти:

– За що, государю, жалуєш ти Івана Молодого Сержанта милостями-почестями своїми царськими, осипаєш благоволіннями нарівні з твоїми полководцями? Ми, здається, для тебе більше важимо, збираємо з селян оброки добрі, живемо не по-холоп'ячому, хлібом-сіллю, пивом-медом пригощаємо кожного, носимо на собі чини і звання генеральські, які у світі ціняться вище від чина капральського.

Цар, послухавши правдолюбних і сердобольних радників своїх, наказав негайно одібрати в Івана Молодого Сержанта, Лихої Голови, без роду, без племені, без прізвища, всі документи царські, чини, ордени, медалі, і пішло йому знову жалування солдатське, просте, житло погане, і почали щодня вельможі й бояри царські на нього поклеп зводити.

Замислив він бігти зі служби царської, дочекався ночі темної, зібрався і пішов світ за очі…

Не встиг вийти Іван наш на перше перехрестя, зустрічає, очам своїм молодецьким не йме віри, бачить прекрасну дівицю, стоїть дівиця Катерина, що твоя червона малина!

Вона вклонилася, привіталася і запитала ласкаво: хто він такий, куди й навіщо йде чи посланий, за власним бажанням чи за чиїмось наказом?

– Молодецька ти голово, без роду, без племені, спроста без прізвища, – мовила вона, – а послухай ти мого дівочого розуму безглуздого, будеш розумніший за розумного; задумав ти худу справу робити: бігти зі служби царської, не сховаєш ти кінців у воду, вийде через рік назовні гріх твій, пропаде за втечу вся служба твоя; подумай ти краще та повернися… Мало слави служити з однієї користі; ні, Іван, послужи ти своєму цареві заморському, під обмовою, під наклепом, вірою і правдою, як служать на Русі, з однієї честі! Повернися, Іване Молодий Сержанте, та одружуйся ти зі мною, так ми б з тобою і стали жити та поживати; любиш – так скажи, а не любиш – відмов!

Іван наш, людина зговірлива, подав руку їй, вона йому наділа на перст колечко обручальне, що дарує силу і терпіння, і пара наша йде – не йде, летить – не летить, а до заутрені опинилися вони в першопрестольному граді своєму, спорядилися і повінчалися, а зі світанком встали молодим подружжям.

І раптом, звідки що взялося, пішла Івану знову колишня милість царська, чини, і гроші, і утішні нагороди, і зажив він, розкошуючи, домовитим хазяїном. І знову став лукавий мучити заздрістю правдолюбних, жалісливих міністрів царських, фельдмаршала, генерала, губернатора, і запропонували вони одностайно, щоб Іван Молодий Сержант принаймні заслужив службою милість царську.

Іван Молодий Сержант на ранок явився до двору. Цар Дадон, трепнувши його по плечу, задав службу:

– Щоб ти мені за один день, за одну ніч, і лише за одну добу, злічив, скільки сотень, тисяч або мільйонів зерен пшениці в трьох великих коморах моїх, і зі світанком доповів мені про це. Якщо дізнаєшся вірно, піде знову милість царська більше від колишнього; а ні, так повинну голову зрублю!

Узяла кручина Івана Молодого Сержанта, Молодецьку Голову, без роду, без племені, спроста без прізвища, повісив він голівоньку, прийшов, бідолашний, додому.

– Про що сумуєш-горюєш? – запитала його благовірна дружина дівиця Катерина.

– Як мені не сумувати, не горювати, коли цар Дадон, слухаючи царедворців своїх, велів мені службу служити непомірну, звелів мені за один день, за одну ніч, і лише за одну добу, визнати, скільки в трьох великих коморах його царських сотень, тисяч або мільйонів зерен пшениці; дізнаюся, так піде милість царська, а ні, так повинну голову зрублять.

– Ех, Іване Молодий Сержанте, Молодецька ти Голово! Це не служба, служба буде попереду! Лягай ти спати, – так рекла прекрасна Катерина; напоїла, нагодувала його і спати поклала.

Іван ліг, заснув, а Катерина вийшла на ґаночок білокам'яний, махнула хусточкою й мовила:

– Ах ви, люб'язні мої помічники, завітайте сюди!

І негайно старий йде, костуром підпирається, на нім шапка мотається, головою киває, бородою слід замітає; став і слухняно від повелительки наказу чекає.

– Послужи ти мені, віщуне-чародію, службу, злічи до ранку: скільки в трьох великих коморах государевих зерен?

– Ах, люб'язна наша повелителько, дочко рідно-кровна нашого батька-командира, це не служба, служба буде попереду.

Сам як свисне та гаркне на своїх на прикажчиків, так з усіх боків налетіли, тьма-тьмуща! Як взялися до роботи…

Ще біси на кулачки не билися, наш Іван прокидається, очі протирає, смерть вірну чекає. Раптом підходить до нього дружина його благовірна, розрахунок вірний зернам пшеничним підносить. А віки тоді були темні, грамоті скорописної мало хто знав, друкарської і в заводі не було, – церковними буквами під титлами і ключами числа незліченні: ази прописні – червоні, візерунчасті, рядкові – чорні, – хто їх прочитає?

Прийшов капрал наш на військовий двір і подав грамоту начальству. А придворні правдолюбні фельдмаршал, генерал, губернатор подумки капрала давно вже стратили.

Цар передав грамоту і справу Івана на суд царедворцям своїм. Вони керували ім'ям Дадона зібрати усіх лічильників, арифметчиків із усього царства, скласти засідання і підбити величезні підсумки.

Арифметчики билися, перебрали платню, кожен тисяч по декількох, отримали по чину сенаторському, по дві стрічки на хрест, по плюмажу на капелюх і вирішили нарешті одноголосно й одностайно, щоб грамоту нерукотворну віддати на збереження в пристойне книгосховище і передавати з роду в рід пізнішому потомству яко достопам'ятність освіченого століття Дадона Золотого Кошеля; що ж до рахунку цього, то воно справді може бути так, а може бути і не так; а тому чи не бла-гоугодно буде вищепойменованому Іванові Молодому Сержанту повеліти, яко що залишається і перебуває під сумнівом, повеліти службу служити йому іншу?

Цар Дадон дав їм тепер по хресту на петлицю, по зірці на ґудзик, по банту за спину.

А службу знову загадали Івану дрібницю: в один день, в одну ніч, лише в одну добу, викопати навколо міста-столиці канаву, сто сажнів глибини, сто сажнів ширини, води напустити, щоб кораблі ходили, риба гуляла, гармати по берегах на валу стояли і до світанку робилася б стрілянина, бо цар Дадон Золотий Кошіль мав намір потішатися і святкувати іменини свої. Якщо стане у пригоді Іван – любити і золотом дарувати; якщо ні – так голову рубати!

Ось коли нашому Івану припало хоч вовком завити! Прийшов додому, долю свою проклинає, смерть вірну чекає.

Але прекрасна Катерина, запитавши і впізнавши журбу чоловіка, знову натякнула йому: це не служба, служба буде попереду; поклала спати, вийшла і накликала віщуна-чародія. Йде, головою киває, бородою слід замітає; як свисне та тупне на своїх на прикажчиків – ночі пітьму затьмарили; до роботи взялися…

На світанку цар, міністри його, вельможі, царедворці, і уся столиця прокидаються від гулу гармат, і губернатор, у легкому нічному уборі, у халаті, вискочив з терему свого на балкон і намагався угледіти в підзорну трубу ворога.

Коли ж справа прояснилася, то Іван за страх, заподіяний цареві Да-дону, царедворцям його і усім чесним співгромадянам, був схоплений і посаджений до часу під варту; губернатора зробили комендантом нової фортеці; фельдмаршалові за діяльні заходи для опору уявному ворогові зшили каптан; у колишньої ж високої ради арифметчиків відібрані усі відзнаки, ордени, стрічки і зірки; за нехитру, Іваном нашим легко виконану, службу визнані усі установи і постанови їх, та і самі вони неспроможними, і заслані вони на теплі води полікуватися. А коли при вечірньому огляді цар Дадон Золотий Кошіль знайшов усі нові укріплення з усіма угіддями у чудовій справності, то і віддав комендантові всі знаки відмінностей, якими користувалася верховна рада його.

Між тим нові радники:

– Ох ти, добрий молодцю, Іване Молодий Сержанте, без роду, без племені, спроста без прізвища, витязю безрідний! Збирайся служити ти службу тяжку; йди ти туди, невідомо куди, шукай того, невідомо чого; розійдися один по семи перехрестях, з семи перехресть по семи дорогах стовпових; за горою ліс, а за лісом гора, а за тією горою ліс, а за тим лісом знову гора. Прийдеш ти в тридесяту державу, що за тридев'ять земель, у заповідний гай; у гаї заповідному стоїть терем позолочений, у теремі позолоченому живе Котиш Нахаба, невидимка; у нього є гуслі-самогуди, самі заводяться, самі грають, самі танцюють, самі пісень співають; гуслі ці принеси цареві, царевичам, і царедворцям, і повіреним їх грати, потішатися, музикою заморською бавитися; і щоб усе це було зроблено в одну добу!

Сподіваючись на благовірну свою і на допомогу віщуна-чародія, Іван наш не сумував; але коли переказав загадану службу, отримав у відповідь:

– Чоловіку мій Іване Молодий Сержанте, без роду, без племені, спроста без прізвища, Молодецька ти Голово! Нині прийшла пора, прийшла і служба твоя, і маєш ти служити сам; не в моїх силах звільнити тебе…

А відтак вона його спорядила і в похід відпустила, хусточку свою подарувала і примовила:

– Хусткою цією лише в найтяжчу годину можеш ти утерти з лиця свого молодецьку сльозу!

Сіли, подали хліб-сіль на прощання, помолилися Богові – і пішов наш Іван…

«Світиш, та не грієш, – думав він, дивлячись на козацьке сонечко, на місяць, – тільки марно у Бога хліб їси».

І бачить він раптом, що зайшов у бор дрімучий і непрохідний. Підкосилися коліна його молодецькі, чоботи в заметах снігових глибоких в'язнуть.

Вийняв хусточку – раптом його як на ходулі підняло! На нім чобо-ти-самоходи, та і такі вони скороходи, що і на одному місці стоять, так кінному не нагнати; не встиг зробити крок, зайшов він з білої матінки зими в квітучу запашну весну; і полетів наш Іван, озирнутися не встиг, виходить із лісу соснового дрімучого на лужок вічнозелений, трави-чка-моріг свіжа-зелена, як оксамит узліссям шовковою лягає, килимом візерунчастим під ноги розстилається. І стоїть на лужку тому будівля дивна, позолочена від землі до покрівлі, від кута до кута; стовпи біло-мармурові дах черепично-срібний підпирають, на ньому маківки горять золоті, візерунки примхливі, мальовничі і ліпні під карнизами різьбленими розгулюють, вікна кольорові кришталеві, як щити вогняні, золотом відливають – ні воріт, ні дверей, ні кілка, ні двору!

Обійшов капрал наш будівлю цю раз-другий, оглянув з усіх боків – усюди те саме, і входу немає! Стук, геп у вікно кришталеве, задзвені-ло-полетіло, тільки осколки бризнули!

Забрався наш Іван безрідний, молодецький, у терем позолочений, та й ахнув: будівля усередині блищала такою красою, що ні придумати, ні згадати, ні в казці сказати! А палати величезні порожні.

Ходив, ходив Іван наш, виходив по усіх спокоях і бачить, стоїть у кутку чан дубовий, висить через край ківшик луджений. Випив він за здравіє благовірної своєї, за упокой наклепників і донощиків своїх, розібрало його, зашуміло в голові, ходить по покоях позолочених один як перст, походжає, завалив руку ліву за вухо на саму потилицю і пісеньку в увесь дух покрикує.

Раптом незрима рука його зупиняє, голос безвісний питає:

– Ох ти, добрий молодець! Навіщо і звідки завітав, чи зі свого бажання, чи з чийогось наказу?

– Я Іван Молодий Сержант, спроста без прізвища, без роду, без племені, я Іван безрідний, Молодецька Голова, витязь бездомний; служив я вірно Богові і нехрещеному цареві своєму в землі, що за триста кінних миль; збили мене царедворці заздрісні з честі, з хорошого місця, позбавили милостей царських, служби непосильні служити посилали, золоті гори обіцяли; став у пригоді я, душу пізнав їх криву – не дали, чого пообіцяли, напризволяще за службою відпустили: «Йди туди, невідомо куди, шукай того, невідомо чого; розійдися один по семи перехрестях, з семи перехресть по семи дорогах стовпових; за горою ліс, а за лісом гора, а за тією горою ліс, а за тим лісом знову гора; прийдеш в тридесяту державу, що за тридев'ять земель, у гай заповідний; стоїть там терем золотий, у теремі тому живе Котиш Нахаба, невидимка; у нього візьми гуслі-самогуди, самі заводяться, самі грають, самі танцюють, самі пісень співають; їх принеси цареві, царевичам, царедворцям і повіреним їх потішатися, музикою заморською забавлятися».

Відгукнувся невидимка знову:

– Кого шукаєш, Іване Молодий Сержанте, того знайшов. Звуть мене Котишем Нахабою, віковічний я невидимка, живу в заповідному гаї в теремі позолоченому. Знаю я витівки різні й багато; вмію я набирати гуслі-самогуди, та з домовленістю: я працюватиму, а ти світитимеш мені лучиною три дні і три ночі без зміни, без засипу; просвітиш – гуслі-самогуди візьмеш; а заснеш, не то подрімаєш, так голову, як з горобця, зірву!

«Поліз по горло, – подумав Іван, – лізти і по вуха».

Надрав він лучини хвойної, запалив, світить день, світить ніч, світить і ще день, сон хилить нездоланний; кивнув Іван головою, задрімав.

А Котиш Нахаба його під бік:

– Ти спиш, Іване?

– Ох, я не сплю, не дрімаю, а думаю я думу.

– А яку ж ти думаєш думу?

– А думаю я, дивлячись у вікно, безліч росте по світу білому лісу різнокаліберного – а якого більше росте, кривого або прямого? Мабуть, кривого більше.

Котиш Нахаба замислився.

– Почекай, – говорить, – постережи ти на дозвіллі гуслі, я піду порахую.

Чи довго, чи ні ходив Котиш, а Іван поспав неабияк.

– Вставай, Іване, – закричав Котиш, – твоя правда, кривого лісу більше; і більше так, що на числа покласти, так і не вимовиш. Запалюй лучину та сідай до роботи, світи три доби підряд!

Світить капрал наш день, світить і ніч – знову пісня та ж; кріпився, кріпився – задрімав!

А Котиш його в ребро.

– Спиш? – говорить.

– Ох, спати я не сплю і дрімати не дрімаю, а думаю я думу!

– А яку ж ти думаєш думу?

– А думаю я: незліченна безліч людей на світі у Бога та у земних царів, а хіба мало було, та перемерло? Яких же більше людей на світі, живих чи мертвих? Мабуть, мертвих більше!

Покинув Котиш знову Івана на сторожі, сам пішов рахувати. Ходив він, ходив, виходив усю піднебесну; а Іван на черево ліг, спиною сховався, позіхнути не встиг, заснув.

– Вставай, капрале! Ставай до роботи, а правда твоя, мертвих людей більше!

Світить Іван знову ніч із днем, перемігся й другу, а до третьої почало доходити – подрімав, та так, що поспав та свиснув!

Штовхнув його Котиш у ребро:

– Спиш, Іване?

А він опритомнів, та не знайшовся, а вимовив з переляку слівце російське: винен!

– З твоєї провини, – мовив Котиш Нахаба, – не рукавиці шити, не чоботи тачати, а якщо так, то робити нічого, смерть твоя прийшла неминуча. Піди на лужок, подивися ще раз на білий світ, простися, покайся, помирати збирайся!

Вийшов Іван Молодий Сержант на лужок заповідний вічнозелений, згадав батьківщину свою, дружину молоду, прекрасну Катерину, і залився сльозами гіркими.

Вийняв Іван хусточку утерти востаннє сльозу молодецьку – а вже Котиш Нахаба кличе його на розправу…

– Звідки ти узяв хустку цю? – запитав Котиш Нахаба, невидимка.

Іван розповів, від кого і як хустка йому дісталася.

Мовив Котиш:

– Якщо так, то ти б мені давно це сказав – отже, ти одружений з дочкою моєю прекрасною дівицею Катериною, і ти за заповітом, якому стільки ж років, як їй самій, не лише будеш живий, здоровий і вільний від усякої пені, а й повинен отримати в посаг власні мої гуслі-самогуди, споконвіку готові, заповітні, на які й належало заповіту заслужити любов і руку дочки моєї прекрасної дівиці Катерини.

Спорядив його, в похід відпустив, гуслі-самогуди на плечі повісив – заграли, затанцювали, пісень дивних заспівали, – а Іван лижі нагострив та направив геть; крокує, як жар-птиця летить, додому поспішає.

Йшов він звідти рік без тижня з днем…

Стоїть над шляхом-дорогою хатинка-домосідка, розпустила крила, як курочка-квочка, а в ній стукотня; козуб, козубенька, кошик та коробка замість курчат навкруги походжають, а дві відьми, сестри, одна булана, одна осоловіла, навколо хати дозором об'їжджають. Повісив Іван гуслі-самогуди на дерево, почули відьми гру дивовижну, а він тієї години обійшов кругом, та і в хату. Старий сивий молотом перед жерлом вогняним на ковадлі булатному кує булави сталеві, запускає їх у набалдашники золоті, а готові на помости за піч кидає. Це був ві-щун-чародій, що служив на Івана з веління Катерини служби царські, але вони один одного не знали в очі. Старий прийняв привітно прибульця втомленого.

– Ляж, – каже, – та відпочинь; а стара моя, коли посьорбати чого хочеш, зварить тобі щей – за смак не скажу, а горяченько та мокренько буде!

Словом, напоїв, нагодував і спати поклав, а зі світанком випровадив, та почув, на біду, гру дивовижну гуслів-самогудів, і почав він їх у Івана просити. Не захотів віддати йому Іван скарбу свого заповітного, плодів пошуків, праць і пригод неймовірних, – а той не взяв добром, так узяв усімох; помічники, що їм, як ми вже бачили, числа немає, з'явилися за помахом повелителя свого, повітря і небо затьмарили.

– Чи хочеш боротися з кожним і з усіма? – запитав віщун-чаро-дій. – Або добровільно за булаву будь-яку віддаси мені гуслі твої?

Іван подумав, та віддав гуслі! Вибрав булаву і пішов, проклинаючи білий світ! Куди діватися йому тепер? Що робити? Як вдома, як на люди показатися і принести повинну голову свою на плаху? А був уже такий близький до великої мети своєї!

У роздумах граючи булавою, став він набалдашник золотий відкручувати. Відвернув – із палиці кованої незлічена і незліченна безліч війська бойового, кінного і пішого, вилітає, в лад парадний перед ним на лугу збирається, генерали з ад'ютантами своїми що є сили на Івана, витязя бездомного, наскакують, віддають честь належну полководцю, музика повний похід грає, подвиги Івана Молодого Сержанта вихваляє, армія уся в три темпи рушниці на караул бере, правою ногою відступає. Це незліченні полчища бісів віщуна-чародія, обмундировані, озброєні.

Надягнув Іван набалдашник золотий – зникло все, як не бувало; зняв – знову тут, і бій, і музика, і армія, і генерали з рапортами; а гуслі-самогуди в торбинці за плечима.

Зметикував капрал наш; набалдашник надягнув, палицю в руку, торбинку за плечі, самохідці на ноги, і марш на один шабаш у рідну свою сторононьку.

Достиг до світанку; став на луги заповідні царські, які чоловік жоден не змів святотатними стопами своїми зневажати, але на які і птах швидкоплинний не сідав; зняв голову з булави і вишикував армію незліченну просто навпроти палацу царського, а гуслі-самогуди змусив грати.

Цар, прокинувшись, розгнівався на зухвалого прибульця надзвичайно, послав губернатора довідатися негайно: що, і як, і хто, і чому?

Йде губернатор, упізнав Івана Молодого Сержанта здалека, підходить зухвалий, капелюха плюмажного не знімає, слова лайливі вимовляє:

– Не здивуєш ти нас, Іване окаянний, що скоро повернувся, і зненацька нас не застанеш! На тебе шибениця готова дуже давно!

Наслав словом одним Іван бісів своїх на старого недруга заскнілого: схопили – не по клаптику, по волосинці на кожного не дісталося! Чекав, чекав цар відповіді з нетерпінням великим.

– Ні, – каже, – видно, цей музики заслухався; піди ти, фельдмаршале!

– Не ламайся, вівсянику, не бути калачем, – сказав йому Іван.

І цьому була доля не краще від першого, і генералові також.

Але тепер пішов товариш по службі і поборник Івана Молодого Сержанта, що поступив нині на місце засланця за тридев'ять земель, по гуслі-самогуди. Знаючи службу і дисципліну, став він підходити до нового полководця шанобливо, тримав мірний крок, руки по шву, кашкет зняв на пристойній відстані, словом: ішов – не спотикався, став – не хитався, заговорив – не заїкався, і довідався від імені царського про те, що відбувається.

Іван Молодий Сержант, спроста без прізвища, без роду, без племені, а тепер фельдмаршал, полуторний генерал і сам собі кавалер, обійняв його, приголубив, позначився ім'ям своїм, наказав цареві бити чолом і доповісти, що Іван вернувся з походу свого, став у пригоді цареві, приніс гуслі-самогуди з гаю заповідного вічнозеленого від Котиша Нахаби, віковічного невидимки, цареві, царевичам і повіреним їх потішатися, музикою бавитися. Сам надягнув набалдашник на булаву, зняв військо із заповідних лугів і слухняно залишився чекати рішення царського.

Цар Дадон Золотий Кошіль вислав кликати його до двору на чай і вечерю, звів у воєначальники свої, губернатори, сенатори, генерали і кавалери, – але щойно Іван дався в обман і пішов без підозри на заклик царський, як два наймані різники з обушками, з ножами кинулися з розлюченням йому назустріч: вони мали веління обеззброїти його, віднявши палицю, і кинути його в темницю.

їм було б почекати, доки він зійде в тісні ворота палацові, і захопити його ззаду, а вони, не подивившись у святці та бух у дзвін, поспішили, людей насмішили, вийшли рано, та зробили мало.

Тепер Іван востаннє випробував підступність царя Дадона Золотого Кошеля і радників його правдолюбних; він випустив військо своє, кінне і піше, назустріч убивцям, обклав палац і все місто столичне, так що хмара, яка тільки знайшла, дощова промайнула в подиві, бо нікуди було і краплі дощу крапнути, – і винищив до останнього клаптика, нігтика і волосинки Дадона Золотого Кошеля й усіх сищиків і блюдолизів його.

– Людині не можна ж бути ангелом, – говорили вони на виправдання своє.

– Але не має вона бути і дияволом, – відповідав він їм. – І Соломон і Давид грішили – грішите, та не каєтеся! Немає вам пардону!

Іван був проголошений від народу царем землі тієї, а дружина його, благовірна Катерина, – царівною…

Казка про бідного Кузю Безталанну Голову і про чаклуна Будунтая

Жили у землі далекій, проміж чехів та ляхів, старий гусляр і стара гуслярка… І старій якось закортіло пограти на гуслях: як полізла вона за решетом та стягла їх рядном із полатей – загули, сердешні, кажуть, вічну память по собі проспівали та й замовкли.

До цього гріха старий наш так-сяк з хліба на воду перебивався: гуслі служили йому вірою і правдою, втішали жителів села, годували стареньких наших і сина їхнього, бідного Кузю. Але тепер, після того як старій довелося пограти на гуслях цих і вперше і востаннє, коли, більш того, старенькі, живучи в сирій, дряблій землянці, захворіли, то мали б пропадати зовсім. От вони і склали уламки гуслів своїх у мішок, повісили його синові, бідному Кузі, на шию та послали з простягнутою рукою; хто знав старого і памятав гуслі його, той, мовляв, подасть. Ходить Кузя світом і пісень під віконцями співає.

Якось у неділю бідний Кузя наш підійшов пізно ввечері під світле віконце десятської хати, проспівав пісеньку свою – не відповідають, а галас у хаті, чутно, великий. Підійшов Кузя ближче, під самісіньке вікно; зазирнув – сидять баби; прислухався – йдуть у них розмови про нечисту силу, про знахарів, волхвів, кудесників та про київських відьом. Усього, чого бідний Кузя наслухався біля вікна, переказувати не будемо; проте довго в нього не йшло з голови, як баби присягалися й божилися, що коли хто чари творить і затиснути в цей час сучок у стіні сільської хати, так переможе його; а ще казали, що відьму, знахаря, чаклуна і всякого, хто тільки здибався і живе з нечистою силою, можна підкорити собі, якщо приколоти його тінь до землі або до стіни; бідолаха пропав тоді і з нечистим своїм; лупатиме очима та крутитиметься, ніби на палі, та нарешті почне благати перед шпилькою твоєю, наче турок невірний перед російським штиком!

…Раптом до бідного Кузі підійшов чи то циган, чи то татарин який, подивився на нього та й присів поруч. Кузя подивився на нього скоса і побачив, що той задрімав.

– Хто це? – спитав тоді Кузя тихенько Мотрю, яка пасла телят і свиней.

– Невже ти цього пса не знаєш? – сказала Мотря. – Це Будунтай, чортів пай, усім відомий чаклун, перевертень; він у В'ятці борсуком із нори виліз, у свояки семи шаманам сибірським дописався, під Чудовом на цапа перетворився, у Вологді свічкою вдавився, та якби казанські татари не зняли з нього шкури, так би і світильня за ним згинула! Він перекинувся на трійку бігунів, а з них дві конячки білі, а одна гола, – та й пішов світ за очі; шукай його! Перетворюється, пес, у що хоче!

Бідний Кузя озирнувся на Будунтая, злякавшися голосного крику Мотрі, а Будунтая вже й нема: на тому місці, де він сидів, лежить тільки камінь, а каменя того, здається, раніше не було.

Кузя застругав дерев'яну шпильку, підібрався до каменя проти сонця та й приколов тінь його до землі. «Що ж буде?» – подумав він. Довго камінь лежав і відмовчувався, та потім перекинувся пошехонцем, у поршнях, у зипуні, з котомкою за плечима, і став просити Кузю, щоб він вийняв би палю, на яку можна, тільки й дивись, наступити й напо-роти ногу. Тоді Кузя наш здогадався, що Будунтай недарма про палю каже, і не вийняв її, поки той не пообіцяв йому за волю свою будь-чого.

– Вивчи мене свого мистецтва, – почав тоді просити бідний Кузя.

– Про мене, – відповів Будунтай, – відпусти ж мене!

– Ні, брешеш, обдуриш, до лісу підеш, – примовляла Мотря.

– Дай задаток, – сказав Кузя, – мабуть, Мотря правду каже! Дай задаток, а то не відпущу!

Будунтай розгріб, не встаючи з місця, під собою купу, дістав золота й висипав його Кузі в котомку.

– Бреше, обдурить, до лісу піде, – примовляла знову Мотря.

– Усе це добре, – сказав Кузя, – та цього мало; треба мені тебе затаврувати!

Зробив – і витяг із землі палю. Будунтай тільки крякнув, підвівся,

на чорного півня перетворився і наказав Кузі приходити рівно опівночі за село, на перехрестя, де дороги розбігаються: в ліс, на озеро та на кладовище. Сам змахнув крилами, перетворився на рябу сороку і полетів, як сороки літають, та все прямо, мов із лука стріла.

Бідний Кузя прийшов додому, висипав старим своїм золото, сказав, що багач бере його на службу та в науку і от, мовляв, прислав їм задаток. Старі зраділи, але й засумували трохи; син залишив їм відставні гуслі й пішов опівночі на перехрестя.

Прихилившись до верстового стовпа, чекав він уже довгенько, а Будунтая нема. Коли це стовп, біля якого стояв бідний Кузя, завижчав по-верблюжому.

– Чи це ти, Будунтаю?

– Я! – сказав стовп. – Ходімо, що з тобою зробиш, ходімо до мене в науку; та тільки дивись, тепер ти мені слуга, поки не вивчишся всього мого мистецтва!

Будунтай узяв його і протримав у науці досить довгий час. Навчання бідному Кузі набридло; він почав проситися додому, кажучи, що вже всю науку пройшов і всього навчився.

Будунтай покликав старих, батьків його, вивів їм трьох коней і спитав:

– Який ваш син?

Старий глянув та й указав, наудачу, на середнього.

– Ні, – відповів Будунтай, – мабуть, син твій недовчився. Йди і приходь за півроку.

Старий прийшов, а Кузя шепнув йому:

– Вкажи на ту коняку, яка буде вертіти хвостом.

Але Будунтай вивів йому трьох куріпок і звелів упізнати сина. Старий указав знов на авось – і не вгадав. Кузя сказав батькові, що наступного разу оправлятиме носом пірячко на шийці, – а Будунтай вивів знову коней. Середній махнув, проте, хвостом, старий його впізнав і взяв навченого сина додому.

– Візьми його, – сказав Будунтай, – та слухай: бережи його як око своє; якщо ж потрібні будуть гроші, скажи синові перетворитися на коня, веди на базар і продавай; та тільки дивись, вуздечки з ним не віддавай, а зніми й неси додому, так і він вдома буде.

Чаклун махнув рукою і згинув, немов його й не було; а коні перетворилися на людей: вороний жеребчик – на Кузю безталанного, руда конячка – на Мотрю.

Старий прийшов із сином додому, дочекався торгового дня; Кузя перетворився на коня, батько повів його на базар, продав, накупив солодкого й гіркого, квашеного й солоного… Накупивши всього, пішов додому, а Кузя, його син безталанний, дорогою його наздогнав, і вони знову обидва разом, розсміявшися й порадівши, повернулися додому.

А пішов наш Кузя від нового хазяїна свого от як: ржевський міщанин, що приїхав у наші краї купувати коней, щоб там гнати їх на Лебедян-ський ярмарок, сторгував і купив у старого гусляра коня чотирьох років, засперечався було з хазяїном за те, що той не хотів передати йому, як належить, повід, а з коня, проти звичаю, зняв недоуздок, – відомо, що корова купується з подойником, а кінь із недоуздком, – нарешті все ж таки з усім погодився і заплатив гусляреві гроші. Не встиг той відійти, а ржевський баришник озирнутися на торговку, з якої тим часом молодий калмицький жеребчик стягнув зубами головну хустку, як народ, обступивши його, почав реготати і показувати на нього пальцями. Ржевський міщанин озирнувся назад – у нього в поводу не кінь, а людина. Що тут було – весь базар розходився…

А якось кримський циган, побачивши, що сталося зі ржевським міщанином, подумав, що Кузьчино ремесло – непоганий хліб і що непогано б спробувати перейняти в нього добре діло; циган продав тому ж міщанину конячку свою, а потім украв її в нього ж із рук, передав товаришеві, а сам надягнув на себе недоуздок. Коли ж баришник наш озирнувся і знову побачив, що веде в поводу не коня, а живу людину, тільки іншої масті, цигана, то плюнув, кинув повід, перехрестився, поїхав з базару, і відтоді туди більше ні ногою…

Дочекавшися другого базарного дня, гусляр наш знову вивів конячку на продаж. Хтось купив у нього коня та й повів його зовсім, із недоуздком…

Цього разу купив Кузю безталанного сам Будунтай. Мав Кузя проти волі йому підкоритися.

Будунтай, зморивши та заганявши коня, прискакав додому – а дом у нього стояв у чистому полі невидимим – і привязав коня біля тину. Тільки Будунтай до хати, а Кузя ну чухатися щокою, задравши голову догори, – зачепив недоуздком за палю тину та й стягнув його з голови через вуха.

Хлопчина, син Будунтая, побачив це, на подвірї стоячи, і побіг сказати батькові. Той, вискочивши, кинувся в погоню за конем. Кузя, бачачи, що лютий барс його наздоганяє, вдарився об землю, перетворився на білого кречета і злетів понад крутим берегом річки. Будунтай вдарився на нього сизим беркутом; Кузя кинувся об берег, перетворився на пічкура і зіскочив у воду. Будунтай грянувся об воду, розпластавши високий вал надвоє, і щукою зубастою насів на хвіст пічкура. Кузя випірнув стрілою з води, зробив, зібравшись на останній силі, стрибок у сажень, перетворився на золоте колечко і підкотився під ноги княжни Милоли-ки, дочки власника тієї землі (дівчина гуляла в той час на моріжку). Княжна Милолика підхопила колечко, надягла його на пальчик і з радісним здивуванням озиралася навкруги. Будунтай випірнув гусем із води, виплив на берег, перетворився на купця, підійшов до княжни і почав просити віддати йому втрачене ним колечко. Княжна злякалася густої чорної бороди і злодійських каріх очей та сурьмлених брів і чалми, закричала і притисла колечко до грудей своїх. Служниці й подружки набігли, оточили молоду княжну свою, кинулися всі на бороданя і почали його лоскотати без жалю, до того, що непроханий гість реготав, і кашляв, і чихав, і ногами і руками лягався, і снопом вівсяним по моріжку катався, та таке з ним лихо скоїлося, що забув було всю науку свою; на превелику силу опамятавшись, перетворився він миттю на їжака, від якого дівчата, поколовши пальчики свої мало не до крові, з криком відскочили. Пастух, що прибіг на крик і галас, змахнув довгим посохом своїм і вдарив їжака, і їжак розсипався горіхами; застрибали горішки по землі, та знову ж таки з криком відскочили, покидавши все, що захопили в ручки свої: горішки не тим відгукнулися, це були розжарені ядерця, і дівчата наші пообпікали собі пальчики.

Княжна показала царственним батькам своїм ненаглядне колечко та попросила дозволу любити його й не знімати з пальчика свого ні вдень, ні вночі. Щойно лишилася вона сама, то й почала грати з колечком: надягла його на тонку вишиту хустинку свою і перепускала по хустинці від кінця до кінця. Раптом колечко якось упало, покотилося, розсипалося – і козак, молодецька душа, Кузя безталанний, стояв перед княжною. Був він цього разу в оксамиті й у тонкому синьому сукні. Ніхто в палатах царських не чув розмов його; проте княжна вийшла до столу і сумна і радісна, і знову ж таки із заповітним колечком на руці. Вона сказала тільки батькові, що сьогодні, мабуть, зявиться той страшний купець і проситиме віддати колечко, і благала батька не відбирати в неї цього скарбу.

Коли ж і справді ввечері прийшов купець, то цар покликав дочку свою і наказував віддати купцеві кільце.

Княжна відповіла, що не сміє не слухатися милого батька свого, але й не може передати чоловікові колечко з рук у руки, а тому й кинула його на підлогу, мовляв, нехай не гнівається і сам підніме. Та кільце розсипалося дрібними перлами; купець перетворився на чорного півня і почав підбирати перлиночки; а підібравши всі, злетів він на вікно, захлопав крильми і закричав півнем: «Кузю, де ти?» – та за словом і ви-порхнув у вікно.

Але княжна, яку наш Кузя, мабуть, наперед уже навчив, кинувши колечко, зронила в той самий час, ніби ненароком, хустинку свою та ним і прикрила одну найбільшу перлинку. Вона ж раптом викотилася з-під хустинки, відповіла на питання півня, теж ніби півнем: «А я тута!» – і кинулася соколом із вікна; тільки шикнув сокіл крилами по повітрю – грянув у чорного півня, поламав усе піря; упав каменем півень замертво в крутоберегий потік, і понесло його хвилею вниз по річці, по зеленій воді. Почорніла й побагровіла вода від пінистої крові; а підрізане ліве крило скинуло і підняло вітром, воно й попливло туди ж, вниз по річці, поки не завертіло півня зустрічною течією…

Сокіл злетів над теремом царським, впорхнув у широке вікно, сів на руку княжни своєї та поглядав на неї ясними, розумними очима. У цей самий час чорний півень востаннє вдихнув, а ясний сокіл спорхнув на підлогу й постав у тому ж вигляді, як колечко нещодавно перед княжною: перетворився на молодця молодецького.

Зі смертю Будунтая Кузя залишився, правда, без уміння перетворюватися і приймати інший образ, але не журився дуже за тим; живучи в довольстві і в багатстві з дружиною своєю, колишньою княжною Ми-лоликою, невдовзі посів він престол царський, жив та княжив, солоно їв, та кисло пив, старих своїх, гуслярів, годував…

Казка про Шемякін суд

Карлу Христофоровичу Кнорре

Шемяка народився не воєводою, а мужиком. Край його був бідний, народу розумного мало, письменного небагато, а Шемяка у дьячка у святці дивитися навчився, знав свято, по прикметах, відрізняти від буднів, ходив у тонкому кафтані – от його й посадовили в старости. Шемяка мужик сумирний: коли спить, так без палиці проходь сміливо; і чесний, заговорить, так немов твої краснобаї, душа на долоні й серце на язику; а що скаже, то і свято, де рука, там і голова… Шемяка наш простий, та добрий і Бога боявся; так мужики і сподівалися діждати від нього добра, та й по всьому…

Приходить до старости Шемяки баба просити на хлопця, що горщики побив. Хлопцю нудно було; спіймав він коняку, а оскільки він був не з найспритніших, так не вмів і сісти, поки кума його не підсадила. Конячка почала його бити, понесла, а на лихо тут у сусідки горщики сушаться – понесла, та повз горщики; він як пішов їх лобом ляскати, всі порахував, скільки їх було!

Суддя Шемяка подумав та й вирішив: щоб кума сплатила збитки та горщики сусідки, за те, що хлопця криво на коняку посадила…

Тепер підійшла друга баба з проханням. До неї в город і на двір почав ходити сусідський півень; і такий він забіяка, що б'є без жалю її півня і відганяє від курей, а сусідка зберегти його не хоче. Тоді суддя Шемяка наказав спіймати їй свого півня і принести та звелів писарчуку своєму очинити йому ніс набагато тонше і гостріше, подібно до пера, щоб він міг зручніше побивати півня сусіднього. Але він скоро, і не дочекавшись перемоги своєї, зачах і помер голодною смертю. Що ж робити; на гріх майстра нема; кінь о чотирьох ногах, та спотикається, а в нашого півня, покійника, тільки дві й були!

Тепер іще прийшла баба просити за мужика. їхали вони разом, баба з мужиком, на ринок; мужик почав міркувати: продам я курку, продам яйця та й куплю горщик молока; а я, проказала баба здуру, я хліба накришу. Тоді мужик ударив її в щоку і вишиб у неї два зуби; а коли вона спитала, заридавши, за що, так він відповів їй: «Не квась молока». Мужик із бабою прийшли до Шемяки і просили одне на одного; мужик приніс два зуби, які вишиб, у руках.

– Квасити молоко чуже не годиться, – сказав Шемяка. – Але й ти не правий, земляче: провина одна. Віддай бабі зараз же обидва зуби, та й ідіть, Господь з вами! Тут і без вас тісно: сьогодня ще ні крихти, ні краплі в глотку не втрапило, а б'єшся, б'єшся, як сліпий цап об ясла!

За такі та інші подібні справи нашого судді, старости Шемяки, посадили його на воєводство і почали вже називати Шемякою Антоновичем. Готовий стіл, готовий дім, а чолобитників, прохачів на ґанку широкому, що не протовпишся! Шемяка став, як вівсяна каша, сам себе вихваляти й оспівувати: я, мовляв, і малого гріха, і малої неправди не стерплю ні в кому, хто винен, так винен…

Прийшов міщанин до воєводи Шемяки Антоновича просити на сусіда. Сусід у нього був убогий, на ймення Харитон, відставний цілувальник. Прийшов він просити у заможного хазяїна коняку. В мене, каже, і сани стоять напоготові, і батіг є, і топор за поясом, лише коняки немає! не відмов, батечку!

Так і кума моя, Соломоніда, що на Волзі жила, було на Масляній пошле онучку до золовки: наказала, мовляв, бабуся кланятися, намірилася млинці пекти, так уже и поставила водички, і солі, запасла і сковорідку, а звеліла просити: чи нема борошна гречаного, та молока, та масла!

Позичив сусід Харитонові, відставному цілувальнику, коняку, прийшов той до нього і за хомутом; а як хомута зайвого у цього не було, так він йому не дав. Тоді вбогий Харитон наш не чекав: він привязав коняку просто до саней за хвіст і поїхав по дрова; коли ж, наваливши великий віз, повертався з лісу додому, ворота відчинив, подворітню виставити забув, а саму коняку вдарив батогом. Вона кинулася в підворітню і вирвала собі хвіст увесь, а сани лишилися за воротами. Харитон приводить коняку без хвоста, а хазяїн, не прийнявши її, пішов на нього просити.

Воєвода Шемяка звелів коняку ту привести і засвідчити, чи справді вона без хвоста! А коли це виявилося правдою, тоді воєвода Шемяка суд вчинив: як цей вбогий мужик, Харитон, відставний цілувальник, узяв коняку з хвостом, то й повинен повернути таку саму; чому б і не взяти йому її до себе і тримати, поки в неї не виросте хвіст.

«Ну, от і гора з плеч, – сказав Шемяка подумки, – зробиш діло, і душі легше! От мудрість бути воєводою!»

«Вдалося сміливцю присісти та їжака роздавити, – подумав сват Дем'ян. – Нашому воєводі хочу зуби виривай, людина іншій прислужилася, а сама винна залишилася… А я б воєводі Шемяці сказав казку, як слон-воєвода дозволив вовкам взяти з овець по шкурі з сестри, а більше не звелів їх чіпати ні волосинкою! Подивимося, що далі буде».

Приходить іще прохач, за справою кримінальною. Син віз батька, хворого і сліпого, на санчатах у баню і спустився з ним біля мосту на лід. Тоді той же Харитон, відставний цілувальник, ішов п'яний через міст, упав з мосту і вбив до смерті хворого старого, якого син віз на санчатах до бані. Харитон, потрапивши до суду за справою кримінальною, трохи перетрухав; а коли його покликав Шемяка-суддя, то він, ставши позаду просителя, показував судді важку, туго набиту шкіряну сумку, ніби обіцяв йому велику кількість грошей. Шемяка Антонович, суддя і воєвода, наказав і суд вчинити такий: щоб Харитонові-цілувальнику стати під мостом, а вищеназваному синові вбитого стрибати на нього з моста і вбити його до смерті. Небіжчику ж віддати останню почесть і відвести землі сажень, викопати землянку, зняти з нього мірку та зшити на нього дерев'яний тулуп, і дати відзнаку, хрест на весь зріст.

Сват мій Дем'ян, почувши все це, замовк і рукою махнув. Тепер, каже, хоч святих винось! До пори був Шемяка простий, а як у знать і силу втрапив, так і пустився у всілякі художества: на словах Авраам, а по справах – Хам; із речей своїх, шиє, кроїть і вигадує, на замовлення, на гроші, на людей, на лице – що далі, то краще!

Нарешті приходить іще проситель. Той самий дурний Харитон напросився до мужика в хату погрітися. Мужик його впустив, нагодував і на полаті спати поклав. Харитон зірвався з полатей, упав у люльку, задавив дитину. Батько привів Харитона до судді і, дуже засмучений втратою своєї дитини, просив учинити суд і правду. Береза не загроза, де стоїть, там і шумить! Харитон-цілувальник знав уже дорогу до правосуддя: він знову показав Шемяці з-за просителя туго набиту шкіряну сумку, і все гаразд…

Ах ти Шемяка Антонович! Суддя, і воєвода, і блюститель правди руської, типун тобі на язик! Лукавий сам не візьметься розсудити безпристрасніше від твого; а хто хоче знати останній вирок судді Шемяки, той купи за три гривни оповідання про суд Шемякін, із тонкими малюнками, чи то суздальського, чи то володимирського художника, що починається словами: «У Палестинах два мужі живаше» – і читай – у мене і язик не повернеться переказувати; а я на прохання свата зауважу тільки, що зображення суду Шемякіного, церемоніалу ходи мишей, які ховають кота, і подібні до них, безпідставно називаються звичайно лубковими: це, каже Дем'ян, показує невігластво і принизливо для суздаль-ців; зображення ці майстерно вирізаються на вільхових дошках, а не на м'якому й волокнистому лубку. Але ж сват мене заговорив…

Отже, після благополучного вирішення і закінчення трьох кримінальних справ цих Шемяка послав повіреного свого вимагати від Ха-ритона платні, яку він йому під час суду обіцяв і показував. А Харитон-цілувальник відповів: то в мене праща, а в ній камені; якби суддя Шемяка мене засудив, я б йому лоба розтрощив! Тоді Шемяка Антонович, суддя і воєвода, перехрестившися, сказав: слава Богу, що я його не засудив: він би камінь кинув і, чого доброго, зашиб би мене! Потім, розміркувавши, що йому час відпочити й заспокоїтися після тяжкої праці й клопотів, поїхав, для покращення здоров'я свого, на службі втраченого, за море, на теплі води. А Харитон, цілувальник відставний, як пішов вимагати за суддівським вироком виконання, так і взяв, на мирову, з одного козу, з другого борошна, з третього тулуп і корову – та й додому…

Казка про Георгія Хороброго і про вовка

Казка наша – про дивний і давній побут часів першородних: про те, що діялося і творилося, коли худоба і звір, риба і птиця, як переселенці, першородні й новозданні, як новачки світу нашого, не знали ще ні складу, ні ладу в побуті своєму; не обжилися ще ні з людьми, ні з місцем, ні з життям, ні самі проміж себе, не знали порядку й начальства, розмовляли хто по-татарськи, хто по-калмицьки і не добилися ще, кому й кого глодати і кому з ким у мирі жити, кому кого душити і кого боятися; кому ходити зі шкурою, а кому без шкури, кому бути ситому, а кому голодному.

Сірий вовк, промаявшися три доби без їжі, сподіваючись на фірмана, що дозволяє і йому, грішному, скоромний стіл, побрів нарешті на мирську сходку, де, як почув він від лисиці, яка бігла повз його логово з курчатком у зубах, Георгій Хоробрий правив суд і чинив розправу на малого й на великого. Прийшов сірий на віче; став подалі, подивився, присів на задні лапи по-собачому і знову подивився, прислухався трохи, зітхнув, похитав головою, облизнувся і повернув назад. «Тут не буде ладу, – подумав він, – крику й галасу досить; а що далі – не знаю. Краще йти звідси. Я не дурень, так до часу, поки Господь терпить гріхам моїм, поки смерть сама на мене не напоролася, бути дурнем не хочу. Нашому брату в сутінках можна залізти проміж інших людей, а в темряві опівночі так і поготів; а серед білого дня – бармоймін, не піду».

Отже, він прийшов додому, заліз у трущобу глуху, упав на бік і почав, ляскаючи зубами, шукати по шубі своїй. Прийшла ніч, і сірий зметикував і здогадався, що так ситим не будеш. «Зовсім курсах, пропав, – бурчав він подумки, – поашати нічого!» Що робити: віліз із терновника, ожив і трохи освіжився, коли різкий північний вітер пахнув по тулупу його, збиваючи мохнату шерсть, – очі в нього загорілися у пітьмі нічній, ніби свічки. Піднявши морду на вітер, пустився він вовчою скачкою і незабаром почув живність. Але, оскільки це була тільки перша спроба сірого промислити самоучкою, то він і не рознюхав, на яку поживу, з милості шайтана, наштовхнувся, а тільки облизувався, крадучись і присідаючи, піднявши брови вгору і зробивши вуха зубрильцем, і прошепотів: «Щось дуже солодке!»

Він заповз у стадо сайгаків; а сайгаки сердешні тієї пори були сумирніші за теперішніх овець, тож сірий наш без клопоту двох кращих зарізав наповал, ніби все життя у м'ясниках жив, та ще іншим бідолахам кому коліно, кому стегно, а кому й шию виламав. Сайгаки сполохалися, шуганули по полю вправо і вліво, та й здійняли тривогу. Хто живий та з ногами був, усі збіглися, звірі, птахи… А риби, через незручність сухопутного переходу, послали від себе послів, трьох черепах із черепашками, які, проте, вморившися насмерть, запізнилися, а тому справа на зборах обійшлася й без них. І відтоді, кажуть, риби позбавлені за це навіки голосу. Бачите, що вже й тієї пори порядок і розправа і провина без покарання не проходила…

Отже, звірі позбігалися, день завиднів, і сірого нашого заскочили зненацька вже над останньою чвертю третього сайгака. Він міркує: запас добре, а два краще, а тому сірий наш о тій порі, як і зараз, жартувати не любив. Та йому недобре відгукнулася ця перша спроба: справа нова, незвична; зараз шкуру зняти з сайгака не дивина; а тоді ще було не те. Звірі і птахи всі ахнули, таке лихо побачивши; один тільки молодий лошак стояв і дивився на скалічених братів своїх… Ведмідь оглянув поранених, повитягав їм зламані шийки та ніжки, повиправляв пом'яті суглобики та бурчав подумки, хитаючи головою: «Недобре так робити… Руки-ноги поламав, а якому і зовсім кінець настав – це діло недобре!»

Між тим баби зійшлися і почали голосити за небіжчиками: «Ах ти мій такий-сякий, сизий орел, ясний сокіл! На кого ж ти нас, сиріт, покинув? А хто ж нам, сердешним, хто нам буде воду возити, хто стане дрова рубати? Хто нас любитиме, хто хлібом годуватиме і вином напуватиме?»

Нарешті взялися люди і за сірого: «Хто він? Давайте його сюди!» Дуже він образився, що не давали тягати сайгаків, а на питання: «Що йому їсти?» – не дали відповіді. Кричали тільки всі, щоб сірий не смів різати живу худобу, щоб викинув цю думку з голови…

Сірий наш плакав і питав: «Що ж мені їсти, чим мені бути ситим? Я ж не прошу на щодень вечері та обіду, та хоч раз на тиждень нагодуйте: невже цілий рік скоромного до рота не брати?» Але ніхто йому на це не відповідав, і кожен побрів геть, розмовляючи одне з одним і вголос підсміюючись над сірим, приятелем нашим, який сидів, ніби богатир-недотика, підібгавши хвіст і звісивши голову, і дивився на недоїдені ратички, ріжки й кісточки…

«Так недобре, – сказав сірий, хитаючи головою на повислій шиї, – зовсім яман булир, буде погано. Та на що ж мене, грішного, з цими зубами на світ посадили?» Сам зітхнув і пішов спитати про це Георгія Хороброго: «Нехай, мовляв, сам дасть яке-небудь рішення, йому має бути відомо про це; нехай укаже мені, чиє м'ясо, чиї кістки глодати, а трави я собі по зубах не доберу».

«Георгію! – сказав він, присівши перед витязем і нахиливши принижено неповоротку, та покірну шию свою. – Георгию, прийшла мая твая просити, діло наше от який: мая їсть нада, курсак зовсім пропав, а ніхто не дає; на що ж, – вів далі він, – дав ти мені зуби, та кігті, та пащу широку? На що їх дав мені, і до того ще великий м'ясний курсак? Йому порожнім жити не можна. Накажи ти мене, Георгію, нагодувати і напоїти; а чи візьми та дівай куди знаєш. Я вчора наївся, Георгію, а тепер до четверга потерпіти можна; а там, воля твоя, накажи мене годувати!»

Георгій Хоробрий був о тій порі зайнятий справами з управління но-

вонародженого різношерстного народу свого і війська, і Георгію було не до вовка. Тож він зморщився і направив його до сотника: «Йди до тура, він тебе нагодує». – «Ну от так би й давно, – сказав сірий, підскочив і побіг весело в той бік, де паслося велике стадо рогатої худоби. – Я б учора і не подумав тягати сайгаків самоуправством, коли б хто обіцяв мені яловичинки: куй-іти, сухир-іти, баранина, яловичина, мені все одно, був би тільки, як калмики кажуть, махан, м'ясне».

Він підійшов до тура і просив, за наказом Георгія Хороброго, зробити який там лад, як кажуть, з утамування законного його голоду. «Стань от тут, – сказав тур, – і повернися до мене боком». Сірий став. Тур, задравши хвоста, розігнався, підхопив його рогами і кинув через себе. «Ситий, чи що?» – спитав він, коли сірий наш, перевернувшися в польоті разів зо три через хвіст і голову, впав на землю. У сірого відняло мову, він підскочив і поплентався не озираючись, присідаючи всім задом, як розбита стара на костурах…

Сірий добрів сік-так до логва свого, ліг і лежав, облизувався три доби, і то насилу відпочив. Обізвавши шахраєм і тура і Георгія, пішов він, проте, знову шукати суду і розправи.

«Ну, Георгію, – сказав він, заставши його знову за ділом, – спасибі тобі! Я після закуски твоєї насилу виходився!» – «А що, – спитав Георгій, – невже тур не дає хліба?» – «Якого хліба? – обізвався сірий. – Бойся Бога; у нас, коли вставляв ти мені цю скулу та ці зуби, у нас був, здається, договір не на хліб, а на м'ясне!» – «Ну а що ж, тур не дає?» – «Так, не дає!» – «Ну, – вів далі Георгій, – іди ж ти до тарпана, до коняки, вона дасть». Сам пішов у свої покої та покинув бідняка.

Сірий озирнувся: пасуться за ним недалечко. Він підійшов, та не встиг і слова сказати, як жеребець, нашорошивши вуха, заіржав, наскочив на нього і, не дочекавшися від сірого ні «здрастуй», ні «прощавай», махнув по ньому задніми ногами; та так, що коли б той не встиг присісти й відхилитися, так, може, не набридав би більше Георгієві своїми зубами; ще, спасибі, непідкований був жеребець, а то лихо б було. Сірий мій завив, закричав, побіг відразу ж до Георгія Хороброго, щоб сам подивився, як народ із ним, сірим, поводиться, та сам би вже й наказав туру або тарпану його нагодувати. «Бачиш, – казав він, – бачиш, що зробив зі мною жеребець цей при тобі, в очах твоїх і при ясному лиці твоєму; добре, що сам ти бачив, а то б знову не повірив!» Георгій розсердився на сірого, що дуже вже набридає, не дає спокою.

«Усі люди як люди, – казав він, – один ти шайтан; подивись на себе, на кого ти схожий? Чому поглядаєш скоса, спідлоба та свинею в землю дивишся? Бачиш, справжній розбійник; отож і дістаєш що належить. Невже люди так ходять? Піди до архара, дикого барана, та попроси чесно, так він нагодує тебе…»

Сірий пішов, перш за все скупався, постягав зубами з шуби своєї сухарі, прибрався, вмився, розчесався та рушив, облизуючись уже наперед, до архара, до барана. Цей, подивившись на нашого дженджика і наслухавшися солодких речей його, попросив стати над крутим оврагом, задом у чисте поле. Вовк став, звісив хвіст і голову, нашорошив вухо та розпустив губи; баран розігнався ззаду нього, вдарив по ньому кістяним лобом, що тараном у стіну; вовк наш полетів під гору в овраг і впав на дно глибокого урвища. У нього в очах засемерило, позеленіло, заграли мурашки, в голові запаморочилося, у вухах задзвеніло, і на серце щось налягло горою кам'яною: важко й душно. Він лежав тут до ночі, а, отямившись, просидів і прокашляв до світанку, а з ранку цілий день іще вештався оврагом, ніби не на своїх ногах чи угорілий. Як він тужив, як охав, як сварився і плакав, і кляв божий світ, і жалісно завивав, і очі витирав, як нарешті виліз, перепочив і знову ж таки поплентався до хороброго Георгія, – всього цього переказувати нема для чого, досить того, що Георгій послав його до кабана, та й той зіпсував сірому шубу і розпоров іклом бік.

Сірий, як справжній мученик першородних часів, коли не було ще ні нинішнього устрою, ні ладу, хоча були вже різні чиновники, сотенні, тисяцькі й волосні, – сірий зі смиренням корінних і першоначаль-них століть зализав сяк-так рану свою і пішов знову до Георгія, щоб, правда, з'їсти і його самого, коли, мовляв, і тепер не вчинить суду й розправи і не дозволить скоромного столу…

Сірий пішов і потрапив у добру хвилину. Георгій Хоробрий був і веселий, і в доброму гуморі… Він посміявся, пожартував, потріпав старого по тулупу і наказав йому йти до людини. «Йди, – казав він, – йди в сусіднє передмістя і проси там у добрих людей хліба; проси чесно, та вклоняйся і не вишкірюй зубів, не піднімай шерсть по хребту і не дивись таким звіром». – «Ох, – відповів вовк, – чи мені ж щетинитися! Запаршивів я з голоду, так і шерсть на мені встала; Бог тобі суддя, коли ще обдуриш!» – «Іди ж, іди, – мовив знову Георгій, – люди – народ добрий і розумний, вони не тільки нагодують тебе і напоять, а навчать іще, як, і де, і чого промишляти вперед».

Сірий не дуже повірив; боявся він, щоб Георгій знову його не обдурив. Та вже робити нема чого: хліб за брюхом не ходить; іти брюху за хлібом.

Добігши до передмістя, сірий побачив багато народу і великі білокам'яні палати. Махнув він через перший паркан, забіг у передні двері і, побачивши у великій хаті багато робочого народу, злякався був спочатку, та вже потім на авось: він доповів ввічливо, в чому річ і навіщо він прийшов; сказав, що він через таку-от справу без вини винний; що і радий би не грішити, та курсак мучить; що Георгій Хоробрий обманював його дотепер, та нарешті змилувався, мабуть, над ним і звелів іти до людей, розумного, доброго і майстерного роду, і просити допомоги, науки та розуму. Він усе це говорив по-своєму, по-татарськи, а рядовий із казанських татарів перекладав товаришам своїм слова гостя. Вовк потрапив просто в казарми, на полковий двір, і, перескочивши через паркан, забіг у швальню. Солдати-художники його обступили; регіт, сміх, галас і крик оглушили бідолаху нашого так, що він, злякавшись, підібгав хвоста і шанобливо присів серед натовпу. Сам закрійник, покинувши роботу, підійшов послухати його і вмирав зо сміху, на нього дивлячись.

Нарешті всі присудили одного зі своїх, кривого Тараса, вовкові на сніданок і почали з реготом притравлювати вовка на Тараску. Але сірий наш не любив, та й не вмів жартувати: він звіром лютим кинувся на кривого зауряд-чиновника, який тільки встиг прикритися від нього ліктем, і схопив його за комір. Хлопці з переляку стрибнули на столи, а закрійник – на піч; і бідний Тараска за жарт товаришів своїх мало не сплатив малорозумною головонькою своєю. Запросив він у сірого милості. «Чи багато тобі прибуде, – казав він, – коли ти мене тепер з'їси? Не кажучи вже про те, що в мені, крім кісток і сухожилля, нічого немає, та чи довго ти мною ситий будеш? Добу, а найбільше дві; та коли і з амуніцією зовсім глотнеш, якщо не вдавишся, і то не більше ніж на три дні тобі стане. Відпусти краще мене, і я тебе навчу, як щодня поживлятися можна. Я зроблю з тебе такого молодця, що всяка живність сама тобі на курсак піде, тільки рота розкривай ширше!»

«За цим діло не стане, – подумав вовк, – тільки б ти правду казав. Господь з тобою, я за цим і прийшов, щоб вас чесно просити прийняти мене в науку; закрійником бути не хочу, та я знаю, що ви не в самі пісні дні ситі і святі буваєте, а ображати я й сам не хочу нікого».

Тараска кривий відмотав голку на лацкані, побіг і приніс собачу шкуру та зашив у неї бідного вовка. От як на вовку з'явилася шкура собача; який же він до цього випадку був – не знаємо, але кажуть, що був страшний. «От і все, – сказав Тараска, закріпивши й відкусивши нитку. – Тепер ти не опудало, а молодець гарний; тепер ніхто тебе не боятиметься, малий і великий будуть із тобою запанібрата жити, а вийдеш до лісу і розкриєш пащу свою, так не тільки глухар – баран цілком і живий полізе!» – «Чи не тісно буде?» – спитав сірий, пожимаючись у новому кафтані своєму. «Ні, брате, зараз, бач, пішла мода на такий фасон», – відповів Тараска. Сірий наш уже хотів був сказати: «Спасибі», – та озирнувся, а панове шевці зістрибнули з печі, спершу сміх і регіт, а там уже кажуть: «Та чого ж ми стоїмо, хлопці? Валяй його!» І, схопивши кому що дісталося, кинулися всі і ну душити сірого в чужому тулупі; а цьому, сердешному, ні впоратися, ні повернутися, ні розходитися; сзаду стягнутий, спереду стягнутий, посередині перехоплений. Кинувся бідолаха не озираючись у степ і радий-ра-дісінький, що так-сяк пішов, хоч і з нам'ятими боками, та все ж таки з головою…

Він став тепер ні звіром, ні собакою. Пихи й хоробрості з нього збили, та ремесла не дали. Хто сильніший за нього, хто тільки зможе, той його б'є і душить. А йому в чужих шароварах погана розправа; не до-гонить часом і барана, а сайгак і куйрука понюхати не дасть; а що найгірше – собаки жити не дають. Вони чують від нього і вовчий дух і свій; та такі злі на самозванця, що рищуть за ним по горах і по долинах, чують, де б не засів, гонять зі світу білого і ходу не дають, гризуть і рвуть із нього тулуп свій, і немає життя бідному нашому сірому. А пробивається він так-сяк, світом вештаючись; жив, поки шкури десь не знімуть. Та зате вже й сам він тепер до Георгія Хороброго – зась. «Досить, – каже, – співай своїх пісень про честь і совість кому знаєш; більше мене не обдуриш». Сірий нікого над собою знати не хоче; втратив усяку віру в начальственну розправу, а живе злодієм і думає: «Кляв я вас, кляніть же і ви мене; а на розправу ви мене до дня Страшного суду не притягнете; там що буде – не знаю, та й знати не хочу; знаю тільки, що до того часу з голоду не помру».

З цієї пори, з цього випадку в нашого сірого, кажуть, і шия стала колом: не гнеться і не повертається, тому що затягнута в чужий комір.

Казка про походеньки чорта-послушника Сидора Полікарповича

Однокашникам моїм Павлу Михайловичу Новосильському і Миколі Івановичу Синицину

Сатана, не найстарший, який завжди особисто в першопрестольному граді своєму царює, а один із чортів-послушників, святкував іменини свої; а звали того чорта Сидором, і Сидором Полікар-повичем. На бенкеті цьому було народу багато, всі веселилися чесно і добропорядно; плясали, не як у нас, на ногах, а скромно і чинно, на голові; грали в карти і виїжджали всі на підробних очках; розплачувалися по курсу фальшивими асигнаціями найновішої, міцної англійської роботи, що не поступається якістю справжнім; але все це робилося, кажу, мирно.

Раптом входить чоловік у подраному форменому сертуку, – хто казав, що це хорунжий, відставлений тричі за пияцтво і буянство; хто казав, що це невеликий класний чиновник, а хто – що це відставний клерк, унтер-баталер, а може, і підшкіпер. Не встиг він вшанувати зібрання присутністю своєю, як тієї ж миті вв'язався в шашні миролюбних відвідувачів і, не відкладаючи діла й розправи, вдарив на них у кулаки. Чорт-іменинник як хазяїн спробував було розняти, але як від першого руського леща в нього у вухах почувся передзвін у сім дзвонів, на язиці і гірко і кисло стало, а з очей іскри посипалися градом, так він і присів. Гості розповзлися по домівках, по вертепах своїх, і хоробрий вояк і переможець наш лишився бенкетувати сам.

– Дурень ти, – сказав настоятель, сатана-староста, Сидорові, коли той прийшов до нього плакати про біду свою, – дурень і боягуз, і поганий, як я бачу, нам слуга, коли шкодуєш для служби своєї і па-ри-другої зубів! Ти б зрадів находці й послідив її; я давно вам казав, що мені чиновні пройдохи почесні потрібні, – щоб ви їх заманювали, а ви все ходите, підібгавши хвости, наче сумирники! Ти в мене вирушиш на землю, дізнатися на ділі про сушу і глибину, і побут громадянський та військовий і осісти там, де оборотів наших виявиться вигідніше; та прошу служити, як люди служать, не для поживи і власної користі, а для блага й користі спільної нашої, не шкодуючи ні живота, ні крові.

Сидір Полікарпович став ногами на тверду землю й озирався навкруги на просторі; присів відпочити.

«Погане наше життя, – подумав він. – Відтоді як нашого брата з неба зіпхнули, всі кривдять; кожен дулю підносить і по вухах б'є! Впади тільки, і підіб'ють під ноги, а почнеш вставати, оправлятися, так самі потиличники маєш! Народ примудряється і просвіщається щодня, і безхвосте це племя до всього береться, в усе вв'язується: під землю підривається, бродить по морю, хрестить по повітрю, – не присвой я собі жару, вогню, так і не було б у мене свого закутка, нічим було б перед ними похвалитися!»

Він озирнувся навкруги, поводив рилом у всі боки, а він, як добра гонча, шукав верхнім чуттям, зітхнув гірко і сказав: «Іти добро промишляти звідси подалі – тут, у цій землі, приступу нема!»

Він підвівся і пішов на схід, бо виліз на землю на найдальшому заході, під крутим берегом, де кінець світу і видався миском у море крайній шмат землі, нашої частини світу. Ішов він, ішов, дійшов до країни від нас західної, пригішпанської, королівства задорного; а живуть у тому королівстві люди невгамовні, родяться в них задуми нездійсненні. Там Сидір наш і зустрів невеликий загін солдатів на привалі. Солдати ті прийшли з країн північних, перейшли землі багатомовні й відпочивали від праці й утомливого переходу. Чорт підсів до них і почав розпитувати:

– Куди йдете?

– Йдемо під Стукалів монастир, грати в м'яча чавунного, гризти горіхи гартовані; йдемо хлібом-сіллю гостей вітати, саджати боком-ребром на прилавки залізні, вузькі, за скатертини травчасті, за столи земляні, напувати хмільним багряним вином, примовляти: «Не ходи сам, ходи з батечком»; приспівувати: «Не тобі, супостату, на орла нашого сизого, на царя нашого білого руку заносити окаянну!» Кому судилося, розбредемося – ляжемо по землянках дармових, не купованих… Ідемо пожити весело, померти красно!

«Дай іще з ним побалакаю, чи не буде поживи!» – подумав чорт Сидір Полікарпович.

– А що, тут життя ваше добре? – цікавиться чорт.

– В гостях добре, а вдома краще, – відповідає гренадер.

– Тут дівчата гарні, – натякає чорт.

– Багато гарних, та милих нема! – йому у відповідь гренадер.

– Гарні, та не милі! Чи можливе це діло? – знову питається чорт.

– У нас не по гарному милий, по вигляду гарний!

– Так що ж ви милих покинули, а зайшли до немилих?! – єхидствує чорт.

– Не пив би, не їв, усе на милу глядів – та сльозою моря не наповниш, а супостата вашого хрестом і молитвою не знищиш; отже, сідати козаку на коня, а нашому брату братися за пищаль та за щуп! – каже гренадер.

– Та ви вільно чи невільно сюди зайшли?

– Наша воля – воля царська; за нього животи наші, за нього голови!

– Подивишся на вашого брата, так жаль доймає! Якби на мою немудру голову – що б, здається, за радість у такій веризі ходити! Покинув би честь і місце…

«Піду до іншого! – подумав чорт Сидір Полікарпович. – Тут, у країні пригішпанській, західній, зручніше мені буде з ними побрататися, а там спробую з ними разом їхньої землі дістатися!»

Пристав до них, служив, терпів усе лихо солдатське, але – дуже морщився! Йому в першу добу ківером на лобі мозоль нам'яло пальця в півтора; від залізного листа у комірі шия стала неповороткою, гірше, ніж у сірого вовка; широкою перев'яззю плечо віддавило, ранцем ледь не задушило! «Що мені за неволя в такому хомуті ходити! Буду жити я по-своєму».

Так і зробив. Полк вийшов на смотр, у всіх ранці й амуніція в порядку, а в нашого Сидора ні цеглинки форменної, ні вакси сухої, ні воску, ні лоску, ґудзики нечищені, ниток у валізці ні сірих, ні білих!

Сидір Полікарпович думав нести службу по-своєму, та йому це відгукнулося так круто і болісно, що він, забувши всі добрі поради й настанови старости-сатани, кинув усе – і службу, і ранець, і рушницю, і суму, прокляв життя і втік. Він тікав три доби не озираючись, набив п'яти і присів нарешті під липку перевести подих. Не встиг він іще опам'ятатися, як раптом побачив перед собою чоловіка, невисокого на зріст, у низькому капелюху без пера, у розстібнутому сірому сюртуку, довгій жилетці, у ботфортах, який стояв, склавши руки на грудях і виставивши ліву ногу вперед, і розглядав по черзі всі віддалені дороги, і не міг, здавалося, вирішити, яку йому вибрати. Чорт Сидір підійшов, обнюхав незнайомця, в одне вухо йому вліз, в друге виліз і дізнався таким чином усі помисли і задуми його. У цей час раптом підлетів латник із косматим шоломом і, вказуючи назад, доповів, що він знову вже бачив піки на червоних і синіх древках і нагайки. Той кинувся на коня і помчав стрілою; і наш Сидір, зметикувавши і розгадавши діло, ледь устиг сунути йому листа, якого він, зігнувшися на карачках за задньою лукою вершникового сідла, написав і якого за цієї оказії надумав відправити в пітьму суцільну до командира свого, сатани-старо-сти, щоб повідомити його про погані успіхи свої та проситися додому. Сидір не чаклун, та вгадав; лист його запізнився трохи, це правда, але він, застрахований, справді дійшов нарешті до місця і був переданий вершником просто до рук старості-сатані, настоятелю Стопоклепові Живдираловичу; ось він від слова до слова:

«Лист від чорта-послушника, Сидора Полікарповича, до сатани-ста-рости, Стопоклепа Живдираловича, писаний на землі, у країні пригішпанській, західній, і відправлений у пітьму з першою оказією з чоловіком, невисоким на зріст, у капелюху без пера.

Старості нашому, Стопоклепові Живдираловичу, від послушника його, Сидора Полікарповича, низький уклін; дружині його від гарячого шанувальника її, Сидора Полікарповича, багато літ і низький уклін; тещі його, відьмі, низький від нас же уклін, рівно і дружині нашій, дорогоцінній Василісі Утробовні, уклін і подружній наш наказ бути нам вірною; дітям нашим батьківський наш прокльон навіки нерушимий і уклін, усьому пеклу – низький уклін наш і всяка неправда світова і нечисті справи і спокуси; а про себе скажемо, що ми завдяки старості нашому, Стопоклепові Живдираловичу, і глупості та капості людські, що процвітають у тутешніх краях, іще живі й здорові, хоча всі посильні наші спроби досі ще мало понесли за собою плодів, і багато ми лиха земного зазнали, і лишилася за нами одна тільки надія, що нова справа наша принести нам має успіх і жатву велику, душогубну. А вийшли ми з пекла у країні, бідній науками, і мистецтвами, і просвітою, де блаженствують наші, і босі і стрижені, на краю світу, – тому і вирішили ми, що зайве заснувати тут перебування наше, а вирушили через гори високі, сніжні на Схід і зустріли там людей, схильних до глупощів і до капостей, безсовісних; тому, розсудивши також, що ці люди рук наших не минуть, роздавали ми їм тільки значки, триколірні та білі, для усобиць; а потім збиралися йти ще далі на Схід, як дійшла до нас звістка, що прийшло з північних країн багато людей, міцних тілом і духом, а країна їх льодовита, і вони її люблять, і і заклав її їхній цар, а наш перший ворог, у землі неприятельській, і довершили її спадкоємці царя того і нащадки, всупереч старанням нашим, а древню столицю свою, до якої нема нам приступу від великої кількості церков, відстояли вони зараз знову, щоб не дісталося в руки чужинців, що під проводом подручника нашого на царя і землю їх посягнули; і заморили вони тих чужинців голодом, і холодом, і зброєю, і стежили за тим пре-дводителем до землі і столиці його, де ми нині живемо, і били його нещадно на кожному кроці. А тому і вважаємо ми за найкращу капость спокусити цих звитяжних вояків звернути зі шляху благочестя. Але ця спроба, незважаючи на те що не берегли ми ні плечей своїх, ні шкури, була для нас дуже невигідною, і понесли ми від неї втрат більше, ніж прибутків. Є в них, наприклад, звичай військовий, що не питають: звідки взяти, а кажуть тільки: щоб було; дивишся – і є; а трохи погуляєш, не побачиш, так відразу за розправу, а це зовсім не для нас! Вони царів своїх вшановують свято, за землю широку, почасти ненаселену й дику, стоять дружно, а тому успіху нам іще чекати слід мало. Так дізналися ми про їхній побут на суші, а нині маємо намір за допомогою отця настоятеля і старости нашого сісти на кораблі їх і йти з ними чинно і тихо до землі їхньої та роздивитися там, на місці, де буде вигідніше і привольніше. Про що будемо повідомляти вас повсякчас. А писано цього листа до вас через самого того землі пригішпанської, західної, повелителя, нашого подручника, якому термін на землі нині вийшов уже давно і слід йому з'явитися до старости, Стопоклепа Живдирало-вича, в пітьму; але, на думку нашу, треба послати різночинців і послушників, щоб вони могли вловити і взяти з собою того подручника нашего і доправити в пекло; адже сам він, випробовуючи довготерпіння наше, день за день прострочує та з'явитися до місця відкладає. Лишаємося служителем і послушником вашим

чортом Сидором Полікарповим.

Ще повідомляємо вам і про те, що ці північні країни повелитель, тільки-но перший на миродавця того руку наклав, і відстояв землі й народи свої, та побив заморську рать його, і відібрав усю зброю та до тисячі гармат, то і всі землі хрещені прокинулися і проти нього повстали, і почали вітії священнодіяти і писати відозви та пісні військам своїм і своєму народу; а оскільки то північної країни повелитель дарував милість і пощаду всім, хто на нього посягав, і карати їх більше не захотів, а вимагає від них миру і дружби, і ця дивовижна великодухість вразила і врагів і нових союзників його, то непогано і нам заздалегідь розіслати в ті землі послушників наших, щоб спокусити всі народи й землі хрещені забути, що раніше, то краще, таке їм оказане благодіяння, і змусити їх у безсиллі своєму зводити наклеп на північної тієї країни мешканців і властителів їх і мститися їм за вищеназване благодіяння всяким наклепом злим, і словом, і ділом, і де чим вийде. Що і прошу довести до відома старости нашого і настоятеля, Стопоклепа Живдираловича; бо помічено нами на шляху нашому, що схильність до таких нам милих капостей і злодіянь уже серед багатомовних племен тих».

Відправивши листа цього, зіскочив Сидір із задньої луки сідла і ледве не завис у тороках! Він присів; а як було вже досить пізно і Сидір наш заморився дуже, то й ліг, уранці встав, звершив похід в один перехід і сів на корабель біля моря.

«Фортуна бона, – подумав чорт Сидір Полікарпович – а він думати навчився по-французьки, – фортуна бона, – подумав він, коли дізнався про службу нашу на морі. – Тут життя розгульне і всякого добра розливне море! Щодня йде порція: горілка, м'ясо, горох, масло; під баком казки, рядяться в турків і верблюдів, у жидів і жаб, сплять на койках підвішених, одне лихо – простору мало, та роботи багато!»

Він надягнув на себе смолену робочу сорочку, обв'язався мотузкою, привісив на ремені ніж у ножнах шкіряних, сунув у кишені шароварів кисет; вимазав собі рожу й лапи смолою, взяв у зуби люльку та, проковтнувши потиличників зо два від урядника за те, що присів був курити на трапі, вмостився сумирно біля камбузу, де чесна братія сиділа, покурювала корінці й теревенила.

– Що скажеш, – спитав марсовий матрос трюмного, – як твої щури поживають?

– Наказували кланятися! – відповів той.

– Не бий у чужі ворота батогом, – зауважив старий рульовий насмішникові, – не вдарили б у твої дубиною! Може, доведеться ще й самому зі шваброю ходити!

– Не доведеться, Мироничу, – відповів перший, – з фор-марсу на гальюн не посилають! Без нашого брата на марса-реї і штик-боут не кріпиться!

– Не хвалися, – пробурчав третій. – А хто разів зо п'ять шкаторину з рук випускав, поки люди не допомогли?

– Випустиш, коли із рук рве, – відповів знову той. – Не брамсельний дул, а другий риф брали!

– У доброго гребця і дев'ятий вал весла з уключини не виб'є, – сказав урядник із капітанської шістки.

– Заспівай яка веселіша, Сидорко, – сказав нашому Полікарповичу сусід його. – Що ти сидиш – набундючився, як миша на крупу! Ти вільно пристав до нас, так і загордишся; а в нас, бачиш, неволя скаче, неволя пляше, неволя пісень співає!

…Дудка просвистіла на шканцях, і осиплий голос прокричав у фор-люк: «Пішли всі нагору!» Усі кинулися, хто в чому був, і Сидора Полікарпо-вича нашого сім разів із ніг зшибали! Він виліз останнім, і вахтенний урядник, сказавши йому, що він швидкий наче байбак, спитав:

– Чи не хочете прописать боцманських крапель? Засядете під баком, так вас звідти калачем не виманиш, ломакою не виламаєш! Пішов на марса-фал!

Сидір кинувся на марса-фал, а його в шию.

– За що?

– Не трьокай!

Знов по шиї.

– За що?

– Йди ходом, лежи валом, не смикай!

Кричать:

– На браси на праву!

А Сидора в шию.

– За що?

– Не тягни без слова!

Знову в шию.

– Віддай, – кажуть.

Віддав…

– Тягни!

Ну, словом, заморили бідного Сидорка нашого до того, що він і не знав куди подітися.

– З бухти вон! – почулося з юту, і Сидір наш, який іще не знав ні бухти, ні лопаря, озирнутися не встиг, як боцман віддав пертулінь; якір полетів, потягнув за собою линву, а з линвою і Сидорка, який не встиг вистрибнути зі згорнутої линви, і Полікарповича миттю разом із линвою кинуло в оббитий свинцем клюз, викинуло під гальюном, перед носом корабля! Він випірнув, ухопився за водоріз, за ватерштаги, виліз на бушприт і стояв довго, почісуючи потилицю й озираючись навкруги… Він не міг опам'ятатися. «Що це за каторга? Не встиг навернути на планку чи бітенг, знову знімай, трави, віддавай – а там знову тягни! На це не стане й сили; в мене руки у плечах відтягло так, що лапи на пів-ікри бултихаються: це не жарт! А дивишся – завтра те саме, післязавтра знову те саме… Служи сам, настоятелю, сатано-старосто…»

І не став працювати; а між тим замислив сполохати всю команду. Свистять: «Першу вахту нагору!» Сидорко на кубрику десь сидить… Кричать: «Аврал, аврал!» – Сидорко і сам не йде, й інших не пускає! Що тут робити? Капітан здогадався, що все це витівки заморського вихідця, новобранця нашого, Сидора.

– Свистати до вина! – закричав він вахтенному уряднику.

Урядники зібралися всі навколо грот-люка, просвистіли різко і разом «до вина», вся команда вийшла, і чорт Сидір Полікарпович також виліз. Тоді капітан наказав його схопити і, як першого зачинщика, розтягнув його на люк і висік, та так, що з нього, з живого, сухий пил пішов, що, як кажуть, і чортам тошно стало! А сам примовляв: «Я тебе взяв на службу государеву, одягав і годував тепло й ситно, а ти замислив витівати на свою голову – потішуся і я над тобою… Це тобі завдаток; а якщо розплачуватися начисту з тобою доведеться, так знай, що більше дістанеться!»

Чорт Сидір Полікарпович, вирвавшися від жару такого, якого й у себе вдома, у пеклі, не бачив, кинувся через кранбалку і вчепився за одну лапу якоря, який щойно віддали і який летів у воду, пішов з ним на дно й увіп'явся мертвим зубом у мулистий, в'язкий, ґрунт морський; а коли на другий день судно стало зніматися з якоря, а чорта нашого ледь не дістали з дна морського, то він, у біді неминучій, перегриз зубами линву, і боцман з баку закричав… Лопнула линва… «Чорт і з ним, і з якорем, – подумав баковий матрос, якого висікли заодно з Сидорком, – у нашого царя якорів багато, всіх не переламаєш! Хоча б позбавилися новобранця цього невгамовного, що прийшов із країн пригішпанських, західних…»

Таким чином, чорт Сидір Полікарпович пропав удруге безвісти і нарешті зі списків сухопутного й морського відомства був виключений. Чорт Сидір пропав, кінці сховав, і слід загув! Які пригоди мав він на дні морському, цього я не знав і забув, а в мене пам'ять така, що чого не знаєш, того й не пам'ятаєш!

Знаю тільки, що невдовзі після того, як сталася з Сидорком розказана в казці нашій пригода, почав показуватися перевертень якийсь у кучерявих і прописних Азах, якими розписуються чиновники наші. Він, Сидорко, то роги виставить, то ногою брикне, то кігті покаже, то язика висуне, то хвостом пилюку зіб'є, – а сам відтоді ніколи й нікому в руки не дається і перед очі не показується; вдавалося, правда зрідка, збити йому ріг, так виростав новий, страшніший за перший; посадили йому були якось язик у ліщидку, так він за перо; і бачив його цілком один тільки сват мій Дем'ян, та й то уві сні! Сидить, казав, лоскут червоного, чорнилом вимазаного сукна підіславши, затирає чорнильні горішки з купоросом, чинить пера, ножички підточує; сват підійшов був до нього здуру уві сні, хотів поглядіти на нього, так той нагодував його палями, напоїв чорнилом та почав був на нього писати на аркуші форменого формату донос; так мій сват від нього відцурався; я, каже, не злодій, так у мені для тебе, хоч ти двадцять стоп спиши, ні русла, ні ремесла; людина я маленька, напівграмотна, шкурка на мені тоненька, та й та казьонна; пишу я по-козацьки, супостата шашкою по потилиці, коня донського нагайкою по ребрах; так ти відв'яжись і не плямуй доброї слави моєї.

Чорт Сидір Полікарпович залишився при хлібному і теплому ділі своєму і при місці – він виписав із пекла дружину свою, синів, дочок і живе з ними гарно! Він і сам ситий, і подушне за себе і за всю сім'ю свою сатані-настоятелю, Стопоклепові Живдираловичу, виплачує, а дружину його дарував не один раз до свят; місця ж свого покинути не думає…

Володимир Одоєвський

Містечко в табакерці

Тато поставив на стіл табакерку. Яка прекрасна! строката, із черепахи. А що на кришці! Ворота, башточки, будиночок, інший, третій, четвертий; а дерева золоті, а листячко на них срібне; а за деревами сходить сонечко, і від нього рожеве проміння…

– Це містечко Дінь-Дінь, – сказав тато й торкнувся пружинки…

Раптом десь заграла музика.

– Тату! чи не можна ввійти до цього містечка?

– Мудро, мій друже: це містечко тобі не на зріст.

– Нічого, таточку, я такий маленький; мені так би хотілося довідатися, що там робиться…

– Право, мій друже, там і без тебе тісно.

– Так хто ж там живе?

– Там живуть дзвіночки. Тато підняв кришку на табакерці, і що ж побачив Міша? І дзвіночки,

і молоточки, і валик, і колеса…

Міша зачудувався:

– Навіщо ці дзвіночки? навіщо молоточки? навіщо валик з гачками?

А тато відповідав:

– Не скажу тобі; сам подумай. Тільки от цієї пружинки не займай! інакше все зламається.

Тато вийшов. Міша дивиться: унизу табакерки відчиняються дверцята, і із дверцят вибігає хлопчик із золотою головкою й у сталевій спідничці, зупиняється на порозі й кличе до себе Мішу.

Міша побіг до дверцят і з подивом помітив, що дверцята йому точно на зріст.

– Дозвольте довідатися, – сказав Міша, – з ким я маю честь говорити?

– Дінь-дінь-дінь, – відповів незнайомець, – я хлопець-дзвіночок, житель цього містечка. Ми чули, що вам дуже хочеться побувати в нас у гостях, і тому зважилися просити вас зробити нам честь до нас завітати.

Хлопчик-дзвіночок взяв його за руку, і вони пішли. Отут Міша помітив, що над ними було склепіння, зроблене зі строкатого тисненого папірця із золотими краями. Перед ними було інше склепіння, тільки менше; потім третє, ще менше; і так усі інші склепіння – що далі, то менше.

– Я вам дуже вдячний, – сказав Міша. – Але подивіться, які у вас низенькі склепіння, там я й не проповзу. Я дивуюся, як і ви під ними проходите.

– Дінь-дінь-дінь! – відповів хлопчик. – Пройдемо, не турбуйтеся.

Справді, з кожним їх кроком, здавалося, склепіння піднімалися, і наші хлопчики всюди вільно проходили; коли ж вони дійшли до останнього склепіння, хлопчик-дзвіночок попросив Мішу озирнутися. Міша озирнувся, і що ж він побачив? Тепер те перше склепіння, під яким він пройшов, входячи у дверцята, здалося йому маленьким, начебто, поки вони йшли, склепіння опустилося. Миша був дуже здивований.

– Чому так? – запитав він свого провідника.

– Дінь-дінь-дінь! – відповів провідник, сміючись. – Звіддаля завжди так здається. Мабуть, ви ні на що вдалину уважно не дивилися; удалині все здається маленьким, а підійдеш – велике.

– Так, це правда, – відповів Міша, – я дотепер не думав про це, і тому от що зі мною трапилося: я хотів намалювати, як матуся біля мене грає на фортеп'яно, а тато на іншому кінці кімнати читає книжку. Тільки цього мені ніяк не вдалося зробити: працюю, працюю, малюю якомога вірніше, а все на папері в мене вийде, що тато біля мами сидить і крісло його біля фортеп'яно стоїть, а тим часом я дуже добре бачу, що фортеп'яно стоїть біля мене, біля віконця, а тато сидить на іншому кінці, біля каміна. Матуся мені казала, що тата треба намалювати маленьким, але я думав, що вона жартує, тому що тато набагато більший її на зріст; але тепер бачу, що вона правду говорила: тата треба було намалювати маленьким, тому що він сидів удалині. Дуже вам вдячний за пояснення, дуже вдячний.

От перед ними ще дверцята; вони відчинилися, і Міша опинився на вулиці. Бруківка вимощена перламутром; піднебіння строкате, черепахове; по піднебінню ходить золоте сонечко; будиночки сталеві, поліровані, вкриті різнобарвними мушлями, і під кожною кришкою сидить хлопчик-дзвіночок, і багато їх.

Тим часом їх оточили хлопчики-дзвіночки, смикали Мішу за одяг, дзенькали, стрибали, бігали.

– Весело ви живете, – сказав їм Міша, – завжди б із вами залишився. Цілий день ви нічого не робите, у вас ні уроків, ні вчителів, так ще й музика цілий день.

– Дінь-дінь-дінь! – закричали дзвіночки. – Ні, Мішо, погане нам життя. Правда, уроків у нас немає, то й що? Все наше лихо саме в тому, що в нас, бідних, жодної немає справи; немає в нас ні книжок, ні малюнків; цілий день грай так грай, але ж це, Мішо, дуже, дуже нудно. Можеш собі уявити, як, нічого не роблячи, просидіти в табакерці, і навіть у табакерці з музикою.

– Так, – відповів Міша, – ви кажете правду. Це й із мною трапляється: коли після навчання візьмешся до іграшок, то так весело; а коли у свято цілий день усе граєш та граєш, то до вечора й знудишся.

– Так, але в нас є інше лихо, Мішо: у нас є дядьки.

– Які ж дядьки? – запитав Міша.

– Дядьки-молоточки, – відповіли дзвіночки, – злі! Раз у раз, як ходять по місту, так нас постукують.

Справді, Міша побачив, що по вулиці ходили якісь добродії на тоненьких ніжках, з довжелезними носами й шепотіли між собою: «тук-тук-тук! тук-тук-тук! піднімай! зачіпай! тук-тук-тук!». И дядьки-молоточки без зупину то по тому, то по іншому дзвіночку тук так тук. Він підійшов до цих панів, дуже чемно вклонився їм і запитав, навіщо вони б'ють бідних хлопчиків. А молоточки йому:

– Геть іди! Там у палаті й у халаті наглядач лежить і стукати нам велить. Тук-тук-тук!

– Який це у вас наглядач? – запитав Міша в дзвіночків.

– А це пан Валик, – задзвеніли вони, – предобра людина, день і ніч із дивана не сходить; на нього ми не можемо поскаржитися.

Міша – до наглядача. Дивиться: він справді лежить на дивані, у халаті й з боку на бік перевертається. А по халаті в нього шпильки, гачечки; тільки що втрапить йому молоток, він його гачком спершу зачепить, потім спустить, а молоточок і стукне по дзвіночку.

Щойно Міша до нього підійшов, як наглядач закричав:

– Хто тут ходить?

– Це я, – хоробро відповів Міша, – я – Міша…

– А що тобі треба? – запитав наглядач.

– Так мені шкода бідних хлопчиків-дзвіночків, дядьки їх без зупину постукують…

– А мені що?! Нехай собі дядьки стукають хлопчиків!

Миша пішов далі – і зупинився. Дивиться, золотий намет із перлиною; нагорі золотий флюгер вертиться, а під наметом лежить царівна Пружинка та, наче змійка, то згорнеться, то розгорнеться й без зупину наглядача під бік штовхає. Міша сказав їй:

– Пані царівно! Навіщо ви наглядача під бік штовхаєте?

– Зіц-зіц-зіц, – відповіла царівна. – Дурний ти хлопчик. Якби я валика не штовхала, валик би не вертівся; кабы валик не вертівся, то він за молоточки б не чіплявся, молоточки б не стукали; якби молоточки не стукали, дзвіночки б не дзенькали; якби дзвіночки не дзенькали, і музики б не було!

Міша нахилився й пригорнув царівну пальчиком.

В одну мить пружинка із силою розвилася, валик сильно закрутився, молоточки швидко застукали, дзвіночки заграли, і раптом пружинка лопнула. Усе замовкло, валик зупинився, молоточки попадали, дзвіночки згорнулися на сторону, сонечко зависло, будиночки зламалися… Тоді Міша згадав, що тато наказував йому не торкатися пружинки, злякався й… прокинувся.

Міша довго не міг опам'ятатися. Дивиться: та ж перед ним табакерка; біля нього сидять тато й мама і сміються.

– Де ж хлопчик-дзвіночок? Де дядька-молоточок? Де царівна Пружинка? – запитував Міша.

– Тебе музика заколисала, і ти заснув. Розкажи ж нам, що тобі наснилося!

– Тату, – сказав Міша, – мені все хотілося довідатися, чому музика в табакерці грає; от я взявся на неї дивитися й розбирати, що в ній рухається й чому рухається; думав, думав і почав уже добиратися, як раптом, дивлюся, дверцята в табакерку розчинилися… – Отут Міша розповів увесь свій сон.

– Ну, тепер бачу, – сказав тато, – що ти справді майже зрозумів, чому музика в табакерці грає; але ти це ще краще зрозумієш, коли вчи-тимешся механіки.

Мороз Іванович

Водному будинку жили дві дівчинки – Рукодільниця да Ледарка, а при них нянюшка.

Рукодільниця рано вставала, грубку палила, хліб місила, хату мела, півня годувала, по воду ходила.

А Ледарка в ліжечку лежала, потягувалася. Устане та й сяде до віконця мух рахувати. Як усіх перерахує Ледарка, так і не знає, до чого взятися й чим би зайнятися. Сидить, плаче та скаржиться, що їй нудно.

Одного разу Рукодільниця пішла по воду, опустила цебро на мотузці, а мотузка обірвалася; впало цебро в колодязь. Розплакалася Рукодільниця та й пішла до нянюшки розповідати про своє лихо; а нянюшка Параска каже:

– Сама лихо зробила, сама й виправляй.

Пішла Рукодільниця знову до колодязя, ухопилася за мотузку й спустилася по ній до самого дна. Отут з нею чудо трапилося. Ледь спустилася, дивиться: перед нею грубка, а в грубці сидить пиріжок та приказує:

– Я зовсім готовий, підрум'янився, цукром та ізюмом обсмажився; хто мене із грубки візьме, той зі мною й піде!

Рукодільниця схопила лопатку, вийняла пиріжок і поклала його за пазуху. Іде вона далі. Перед нею сад, а в саду стоїть дерево, а на дереві золоті яблучка; яблучка проміж себе говорять:

– Ми яблучка наливні, зрілі; хто нас із дерева струсить, той нас собі й візьме.

Рукодільниця підійшла до дерева, потрусила його, і золоті яблучка так і посипалися до неї у фартух.

Рукодільниця йде далі. Дивиться: перед нею сидить старий Мороз Іванович, сивий-сивий; сидить він на крижаній крамничці та снігові грудочки їсть; трусне головою – від волосся іній сиплеться, духом дохне – валить густа пара.

– A! – сказав він. – Добридень, Рукодільнице! Дякую, що ти мені пиріжок принесла; давно вже я нічого гарячого не їв.

Він посадив Рукодільницю біля себе, і вони разом пиріжком поснідали, а золотими яблучками закусили.

– Знаю я, навіщо ти прийшла, – каже Мороз Іванович, – ти цебро в мій колодязь опустила; віддати тобі цебро віддам, тільки ти мені за те три дні прослужи. А тепер мені, старому, і відпочити час; приготуй мені постіль, та дивися збий гарненько перину.

Пішли вони до будинку. Був він весь із льоду, а по стінах прибрано сніговими зірочками. На ліжку в Мороза Івановича замість перини лежав сніг пухнастий. Рукодільниця заходилася збивати сніг, щоб старому було м'якше спати, і в неї, бідної, руки окостеніли й пальчики побіліли.

– Нічого, – сказав Мороз Іванович, – тільки снігом пальці потри, так і відійдуть, не ознобиш. Я старий добрий; поглянь, що в мене за дива.

Він підняв свою снігову перину з ковдрою, і Рукодільниця побачила, що під периною пробивається зелена травичка. Рукодільниці стало шкода бідної травички.

– От ти говориш, – сказала вона, – що ти старий добрий, а навіщо ти зелену травичку під сніговою периною тримаєш, у світ не випускаєш?

– Не випускаю тому, що ще не час; ще трава в силу не ввійшла. Восени селяни її посіяли, вона й зійшла, і якби витягнулася вже, те зима б її захопила, і до літа травичка б не визріла. От я й прикрив молоду зелень моєю сніговою периною, та ще сам приліг на неї, щоб сніг вітром не рознесло; а от прийде весна, снігова перина стане, травичка заколоситься, а там вигляне й зерно, а зерно селянин збере та на млин відвезе; мірошник зерно змеле, і буде борошно, а з борошна ти, Рукодільнице, хліб спечеш.

– Ну, а скажи мені, Морозе Івановичу, – сказала Рукодільниця, – навіщо ти в колодязі сидиш?

– Я тому в колодязі сиджу, що весна підходить, – сказав Мороз Іванович, – мені спекотно стає; а ти знаєш, що й улітку в колодязі холодно буває, тому й вода в колодязі студена, хоч посередині найспекотнішого літа.

Добрий Мороз Іванович погладив Рукодільницю по голівці та й ліг почивати на свою снігову постіль.

Рукодільниця в будинку прибрала, страву виготовила, одяг у старого полагодила.

Дідок прокинувся й подякував Рукодільниці.

Так прожила Рукодільниця в Мороза Івановича цілі три дні.

На третій день Мороз Іванович сказав Рукодільниці:

– Спасибі тобі, добре ти мене, старого, втішила. От тобі твоє цебро, а в цебро я всипав цілу жменю срібних п'ятачків; так ще й от тобі на пам'ять брильянтик – косиночку заколювати.

Коли Рукодільниця прийшла додому й розповіла все, що з нею було, нянюшка дуже здивувалась, а потім промовила:

– От бачиш ти, Ледарко, що люди за рукоділля одержують! Піди до дідка та послужи йому, попрацюй, і ти жменю п'ятачків заробиш.

От Ледарка пішла до колодязя, схопилася за мотузку та й бух просто до дна. Дивиться – перед нею грубка, а в грубці сидить рум'яний пиріжок, поглядає та приказує:

– Я зовсім готовий, підрум'янився, цукром так ізюмом присмажився; хто мене візьме, той зі мною й піде.

– Отож бо ще! Мені себе стомлювати – лопатку піднімати та у грубку тягтися; захочеш – сам вискочиш.

Іде вона, перед нею сад, а в саду стоїть дерево, а на дереві золоті яблучка; яблучка проміж себе говорять:

– Ми яблучка наливні, зрілі; хто нас із дерева струсить, той нас собі й візьме.

– Отож бо ще!

І пройшла Ледарка повз них. От дійшла вона й до Мороза Івановича. Старий, як і раніше, сидів на крижаній лавочці та сніговими грудочками ласував.

– Що тобі треба, дівчинко? – запитав він.

– Прийшла я до тебе, – відповіла Ледарка, – послужити та за роботу одержати.

– Добре ти сказала, дівчинко, – відповів старий, – за роботу гроші треба, тільки подивимося, яка ще твоя робота буде. Піди збий мою перину, а потім поїсти приготуй та одяг мій полагодь.

Пішла Ледарка, та думає: «Стану я себе стомлювати й пальці знобити! Либонь старий не помітить і на незбитій перині засне».

Старий справді не помітив або вдав, що не помітив, ліг і заснув, а Ледарка пішла на кухню. Абияк зелень обчистила, м'ясо й рибу розрізала та, щоб великої праці собі не давати, як усе було, немите, так і поклала в каструлю.

От старий прокинувся, просить обідати. Ледарка притягла йому каструлю, як є, навіть скатертинки не підстелила.

Мороз Іванович спробував, поморщився, а пісок так і захрумтів у нього на зубах.

По обіді старий знову ліг відпочити та нагадав Ледарці, що в нього одяг не полагоджений.

Ледарка взялася одяг розбирати; взяла голку, та вкололася; так її й кинула. На третій день приходить Ледарка й просить Мороза Івановича її додому відпустити та за роботу нагородити.

Мороз Іванович дав Ледарці великий срібний злиток, а в іншу руку – великий брильянт.

Ледарка так зраділа, додому побігла.

Вдома Ледарка – ну вихвалятися!

– От, – каже, – що я заробила; цілий злиток срібний, та й брильянт ледь не з кулака…

Не встигла вона договорити, як срібний злиток станув і полився на підлогу; у той же час почав танути й брильянт.

Степан Писахов

Соломбальська Бувальщина

У давні часи, коли по ліс та по інший дорогий товар не пароплави, а кораблі приходили, баласт привозили, крам відвозили, – у Со-ломбалі в гавані кораблі стояли довгими рядами, один біля одного. Снасті на щоглах кружевами плелися. Гаванські перекупки різними мовами торгуватись і лаятись уміли.

На той час у шинку зайшла суперечка нашого російського капітана з аглійським. Сперечалися про матросів: чиї спритніші? Аглієць люлькою попихкує, дерев'яною мордою посопує:

– У мене є такий спритник матрос, на щоглу вилізе та на клотику[8]й роздягнеться. Чи знайдеться такий російський матрос?

Наш капітан не став сперечатися. Навіщо час даремно гаяти? Рукою махнув і одним словом відповідь дав:

– Усі.

Гаразд. Домовилися в неділю перевірку зробити.

І ось диво – радіо не було, телефону не знали, а на всю округу відомо стало про капітанову суперечку і домовленість.

У неділю з самого ранку гавань запрудив люд. Соломбальські, городяни, з першого, другого і третього сіл прибігли. Зарічні повними карбасами[9] їхали, убрання в корзинах на окремих карбасах везли. Наїхали з Кінців і з Хвостів – такі села є: Кінці і Хвости.

Від народу в очах рябіє, городяни й селяни вирядилися один поперед одного, кожен хоче ширшим бути, спідниці накрохмалили, шлярки розгладили. Убрання голосно шурхотять, подоли пил здіймають. Дуже гарно.

Мужики та парубки гуляють із строгим форсом – до обіду завжди статечно, а потім… Ну, та зараз мова не про те!

Дочекалися.

На кораблях команди вишикувались. Аглієць своєму матросові щось прогавкав. Нам на берег чути тільки: «Гау, гау!»

Матрос аглійський почав дертися вгору і до клотика видерся. Дивимося – роздягається, одяг із себе знімає і вниз кидає. Роздягся і як є голяка спустився на палубу і так голий перед своїм капітаном став і теж щось: «Гау, гау!» Дуже навіть ніяково було жіночому стану дивитися.

Міські парасольками затулилися, а сільські пеленами очі прикрили.

Наш капітан питає аглійця:

– Скільки у тебе таких?

– Один навчений.

– А у нас одразу всі такі.

Капітан з краю двох матросів послав на фок-щоглу і на бізань-щоглу.

А тут кок висунувся подивитися. Кок цей страх як боявся високого місця. На баню вилізе – трясеться. Висунувся кок і нагодився капітанові під руку. Капітан коротко скомандував:

– На грот-щоглу!

Кок виструнчився:

– Єсть, на грот-щоглу!

Кок як звичайна річ лізе на грот-щоглу. Дивлюся, а в кока очі міцно заплющені.

На фок-щоглі, на бізань-щоглі матроси вже на клотиках і одяг із себе зняли, розпрямили, за складками склали, руками пригладили, ремінцями зв'язали. На собі лише шапочки із стрічками залишили, це щоб рапорт віддавати – то не до пустої голови руку прикладати!

Коли матроси в шапочках та із стрічками – значить, одягнені, на них і дивитись немає заборони.

А кок тим часом лізе й лізе, вже й клотик близько, та розплющив кок очі, оглянувся, у нього від страху руки розчепилися, і полетів кок!

Полетів та за поперечну снасть ухопився і кричить аглійцю:

– Зроби-но ти так!

Аглієць від страху тремтить, головою хитає, у нього зуб на зуб не попадає, він щось гаукає. Аглійський капітан розсердився, надувся:

– Як так, аглійського матроса треба довго навчати, а російські зроду вміють і навіть спритніші?

Як сіль потрапила за кордон

Було це в Архангельському місті. Та в таку давнину, що не тільки моєї пам'яті не вистачить пам'ятати, а й бабці з прабабцями не згадати ні року, ні часу. Ми тільки із слів на слова кладемо та так і несемо: яке розтруситься, яке до запису дійде.

Так от жив великий багатий чоловік. Жив він з лісу, у різні загра-ниці ліс продавав. Було в того чоловіка три сини. Старший та середній добре орудували: продавали, обдурювали, рахували, обраховували, і батько їх любив.

Молодшому синові торгівля не до рук була, йому б піснею залитися та танцем завитися. Та й удома йому ніколи оглянутися. Все з компанією розвеселою час проводив – звали цього молодця Гуляка. Хлопець ласкавий, ввічливий, на уклін легкий, на слово швидкий, на зустрічі спритний. Усім хлопець вийшов, тільки вигідних справ робити не вмів.

Надумав великий чоловік збути хлопця Гуляку. І придумав це під виглядом великого діла. Відправив усіх трьох синів з лісом-товаром у заграниці.

Старшому (а був той ледачий, худючий, до чужого жаднючий, загребущий) батько корабель спорядив дубовий, вітрила шовкові, ліс навантажили найкращий, першосортний.

Другий був розкаряка товстючий, скупий-прескупущий. Про себе хвалився: «У скупого нема нічого», а від нього ніхто не бачив нічого.

Цьому другому корабель був даний сосновий, вітрила білополотняні, ліс – товар другосортний.

А третьому, розвеселому, спорядив батько посудину розвалющу і таку діряву, що з дірки в дірку світило, а вода як хотіла, так і переливалася, риби всякі як на заїжджий двір заходили і виходили.

У цій посудині пряма дорога на дно. Поверх води тримається, поки хвилею не хилитне.

А товар навантажений курям на сміх: обаполки, обрізки та старі колоди, нікуди не годящі, замість вітрила – стара постілка.

Нікуди не годиться судно споряджено, товар нікудишній навантажений. Та як Гуляку на борт заманити?

Придумав багач таку річ: по борту нікчемного суденця наставив штофів, півштофів з горілкою, а на корму цілу чвертку. Позаду пляшок дзеркал настановив. З берега бачиться, що все судно повне-повнісіньке горілки.

Побачив Гуляка розвеселий вантаж на суденці, скликав, зібрав своїх друзяк випивак, балагурів, пісельників. Зібралися, подивились і пісню заспівали.

Віддали кінці кораблі й суденце в один час в одну хвилину. Ледачий, худючий, та розкоряка товстючий великим передом випередили Гуляку і в море вийшли. А Гуляка з товаришами-приятелями ледве рухаються, горілку п'ють, пісні співають і не помічають, що йдуть десятий день дев'яту версту. Горілку випили, в море випливли. А тут розвернулася погодка грізною бурею. Вода здибилась, хвилі спінились.

Гуляка за борт викинув обаполки, обрізки та старі колоди. Порожнє суденце на воді, як чайка, сидить та по хвилях летить. Гуляці з товаришами тільки й діла: хоч стій, хоч спати вкладайся, тільки міцніше тримайся!

Вітер ущух, море відшуміло, відпрацювало, спокійним стало.

Бачить Гуляка: попереду судна на воді щось дуже біліє і блищить, біліє і виблискує і схоже на острів. Гуляка суденцем та до самого острова і пристав. А той острів з чистої солі був.

Ну, баритися не стали, дірки наскрізні законопатили, солі навантажили. Попутна вода та погожий вітер у заграницю суденце пригнали. У гавані до стінки стали, люки відкрили, сіллю торгують.

Люди заграничні підходили, на язик сіль брали, плювалися, геть ішли.

Взяв Гуляка малий мішок солі та й пішов містом. У місті, в самій середині, цар жив. У царя гостина була, з'їхалися різні царі-королі. До застілля сіли, на обід чекають, розводять балачки, кожен по-своєму.

Гуляка зайшов у кухню. Спочатку сказав: хто він і звідки і з чим приїхав, сіль показав. Кухар сіль скуштував:

– Ні, такої гидоти ні цар, ані гості царі-королі нізащо в світі не їстимуть!

Гуляка каже:

– Налий-но в чашку щів!

Кухар налив, Гуляка посолив.

– Скуштуй тепер.

Кухар сьорбнув та ще сьорбнув, та й усе з'їв.

– Ох, як смачно! Я найперший кухар, а такого не їв!

Гуляка все, що треба, посолив. Поварчуки їжу на стіл носять у великих тарелях, по п'ять чоловік несуть, а на додаток до великих кожен поодинці несе, а додаткових-то тарелів по півсотні.

Трохи згодом у кухню цар прибіг, шматок дожовуючи і до кухаря кричить:

– Смаж, вари, готуй, печи ще, гості все з'їли і їсти хочуть, чекають сидять. І що такого ти зробив, що вся їжа така смачна?

– Та ось чоловік приїхав з Архангельського міста і привіз сіль.

Цар до Гуляки:

– Чи багато у тебе цієї солі? І скільки чого хочеш, щоб мені одному всю продати! Інші царі-королі їжу з сіллю скуштували, їм без солі ні бути ні жити більше. А як сіль буде тільки в мене, то буду я над усіма головним.

Гуляка відповідає:

– Гаразд, продам тобі всю сіль, але з умовою. Щоб ви, царі-королі, жили мирно, без війни, кожен на своєму місці, своїм добром і на чуже не зазіхати, на цьому слово дай. Друга моя умова: споряди корабель новий з полірованих дерев із золототканими вітрилами, трюми грошима набий: передній носовий трюм паперовими, а задній кормовий золотими. І третя умова – дочку заміж за мене віддай, а то сіль назад повезу.

Цар погодився не роздумуючи. Робити все почав, не гаючи часу.

Скоро все готово. Корабель лакований блищить, вітрила золототкані вогнем горять.

Гуляка сам собі сватом до царської дочки з розмовою:

– Що ти робити вмієш?

– Я вмію шити, вишивати, мити, прати, кухні лад давати, себе в убрання вбирати, співати та танцювати.

– Діло підходяще, оголошую тебе своєю нареченою!

Дівчина очі додолу опустила, сама почервоніла.

– Ти, Гуляко, царям-королям на хвости солі насипав, за це я йду за тебе!

Бучний бенкет відгуляли.

Поїхали. Золототкані вітрила горять: як жар-птиця летить.

Обидва старші брати підстерігали Гуляку в морі біля закруту до міста Архангельського. Побачили, підстерегли і давай наздоганяти. Задумали старші молодшого пограбувати, все багатство собі забрати.

Коли це спокійне море завирувало, тиха вода зашуміла, навколо Гулячиного корабля дерево забрязкало, застукало. Весь мотлох, що замість товару було дано: обаполки, обрізки та старі колоди – скупчилися біля Гулячиного корабля, Гуляці, як хазяїну, уклін привітний віддали та поперек моря й стали. Гулячин корабель од бурі та од братів-грабіжників високим тином загородили.

Море довго тріпало і загребущого і прескупущого. Додому відпустило після того, як Гуляка життя своє на користь людям навернув.

Скількись там часу минуло. Чує Гуляка, що цар, якій сіль купив, війну повів з іншими царями. Гуляка йому листа написав: мовляв, що це ти робиш та чи думаєш про свою голову? Слово дав, на слові тім по руках ударили, а ти слова не тримаєш? Царські ваші солдати розпаляться та на вас, царів, і наваляться.

Цар зробив відписку, послав швидку записку. Написана на паперовому обривку і послиненим олівцем:

– Я цар – і слову своєму господар! Я слово дав, я назад узяв. Воля моя. Ми, царі, закони пишемо, а нам, царям, закон не писаний.

Малі діти і ті розуміють – кому закон не писаний.

На кораблі через карпати

Я ось із дідусем покійним (якби той живий був – підтакував би) на кораблі через Карпати їздив.

Перша путина все в гору, все в гору. Що вище в гору, то більші хвилі.

Такої хитавиці я ні потім, ні раніше не бачив.

Оце простір, оце широчінь! Дух захоплює, серце завмирає і радіє.

Все видно, як на долоні: і міста, і села, і річки, і моря.

Тільки й залишалося перемахнути та плисти під гору з ходовим вітром. Під гору завжди без хитавиці несе. Хитає, коли вгору йдеш.

Тільки б нам, значить, перемахнути, та щоглою за хмару зачепились. І ні туди, ні сюди.

Стій, та й годі.

Дідусь найбільше боявся, щоб нас не віднесло. А ну як хмара посуне та дощем випаде? Тоді й нам падати доведеться. А якщо над містом та днищем попадемо на поліцейську каланчу чи на дзвіницю?

Днище ж прорве, а на дірявому далеко не поїдеш.

Послав дідусь хлопця, – був такий, коком узяли його, і плата кокові за навігацію була – діжка тріски та норвезька сорочка.

Дідусь наказ дав:

– Лізь, хлопче, на щоглу, подивися, що воно там нас тримає? Сокиру візьми; як треба, то у хмари дірку прорубай або розколи хмару.

Хлопець повернувся, харчів узяв, скільки треба: мішок крупи, та солі, та сухарів.

Води не взяв: у хмарі вистачить.

Поліз.

Що там робив? Нам не видно. Чого не знаю, про те й не казатиму, щоб за брехню не лаяли.

Гаразд.

Хлопець там у хмарі діло робить і щось на поправку зробив. І впустив сокиру.

Щогли були такі високі, що сокира, поки летіла, вся поржавіла, а топорище все згнило. А хлопець повернувся старим дідом. Борода здоровенна, сива!

Але діло зробив – щоглу вивільнив.

Дідусь команду подав:

– Право на борт! Ліво на борт!

Я стерно повертаю. Розгойдали корабель. Вітрила розпустили. Вітер ходовий смикнув, нас і понесло під гору.

Хлопцеві бороду сиву збрили, щоб старшим за матір не був, знову коком поставили.

І так це ми добре йшли на кораблі під гору, та щось під кормою зашурхотіло.

Глянули під корму, – а там мезенці[10] морожену навагу до Архангельська везуть!

По дрова і на полювання

Поїхав я по дрова до лісу. Дров наколов віз, додому зібрався їхати та згадав: замовила стара глухарів настріляти.

Стомився я, не хочеться лісом ходити. Сиджу на возі дров і чекаю. Летять глухарі. Я рушницю вгору підкинув і – давай стріляти, та так намагався, щоб глухарі на дрова падали та рядами лягали.

Настріляв глухарів віз. Поїхав, Карьку не жену, – куди тут гнати! Віз дров, та поверх дров віз глухарів.

їхав-їхав та й заснув. Чи довго спав – не знаю.

Прокидаюся, дивлюсь, а перед самим носом ялинка виросла! Що таке?

Зліз, подивився: між саней і Карькиним хвостом виросла ялинка з обіймише завтовшки.

Значить, довгенько я спав. Схопив сокиру, зрубав ялинку, та чи то сокира відскочила, чи то зайвий раз махнув сокирою, – Карьці ногу відрубав.

Чимшвидше взяв сірки ялинової свіжої і заліпив Карькину ногу.

Відразу загоїлась!

Думаєш, я брешу все?

Поїдьмо, Карьку виведу. Подивись, не вгадаєш, яка нога була рубана.

Як хлопець до попа в робітники найнявся

Найнявся хлопець до попа в робітники і каже:

– Попе, дай мені грошей наперед хоч за місяць.

– Нащо тобі гроші? (Це піп каже.)

Хлопець відповідає:

– Сам розумієш, яке життя без копійки.

Піп погодився:

– Правду кажеш, – яке життя без копійки!

Дав піп своєму робітникові гроші наперед за місяць і посилає на роботу. А було це вранці. Хлопець попові:

– Що ти, попе, де бачено не ївши на роботу йти!

Хлопця нагодували і – знову гнати на роботу. Хлопець і каже:

– Поївши на роботу? Та я собі черево зіпсую. Теперечки треба полежати, щоб їжа на місце вляглася.

Спав хлопець до обіду. Піп на роботу знов посилає.

– На роботу? Без обіду? Ну, ні, коли час обідній прийшов, так обідати садови.

Пообідав хлопець, а піп знову на роботу жене. Хлопець попові до ладу пояснює:

– Хто ж після обіду працює? Вже таке давнє правило заведено – такий звичай: після обіду – відпочивати.

Ліг хлопець і до вечора проспав. Піп його будить:

– Хоч тепер піди попрацюй!

– Проти ночі? Подивись: люди добрі вечерять сідають та спати лягають. Те й мені треба.

Хлопець поїв, до ранку хропів. А вранці наївся, пішов у поле, там спав до полудня. Прийшов, пообідав і знову в поле спати. Спав до вечора і підвечірок проспав. До вечері прийшов, наївся. Піп і каже:

– Хлопче, що ти сьогодні нічого не зробив?

– Ох, попе, подивився я на роботу: і завтра її не переробити, і післязавтра не переробити, а сьогодні й братися не варто.

Піп розсердився, хлопця проганяє:

– Мені такого робітника не треба. Забирайся від мене геть!

– Ні, попе, я хоч і задешево найнявся, та гроші взяв наперед за місяць і житиму в тебе. Коли дуже поженеш, я, мабуть, піду. Якщо хліби даси днів на десять.

Як піп робітницю наймав

Тобі, дівко, життя у мене буде легке, – не так працювати, як відпочивати будеш!

Вранці встанеш, ну, як належить, – удосвіта. Хату вимиєш, двір прибереш, корів подоїш, на пасовище випустиш, у хліву прибереш і спи-відпочивай!

Сніданок зготуєш, самовар зігрієш, нас з паніматкою сніданком нагодуєш – спи-відпочивай!

У полі поробиш, чи на городі пополеш, коли взимку – по дрова чи по сіно з'їздиш і спи-відпочивай!

Обід звариш, пирогів напечеш: ми з паніматкою обідати сядемо, а ти – спи-відпочивай!

Після обіду посуд вимиєш, хату прибереш і спи-відпочивай!

Коли час підходящий, – у ліс по ягоду, по гриби сходиш, чи паніматка в місто посилає, так збігаєш. До міста – близенько, і восьми верст не буде, а потім спи-відпочивай!

З міста прибіжиш, самовар поставиш. Ми з паніматкою чай будемо пити, а ти спи-відпочивай!

Увечері корів зустрінеш, подоїш, попоїш, корму даси і спи-відпочивай!

Вечерю звариш, ми з паніматкою з'їмо, а ти спи-відпочивай!

Води наносиш, дров наколеш, – це на завтра, і спи-відпочивай!

Ліжка постелиш, нас з паніматкою спати покладеш. А ти, дівко, цілісінький день проспиш-провідпочиваєш – куди ще й ніч спатимеш?

Вночі попрядеш, потчеш, повишиваєш, пошиєш і знову спи-відпочивай!

Ну, під ранок білизну попереш, яку треба – поштопаєш та зашиєш і спи-відпочивай!

Та не задарма ж, дівко. Гроші платити буду. Щороку по карбованцю! Сама подумай. Сто років – сто карбованців. Багатійкою станеш!

Аветик Ісагакян

До сонця

Давним-давно у підворітті багатого будинку жив хлопчик-сирота. У лахмітті, спираючись на стіну, він просив Христа ради у перехожих.

Весна ще тільки увіходила в свої права, а гірські схили вже потопали в зелені, і привітне весняне сонце зігрівало все навколо теплом.

Перехожі йшли своїм шляхом, уникаючи погляду маленького жебрака.

Та ось сонце порівнялося з вершиною смарагдової гори, здійнявся вологий вітер і безпритульного хлопчика почало морозити.

– О, ясне сонечко, лише ти з добрості своєї зігрівало мене, чому ти покидаєш мене в морозному сутінку? Немає в мене ні матері, ані стріхи над головою. Біля чийого порога мені нещасному шукати притулку? Повернися по мене, сонечко!..

Хлопчик тихо проливав сльози – вологими потоками лилися вони по його запалих щоках. А люди йшли кожен до свого будинку, не помічаючи його. Не бажаючи помічати…

І сонце сховалось за гору і зникло з очей.

– Сонечко, я знаю, ти пішло до своєї матері. Ви живете за горою. Я знайду тебе. їй-богу, знайду…

І бідолаха, тремтячи як осиковий листок, чіпляючись за стіни розкішних будинків, просувався вперед. Незабаром місто залишилось далеко позаду.

Ось він біля підніжжя гори. Нелегко дається йому кам'янистий узвіз. Стираючи ноги об каміння, долаючи нелюдський біль, хлопчик, ні на мить не зупиняючись, видирався нагору.

Непроглядна темрява огорнула смарагдову гору. Зірки на її шпилі так і вабили. А вологий вітер усе не вщухав, відлунюючи в каньйонах і скелях.

Снували-полювали на чорних крилах пугачі.

Хлопчик, забувши страх, піднімався все вище й вище.

Раптом він почув собачий гавкіт, а за мить ніч розітнув людський голос:

– Хто ти і куди йдеш?

– Я хлопчик. А йду до сонця. Підкажи, добрий чоловіче, де його дім, близько чи далеко?

Незнайомець підійшов, тримаючи запалену скіпку в руках, і ласкаво заговорив до дитини:

– Ти, мабуть, втомився? А коли востаннє їв? Іди за мною. І як тільки батько з матір'ю відпустили тебе самого серед ночі та серед холоднечі?

– Немає в мене батька-матері. Сирота я…

– Іди, синку, за мною, – знову покликав співчутливий незнайомець і за руку повів хлопчика до свого будинку.

Будинок його виявився невеликою хаткою, сім'я – жінка і троє дітлахів – розсілися навколо столу.

У просторому дворі за хаткою бекали вівці. Незнайомець був пастухом.

– Любі діти, я вам братика привів. Тепер вас не троє, а четверо. Де на трьох хліба вистачає, і для четвертого шматок знайдеться. Обіймайте рідного, чого стоїте?

Жінка пастухова перша пригорнула сироту, ласкаво, по-материнському, розцілувала. Діти за нею слідом – по-братньому обійняли.

Хлопчик не зміг стримати щасливих сліз.

За стіл усі сідали, просвітлені й радісні. Мати приготувала ліжко і всіх поклала коло себе. Знесилений хлопчик незабаром забувся сном.

Уві сні він усміхався. Йому ввижалося, що він знайшов нарешті сонце, розніжений і обігрітий, він спить тепер у його теплих обіймах.

Хлопчикове серце співало з радощів – ну як тут не прокинутись?

Струсивши з себе залишки сну, він побачив, що ніяке не сонце він обіймає, а своїх братів і неньку.

Аж тоді він усвідомив, що сонце живе тут, у цій хатці. І сам він, учорашній сирота, в обіймах сонця.

Йон Крянге

Казка про Стана Бувалого

Був собі один парубок, і звали його Стан. Ні батька, ні матері – ріс серед чужих людей. Безпритульним хлопчиком йшов він од порога до порога, поки зупинився в одному квітучому селі. Не в одного пана побував слугою, перш ніж перевалило Станові за тридцять, овечки в нього завелися, віз та два волики, корова дійна, хатку собі поставив – сам собі хазяїном зробився. Та що за хазяїн без хазяйки? Але він стільки від сусідів про заміжніх жінок начувся, що тільки й знав, що одруження відкладав: з осені на зиму, із зими на весну, з весни на літо, а віз із одруженням і нині там. У народі кажуть: у двадцять років з власної волі одружуєшся, до двадцяти п'яти – інші допоможуть, до тридцяти – бабі кланяйся, а після тридцяти сам чорт тобі не сват.

Був Стан на вдачу тихий, слова зайвого не промовить, а як скаже – і не заперечиш.

Кожен такому зятеві був би радий – та хіба вмовиш? І друзі, і жінки – всі дали йому спокій.

Якось піднявся він до третіх півнів, мамалиґу з бринзою в торбу склав, запріг волів і з божою поміччю по дрова поїхав. Світало, коли до лісу доїхав. Дров нарубав, на воза склав, пустив волів пастися і сам підкріпитися сів. Уже й ситий, а мамалиґу все їсть – не додому ж нести. На пні залишив із словами: «Знайде частування яка-небудь істота – подякує». З божою поміччю запріг волів і додому пішов – сонце якраз у зеніті було. Ледве ліс залишився позаду, накрила Стана гроза: дощ, град із снігом – темно, хоч в око стрель. Страшний суд якийсь! У таку негоду і праведникові до гріха недалеко – улюблена погода чортів.

Скараоський, найважливіший над чортами начальник, візьми та й розішли своїх слуг рогатих по воді і по суші з місією: людей пересварити і шкоди більше наробити.

Кинулись чорти на всі чотири сторони. Кому, може, і пощастило з них, та тільки не тому, хто вибрав ліс для свого паскудства.

Збившися з копит у пошуках підходящої нагоди, у сутінках розгледів чорт слід од Станового воза і навшпиньки прокрався до узлісся, де дроворуб вантажив свого воза. Самого хлопця на той час і близько не було.

Розсердився чорт, зубами заклацав: без нічого до Скараоського не поткнешся, а від довгої пішої прогулянки у рогатого голова паморочитись почала, від голоду живіт до спини приріс.

А шматок мамалиґи лежить собі на пні – на корм нечисті. З'їв чорт мамалиґу і до начальника поплентався. У пеклі його чекав суворий допит:

– Що, голубе, добре попрацював? Багато душ занапастив?

– Де там, – покаявся чорт, тремтячи від страху. – Так природа розбушувалася, що на весь ліс – один відвідувач з роду людського. Тільки утік він од мене, не наздогнав я його. Добре хоч, попався мені шматок мамалиґи на пні. Вгамував голод, а то й охлянути можна. От і все, ваше темносте.

– Ах ти ж мізерний чорт! Мамалиґу зжер, а про слова людини, що вона їх на пні залишила, тобі й невтямки?

– Які такі слова, пане?

– Та ти простих смертних думки читати повинен, не те що розмови підслуховувати! Мене й у лісі не було, а вже знаю, що було сказано: «Знайде частування яка-небудь істота – подякує». Подякував, як проковтнув?

– Мовчки з'їв, пане.

– Он як! Ні в чому на вас, чортів, покластися не можна! Але я тебе провчу: йди-но ти на службу до свого годувальника і три роки в нього наймитуй. Дзвінкої монети не проси, ударте по руках, що ти, як вийде строк, забереш з його будинку, що тобі сподобається. І щоб Пекельній П'ятці від твого заробітку користь була – он підпори всі зотліли… Чи втямиш, що треба? Йди негайно.

– Буде зроблено, пане!

Перед Становим будинком перекинувся чорт у восьмилітнього хлопця, до двору благодійника затрюхикав. Стан мішав собі мамалиґу, коли пролунав собачий гавкіт. Гульк – хлопець од псів на огорожу заліз. Кинувся Стан до огорожі відкликати собак:

– Мовчи, Хормузе! Стій, Балане! Додому, Зурзане! А ти звідки, хлопче? Чого псів мені дражниш?

– Яке там дражниш, дядьку? Я вбогий сиротина, служби собі шукаю.

– Служби? Та ти з гусьми не впораєшся… Скільки років?

– Тринадцять.

– Чи тринадцять?… Сім, найбільше – вісім. Як тебе звуть?

– Киріке кличуть.

– Часом не святий Киріке Кульгавий, хто чортів за волосся тягне, хрестив тебе?

– Знати такого не знаю, але мене Киріке кличуть.

– Та ти й справді горобець, Киріке, цвінь-цвірінь.

– Який є, не з кожного велетня будуть люди. З праці про людину судять, не із зросту-імені.

– От так Киріке – розумний, як чорт! Відгадай-но краще загадку: широке – на широке, зверху – гарячіше, зверху – розчепірене, зверху – кривизна, зверху – білизна, зверху – жовтизна, зверху – богатир?

Киріке тільки посміхнувся:

– А відгадаю – даси мені шматочок?

– Спочатку відгадай, там видно буде.

– На дворі піч, вогонь, таганець, чавунець, вода в чавунці, борошно і товкачик – мамалиґу мішати.

– Розумниця, Киріке! Скільки за рік служби береш?

– На рік не згоден.

– А на який строк?

– На три роки, панів на переправі не міняють.

– Чудово, Киріке. І скільки за три роки тобі покласти?

– А ніскільки. їду та одяг. А як відслужу, віддаси мені зі свого господарства, на що око покладу.

– Дивна угода. А коли душа моя тобі сподобається? Чорт тебе знає.

– Заспокойся, багато в тебе не попрошу, заберу непотрібне.

– Гаразд, тільки умова: не лаятися, а то, чого доброго, доведеш мене до гріха.

– Це само собою.

– Ось і по руках. Підкріпися картоплею в часниковому соусі та мамалиґою і до роботи.

Влаштувався хлопець зручніше, вгамував голод і служити почав. І так робота у нього йшла гаразд, що з ним і Стан про смуток свій забув, щасливчиком став, розбагатів, Киріке як сина полюбив.

Минуло два роки, і Киріке запитав:

– Пане, чому ти досі неодружений? Так і постаріти недовго без спадкоємця. Кому нажите передаси?

– Господь з тобою, Киріке! Не оженився свого часу – тепер тільки чортам на сміх. Я більше дід тепер, ніж хлопець…

– Нічого, пане, дідом прикидатися. Саме час тобі одружуватись: є чим жінку і дітей годувати. Добра он скільки.

– Дивна ти, Киріке, людина. Ні посівів у мене немає, ні… Жінку нелегко утримувати…

– Коли так, то вже я підсоблю, щоб пшениці тобі вистачило на калачі не те що до весілля – до хрестин. Бачиш он те поле стиглої пшениці?

– Бачу.

– Йди до поміщика і скажи, що візьмешся зжати й зібрати йому в скирти весь його хліб. Грошей за це не проси, а вимагай стільки пшениці, разом із соломою, скільки під силу понести тобі удвох з робітником.

– Ти, Киріке, мабуть, утратив здоровий глузд? Для такої служби сотні, а то й тисячі рук потрібні. Гра не варта двох в'язанок пшениці.

– Пане, довірся мені і йди до поміщика.

На десятий раз тільки набрався він духу, до поміщика поплентався:

– Потрібні женці?

– Аякже. Пшениця дозріла.

– Я би зжав її.

– Сам?

– Чи не все одно? Моє діло – зжати і в скирти її скласти.

– Скільки коштуватиме твоя робота?

– Ось складу я хліб у скирти, а ти мені стільки пшениці віддаси, разом із соломою, скільки понесу на спині зі своїм хлопцем.

Вирішив поміщик, що говорить з божевільним, і мовив:

– Завтра на світанку берися до роботи. Як зробиш усе і про ціну домовимось.

Повернувся Стан додому, а Киріке тут як тут:

– Пане, про що з поміщиком домовився?

– Як ти сказав, так і йому передав, тільки ось полю його кінця-краю не видно. Заварили ми, братику, кашу…

– Заспокойся, пане, довірся мені… – каже Киріке.

До поля добралися в сутінках, Киріке поклав Стана спати: ранок мудріший від вечора, а сам умить всю нечисть зібрав і працювати змусив. Хто жне, хто снопи в'яже, хто збирає і скиртує…

Прокинувся Стан удосвіта: все зроблено. А поміщицькі слуги вже панові донесли, той сам і прийшов!

– Приймай роботу, – сказав Стан. – Розрахуватися треба.

А Киріке тим часом мотузком, яким був підперезаний, перев'язав найбільшу скирту, на спину взяв – тільки його й бачили. Пан і язика в роті забув: як би не відніс на собі Стан і решту скирт. Ласкою взяти задумав:

– Візьми, добрий чоловіче, гроші замість решти хліба, і йди своєю дорогою! Якби знати, що сам чорт до цього руку приклав.

– Брешеш, пане, з божою поміччю справилися!

– Без нечистого не обійшлося, тож бери торбинку з грошима і йди душу рятувати.

Радіючи, Стан узяв плату і поспішив до Киріке, а вдома вже все обмолочено, перевіяно, змелено.

Назавтра каже Киріке:

– Тепер, пане, не будеш опиратися? Я піду, один залишишся. Як господарство таке велике піднімати? Женитися треба.

– Ох, Киріке, і женився б, та де знайти дівчину хорошу, не бабу сварливу?

– Не турбуйся, пане! Я тобі таку господиню знайду, яких ще пошукати. Жіноче серце для мене – відкрита книга. Усліпу можу наречену тобі вибрати. Сусіди, он, шепочуться, що тобі жінку нема на що утримувати.

– Як же ти мені жінку вибереш?

– А ходімо з тобою в неділю в село на танці. Танцюй з тією, що люба тобі буде, а я збоку подивлюся, що за цяця.

Так вони і зробили. Танці саме в розпалі. Киріке з іншими хлопчаками на огорожі сидить, викривляється. А Стан від однієї дівчини очей відірвати не в змозі, кружляє біля неї, нема-нема та й за руку схопить – закохався до безтями. Тільки музика замовкла, каже Станові чортеня:

– Пан он як розчервонівся! Дівчина полюбилася, не інакше?

– Гарна бісова дівка, ніби приворожила.

– Краще подалі від неї тримайся. Ти подивися на неї: і не посміхнеться. Три ребра чортових у неї. Хоч і в найгарнішої жінки теж одне таке ребро є – нам би її знайти.

Послухався Стан, і повернулися вони додому вдвох, а думки у пана все про наступну неділю.

У неділю йдуть вони на танці до іншого села. Киріке з хлопцями забавляється, Стан з дівчиною танцює, розмовляє, а та йому геть голову закрутила. Киріке його за руку зловив:

– Пане, ти, мабуть, і цю взяти готовий. Сподобалась?

– А хоч би й так!

– Так вона нам не підходить. У тихому болоті… У неї два ребра чортових є.

Знову поступився Стан, та з того дня парубок ні про що й думати не хотів, окрім одруження! Висох весь, поки неділі дочекався.

Ось прийшли вони до третього села на танці. Повів Стан дівчину, а в неї, чортиці, бісики в очах. З першого погляду таких дівчат помічав, а що на серці у них, сам Киріке знає. А він тут як тут. Влад забилися серця Стана і незнайомки. Сатана їх звів, не інакше. Відкликав Киріке Стана вбік:

– Чи вона, пане?

– Вона, Киріке! Або з нею, або ні з ким не одружусь.

– Так вона нам саме враз, – відповів Киріке. – Хоч є і в неї одне чортове ребро, ну та витягнемо.

Стан аж не тямиться з радощів! Од дівчини не відходить, та й вона на знаки уваги охоче відповідає. Не витримав Стан, пішов у батьків руки її просити. А ті й щасливі посватати за гарного чоловіка, весілля не відкладали, забрав жених наречену з приданим додому, зажили як одна душа. І каже Стан своєму робітникові:

– Не жінка у мене, Киріке, а золото!

– Золото, не заперечую. Та не забувай, що й у неї одне ребро чортове є: якщо хочеш з нею решту життя прожити, вийняти треба.

Не минуло й року, народила дружина Станові сина. А через три місяці приїхав у гості тесть, кличе подружжя на весілля жінчиного брата. Киріке, чортеня, все зметикував і каже:

– Пане, жінка з дитиною хай їдуть, а сам пообіцяй слідом поїхати, якщо часину викроїш, а ні – то й ні.

Тесть, жінка і дитина утрьох поїхали.

На другий день весілля каже Киріке Станові:

– Пане, настав час чортове ребро у жінки твоєї дістати. Стрибай на коня і скачи на весілля. Поряд з будинком тестя твого стоїть хатка, де стара звідниця живе, майстриня свого діла – відьмі до пари. їдь до неї, удай із себе подорожнього. Золоті гори їй обіцяй, а умов її жінку твою в хатку заманити. Узнаєш ціну жіночої вірності.

– Але ж упізнають мене там, Киріке?

– Хоч прямісінько на весілля йди, а я все зробив, аби ніхто тебе на впізнав.

Тільки-но добрався чоловік до того села, прийшов до старої звідниці і зажадав привести йому того ж вечора жінку якогось Стана із сусіднього села.

Бабця аж рот відкрила:

– Чоловіче добрий, як я можу таке обкрутити? Чоловік у неї добрий, уродливий, заможний, і сама вона не з таких…

Подав Стан їй капшук з дзвінкою монетою і пообіцяв:

– Варто тобі, бабусю, стати у пригоді мені, вдячність щедрою і мовчазною буде.

– Під монастир підводиш, чоловіче добрий! Знаю, що сердечна мука з людьми зробити може… Навіть не знаю, на якій козі до цієї жінки під'їхати… Візьмуся, але за результат не ручаюся.

Залишила вона свою хату на гостя, сама ж на весілля пішла – добре, що недалеко. Кличе звідниця Станову жінку і давай її тихенько зваблювати обіцянками-цяцянками – у тієї аж голова обертом пішла.

– Бабусю, – питає, – як би нам все влаштувати?

– Діло нехитре, красуне. Іди у спальню свого дитяти, розбуди – воно і запхикає, а вщипнеш – і зовсім на крик перейде. Батечко твій суворий, негайно накаже бабці показати, тобто мені. Хапай колиску з хлоп'ям – і до мене в хату. А потім…

Так жінка і зробила: прямо до Стана в хату пішла з дитиною на руках. Ще й двері за нею не зачинилися, як давай вона теревені правити та сміхом приправляти. Чоловіка вона так і не впізнала.

Наливав Стан дружині із старою зелене вино, виймав спадкоємця з колиски і додому поспішав – так Киріке його навчив!

Киріке – назустріч:

– Що, пане, чи я лукавив?

– Ні, Киріке. Ця жінка на все здатна. Чорт з нею. Ось їй Біг, а он поріг, окаянній!

– Не поспішай, пане! Дружина у тебе рідкісна. Дочекаймось її і від чортового ребра звільнимо. Подивишся, яка жінка вийде.

Ледве хміль пройшов, як схаменулися Станова дружина і стара звідниця: ані гостя, ані дитини в хаті. Вони в плач, руки заламувати – та хіба сльозами горе здолаєш? А немовляти і слід запав.

– Ой, лишенько, – голосить баба. – Хоч у чорта тепер, як бути, питай!

Бісова баба її й напоумила.

– А скрути-но пелюшки, поклади в колиску, хату підпалимо, а як загориться, заголосимо: «Пожежа!» Поки з весілля народ збіжиться, хата завалиться. З обгорілої колиски про долю немовляти судити будуть.

– Твоя правда, бабусю.

– Правда і в тому, що мені на старості літ доведеться з хати своєї йти.

– Навіть не думай. У моєму будинку притулок знайдеш. Чоловік мій – сама доброта, на правах матері погорілицю поселимо.

Підпалили хату і давай голосити:

– Ой, лишенько! Дитятко наше в полум'ї загинуло!

Побачивши, як вони побиваються, народ, що прибіг, загудів словами розради. А назавтра пригнічений горем дід одіслав дочку свою і стару з одним з робітників до чоловіка. Вже сидячи у возі, каже молода старій:

– Бабусю, сховайся в цей мішок, поки чортів наймит наш не розрахується – сьогодні строк його служби виходить.

Приїхали додому, віз лишили у дворі, а Станова дружина кинулася наповнювати рідні стіни плачем, чоловікові про те, що сталося, розповідати. А вдома ні Стана, ні Киріке. Дотягла вона тоді з допомогою батькового робітника мішок до кухні, заховала за грубою і назад до батеччиного будинку помічника відпустила. Ледве він зник з очей, прийшов Стан.

Розказала вона йому про нещастя, як звідниця навчила. А Стан відповідає:

– Не плач, жінко, будуть у нас ще дітки. Не вини себе. Чоловік мислить, а Бог радить.

На порозі з'явився Киріке. Господиня – до нього зі своїм горем. А Киріке й каже:

– Не вір їй, пане! Тримай міцніше, виймемо з неї те ребро!

Схопив її Стан за коси, на підлогу повалив, а Киріке заходився ліві ребра перелічувати: раз, два, три! Четверте витягнув зі словами:

– Тепер, пане, дружина у тебе – справжній скарб, – сказав і побіг до сусідньої хати, щоб повернутися з немовлям на руках.

Мати так і зомліла. А Киріке прощатися надумав:

– Рівно три роки у тебе відслужив, пане. І тепер мені пора. Якщо запитає хто, скажи, що працював на тебе нечистий цілих три роки за шматок мамалиґи, яку ти залишив колись на пні в лісі, і за худу підпірку для Пекельної П'ятки.

Витягнув Киріке з-за груби мішок із старою звідницею і пощез.

І поки Стан шкодував про втраченого вірного слугу і благодійника, Киріке жив не тужив собі в пеклі у Скараоського в пошані, а стара звідниця кректала під Пекельною П'яткою.

Так спекався Стан і нечистого, і старої звідниці. З дружиною й дитиною у них лад. З того часу, якщо хто коли-не-коли починає йому нісенітниці плести, він тільки головою хитає: годі, мовляв, сон рябої кобили розказувати, не тому небилиці кажете, бо я Стан Бувалий.

Казка про порося

Жили-були дід та баба: дідові сто років стукнуло, бабі – дев'яносто, а дітей все не було, та й добра ніякого не нажили: хата вся в дірках, самі в обносках. А віднедавна й зовсім журба їх не полишала. Ніхто до них у гості не заглядав, немов старі – прокажені.

Якось баба дідові й каже:

– Завтра на світанку йди, куди ноги понесуть. І першого стрічного, буде то людина чи звір, клади в торбу і неси додому. Виховаємо його як свою дитину.

Дід, що теж мріяв про дітей, так і зробив… Йшов він ярами, поки нагледів широку калюжу, а в ній – свиню з дванадцятьма поросятами. Побачивши діда, свиня кинулася навтіки – поросята за нею, крім одного. Той, найпаршивіший, у багні загруз.

Зловив його дід, сунув бруднулю в торбу – і додому:

– Дивись, бабо, яке дитя я тобі приніс! Он який синочок чорнобривий, ясноокий, на тебе схожий! Ти б обмила його, як з немовлятами роблять, а то замурзався трохи кровиночка…

Вона і мила його, і щетину розчісувала, за кілька днів зовсім виходила. На лушпинні та висівках росло порося як на дріжджах – бабі на радість.

Зібрався якось дід у місто купити дещо. Повернувся, а баба давай його розпитувати:

– Що, старий, у місті чути?

– Хоче цар дочку свою заміж видати, по всьому світу велів оголосити: хто від свого будинку до царського палацу золотий міст перекине, коштовним камінням вимостить, з обох боків деревами обсадить з дивовижними птахами, того зятем зробить і спадкоємцем половини царства. А хто візьметься, та не справиться, – тому голову з пліч. Багатьох царевичів уже скарав. Весь народ їх оплакує!

– Одне добре, діду, що наш синок говорити не навчений і до царських наречених йому байдуже.

Так вони балакали, поки їх не перервав голосок із-за печі:

– Батечко, матінко, я міст перекину…

Баба на радощах утратила дар мови. Дід почав від нечистої сили хреститися. А порося не відстає:

– Не бійся, батечку, це я… Йди до царя і скажи, що я йому міст побудую.

Розчесав старий бороду, на ціпок свій сперся і пішов у палац. Питає цар діда:

– У якій справі, старий, прийшов?

– Ваша величносте! Син мій дізнався, що царівна на виданні, ось і послав мене перед ваші світлі очі – сказати, що він береться золотий міст побудувати.

– Як зможе, віддам за нього дочку і півцарства на додачу. А як ні, і вельможніших страчували. Веди до мене сина, якщо не роздумав.

Низенько вклонився старий цареві і поплентався по сина.

Порося, дізнавшись про царське запрошення, весело потрюхикало за дідом. Скаче, хрюкає, землю риє, як звичайна свиня.

Велить цар цих двох сватів упускати. Старий при вході кланяється, у дверях мнеться. А порося по килимах забігало, захрюкало, палац по периметру обнюхало.

Не на жарт розгнівався цар:

– Та ти, діду, геть здурів? Хто тебе напоумив свинарник у царських покоях влаштовувати?

– Не вели карати, государю, вели слово мовити! Це порося і є синок мій.

– Так це він мені міст спорудить?

– На те сподіваємось, ваша величносте.

– Забирай свого кабана і марш звідси! А якщо до завтрашнього ранку не буде мосту, не буде у тебе голови.

Удома розповів дід бабі про все, засперечалися чоловік з жінкою, аж під ранок їх сон зморив. Порося тоді віконце копитцем вибило, дмухнуло – і ніби два вогняні клубки потяглися від хатки до білокам'яних царських палат. Диво-міст з усім, що при ньому належить, виник немов з повітря. Хатка дідова стала палацом, та розкішнішим за царський. Прокинулися дід з бабою – а вони виряджені в пурпур, усе золото світу – в їхній скарбниці. А порося знай собі бавиться, на перських килимах качається.

Все царство облетіла чутка про велике диво. На царській раді ухвалили царівну за дідового сина віддати, правда, весілля не грали – що за вінчання з поросям?

Але царська дочка зі своєю долею змирилася і почала господарювати в новому палаці.

Вдень порося як і раніше по палацу скакало, а вночі свинячу шкіру з себе знімало, обертаючись на красеня царевича. Ніби й звикла до нього молода, а через два тижні відвідала батьків і виклала перед ними все як на духу. Мати візьми та й навчи її:

– Як твій чоловік засне, кинь його свинячу шкіру у вогонь, так ти її й збудешся!

Як тільки повернулася вона додому, наказала камін розпалити. Затріщала в полум'ї щетина, згорнулася кинута у вогонь свиняча шкура. Запах пішов по всьому будинку, і молодий прокинувся, із жахом підхопився. Кинувся до каміна, заплакав:

– Дурна жінко! Що ти наробила?! Якщо хто навчив тебе, зробив ведмежу послугу; якщо в твоїй голові такий план зародився, мало в ній розуму!

Раптом залізний обруч стягнув стан цариці, а чоловік усе говорив:

– Лише коли я доторкнуся до твого стану правою рукою, спаде цей обруч і ти зможеш народити немовля, бо через дурість свою нашкодила ти і нещасним батькам моїм, і мені, і собі. Якщо я коли-небудь знадоблюся, знай, що ім'я моє Фет-Фрумос, а знайти мене можна в Ладан-монастирі.

З цими словами Фет-Фрумос пощез з очей, а разом з ним і диво-міст, і палац, у якому старі з невісткою серед усього золота світу жили. Дід з бабою поплакали і невістку на всі чотири сторони відпустили, адже тепер їм її не прогодувати.

І пішла вона білим світом блукати, чоловіка свого шукати. Довго-довго вона йшла, перш ніж дісталася до самотньої хатки, порослої мохом, і постукала в хвіртку.

– Хто? – відгукнувся старечий голос.

– Відчиніть подорожній без даху над головою.

– Коли з добром ти, заходь, а ні – йди собі, он у мого собаки зуби сталеві, не встережешся!

– З добром, бабусю!

Відчинила стара хвіртку:

– Як ти сюди втрапила, жінко? Сюди і жар-птиці не залетіти, не те що людині дійти.

– Гріхи свої спокутую, бабусю. Паломниця я до Ладан-монастиря, а де він, і знати не знаю.

– Щасливий твій бог, якщо втрапила прямо до мене. Я – свята Середа, може, чула?

Кликнула свята Середа клич, і відразу збіглися звірі з усіх її володінь. Заходилася свята Середа розпитувати їх про Ладан-монастир, але всі в один голос відповідали, що навіть вони про це нічого не знають. Засмутилася свята Середа, та нічого не вдієш. Дала вона подорожній просфору і трохи вина на дорогу, а також золоту прядку-самопрядку (у біді, мовляв, стане у пригоді) і послала бідолаху до своєї старшої сестри святої П'ятниці.

Цілий рік ішла вона непрохідними місцями, поки дісталася до святої П'ятниці. У неї повторилося те саме, що й у святої Середи, – тільки, крім просфори і вина на дорогу, дала їй свята П'ятниця золоте мотовило, яке само пряжу намотувало, а потім направила свята П'ятниця царівну до своєї старшої сестри, святої Думініке. Того ж дня мандрівниця пішла далі місцями ще дикішими й безлюднішими, ніж раніше. Так, будучи не в змозі третій рік розродитися, насилу добралася вона до святої Думініке. Свята була не менш гостинна, ніж її сестри. Приголубила бідолаху, кликнула клич, і враз збіглися всі істоти – підводні, наземні і небесні, але й вони не знали, де Ладан-монастир стоїть, як раптом, невідомо звідки, кривоногий жайворонок пришкандибав і прямо до святої Думініке. Запитує його свята:

– Може, ти, жайворонку, чув, де Ладан-монастир стоїть?

– Як не чути, паніматко?! Я туди ваблений серцем літав, коли ногу зламав.

– Якщо так, негайно достав цю жінку в Ладан-монастир і навчи, як їй далі бути.

– Хай буде воля твоя, паніматко, хоч і нелегкий шлях.

Дала тоді свята бідолашній подорожній просфору і трохи вина в дорогу, а ще золотий таріль, золоту, усипану самоцвітами квочку із золотими ж курчатами. Довірила турботи про царівну жайворонку, і той, шкутильгаючи, відразу вирушив у дорогу. Коли нещасна падала з ніг від утоми, садовив її жайворонок на свої крильця, і вони летіли повітрям. Цілий рік провели вони в мандрах, подолали безбережні моря і нескінченні країни, пробиралися крізь непролазні ліси і смертельні пустелі, населені драконами, отруйними гадами, василісками, чий погляд обертав на камінь, не кажучи вже про гідр із двома дюжинами голів та інших страховиськ, що підстерігали на кожному кроці.

Врешті-решт опинилися вони в іншому світі, світі райського блаженства!

– Ось і Ладан-монастир, – пояснив жайворонок. – Тут живе Фет-Фрумос, якого ти шукала всі ці роки.

Царівна ледве не осліпла від розкоші навколо, а коли зрозуміла, що перед нею диво-міст і той палац, у якому тривало її недовге щастя з Фет-Фрумосом, вона мало не заплакала з радощів.

– Рано радієш. Тут на тебе чекають нові випробування, – опустив її з небес на землю жайворонок і показав колодязь, до якого наказав приходити три дні підряд, розповів, кого вона зустріне і як треба відповідати, як використати прядку, мотовило, таріль і золоту квочку з курчатами.

Попрощавшись зі своєю підопічною, він поспішив полетіти назад, щоб зберегти від каліцтва свою другу ніжку. А втомлена подорожня попленталася до колодязя.

Там вона взяла прядку і дала відпочинок ногам. Через якийсь час прийшла по воду служниця. Угледівши незнайомку з чарівною прядкою, що без сторонньої допомоги золоту пряжу тоншу за волос пряде, кинулася до господині доповідати.

А господинею тут була ключниця Фет-Фрумоса – відьма. Як дізналася вона про чарівну прядку, відразу послала служницю, щоб та привела подорожню. Тільки та прийшла в палац, як відьма перейшла до діла:

– Я чула, у тебе є золота прядка, що сама пряде. Продай мені її, назви свою ціну.

– Дозволь мені провести ніч в опочивальні царя.

– По руках! Віддай прядку і чекай тут до вечора – цар якраз з полювання повернеться.

Відала подорожня прядку і чекає. А відьма такого зілля царю в молоко підлила, що заснув він непробудним сном. Кличе тоді відьма подорожню до його опочивальні:

– Влаштовуйся, а вдосвіта я прийду по тебе.

Відьма перейшла на шепіт – боялася, щоб не почув її із сусідньої кімнати слуга царя, його одвічний супутник на полюванні.

Не встигла відьма піти, як упала бідолашна подорожня на коліна перед сплячим чоловіком:

– Фет-Фрумосе! Простягни тільки руку, доторкнися до мого стану, щоб розсипався зачарований обруч, щоб прийшла на світ твоя дитина!

Так промучилась нещасна всю ніч, а цар ніби нічого не чує. Вдосвіта прийшла відьма і прогнала бідолаху. Сіла та знову біля колодязя, сльози ковтає, мотовило дістає. Знову служниця прийшла по воду, а пішла із звісткою про нове диво. Негайно повернула жадібна відьма служницю до колодязя, знову виманила у царівни її скарб, щоб на ранок прогнати геть. Тієї ночі голосіння царевої дружини почув вірний царський слуга і задумав обдурити підступну відьму. Ледве цар схопився з ліжка й обидва вони поїхали на полювання, слуга розповів йому про події двох останніх ночей… Серце цареве забилось удвічі швидше, по щоках його покотилися сльози, а тим часом його нещасна дружина знову чергувала біля колодязя, адже в неї ще залишалася золота квочка з курчатами поряд на тарелі! Служниця цього разу про воду геть забула – відразу до господині кинулася:

– Господине! У тієї жінки є таріль і квочка з курчатами – все із золота, краси несказанної.

Незабаром заволоділа відьма останнім царівниним скарбом.

Коли цар повернувся з полювання і йому подали молока, він непомітно вилив його і прикинувся, що міцно спить

А відьма, цілковито покладаючись на своє зілля, сама привела подорожню в царську спальню. Знову ридала нещасна біля царського ложа:

– Фет-Фрумосе! Зглянься на дві безневинні душі, що ось уже чотири роки відбувають страшну кару. Простягни свою праву руку, обійми мене, щоб розсипався залізний обруч і прийшла на світ твоя дитина. Я не можу більше терпіти!

Не встигла вона це сказати, як Фет-Фрумос торкнувся її стану. Із дзвоном розлетівся обруч, і вона народила немовля.

Розповіла вона чоловікові, що довелося пережити їй з часу їх останньої зустрічі.

Цар не став чекати до ранку, негайно наказав відьму до себе привести з усіма скарбами, що по праву належали його дружині.

Хто б міг упізнати відьму в тій свині, яка з поросятами в калюжі валялася і від якої Фет-Фрумос своєму названому батькові дістався! Це вона обернула Фет-Фрумоса, свого господаря, на паршиве порося, щоб одружити його з однією з одинадцятьох своїх дочок, з якими тоді з калюжі вискочила. За що й скарав її Фет-Фрумос страшною карою. А слугу свого вірного щедро обдарували цар з царицею і при собі тримали до його смерті.

А що не відгуляв Фет-Фрумос весілля свого часу, то тепер таке весілля і такі хрестини справив, яких раніше не знали. Були тут і батьки молодої цариці, і дід з бабою, що його виховали, знову в пурпурі, на чолі столу. Три дні і три ночі бенкетували, а може, ще й досі бенкетують.

К азка про Білого Арапа

У тридев'ятому царстві, у тридесятому королівстві жив король із трьома синами, а на іншому краї землі – його брат Зелен-цар із трьома доньками. Брати-царі не бачилися вже дуже давно, а діти їхні взагалі не були знайомі.

І відчув Зелен-цар, що недовго йому на цьому світі жити лишилося, та й написав братові листа з проханням негайно прислати того з племінників, хто б гідний був його на троні змінити.

Покликав король до себе синів:

– Кому з вас до снаги правити королівством Зелен-царя?

Виступив наперед старший син:

– Мені, старшому.

– Гаразд, сину. Якщо готовий поручитися, що поїздка твоя завершиться щасливо, лаштуйся в дорогу – візьми з табуна будь-якого жеребця, з казни – скільки треба золота, озбройся, причепурись гаразд та й помагай-бі! – сказав король, а сам, вирядивши первістка, обгорнувся ведмедячою шкурою, схопився на коня, випередив сина коротшою дорогою та й зачаївся під мостом.

Ось мчить королевич на своєму баскому коні, а з-під мосту на нього ведмідь суне. Жеребець як хвицне, королевич заледве в сідлі утримався та собі на сором змушений був коня назад повернути. А король його вже вдома чекає, з ведмедячої шкури роздягтись:

– Забув щось удома, сину? Вертатися – поганий знак.

– Нічого я не забув, батьку, та біля мосту вискочив був мені назустріч страшний ведмідь, налякав мене мало не на смерть. Насилу вирвався я з його лапищ, хай тепер хтось інший попитає свого щастя-долі.

От зібрався тоді в дорогу середній син, але й той не дійшов до ладу з «ведмедем», видно, що й середущого кінь підвів. Узяв на кпини король старших синів.

А молодший королевич почервонів, побіг до саду, щоб там на самоті й про свою майбутню спробу подумати, та й зустрів у саду горбату стару бабу. Пожалів її королевич, подав старенькій милостиню.

– Нехай Бог дає тобі вік довгий! – роздякувалася перед ним баба. – Будеш ти царем таким же могутнім, яким був добрим до мене. Я навчу тебе, як цього досягти. Ходи лишень до батька свого і попроси у нього ту зброю і одежу, що він замолоду носив, а ще коня, на якому він їздив, коли парубком був. Одяг той, правду кажучи, – так, дрантя саме, та й зброя давно заіржавіла. А той кінь, якого я для тебе нагледіла, як поставиш ти посеред табуна тацю із жаринами, прийде ними похрумкати. Тож кінь той і порятує тебе завше, зарадить лихові, що сипатиметься на тебе, мов з мішка.

Як почав був молодший син у дорогу ладнатися, то й про коня старого королю заїкнувся. А той брови насупив:

– Коні так довго не живуть, – сказав невдоволено.

– Батьку, ти тільки пообіцяй мені того коня, а вже я сам його дістану хоч з-під землі.

От знайшов королевич на горищі припалі порохом вуздечку, сідло, обтрусив, повибивав міль з одежі, що аж зотліла, іржу з меча-булави зчистив. А далі насипав на тацю гарячого жару та й виставив перед батьківським табуном, який враз розступився, пропускаючи до жаровні ледь живу шкапину, таку худу, аж ребра в неї світяться.

Поки королевич розмірковував, чи варто йому ганьбитися, сідаючи верхи на цього охочого до жарин драбиняку, той сухоребрий ударив копитом і перекинувся на такого скакуна, що аж очі в себе вбирав, та й проказує людським голосом:

– Сідай на мене, пане, та міцніш тримайся!

Понад хмари мчали навзаводи з вітром королевич і його прудкий кінь, допоки той знову став сухим драбинякою: дарма, мовляв, що на масть непоказний, аби бігав швидко.

Тож приїхав королевич до батька на тій препоганій шкапині – знайшов, каже, батьку, твого старого коня. Запасся парубок водою, прийняв від короля царську грамоту та й поїхав тим самим шляхом, що й старші брати. їхав, їхав, поки стемніло, коли раптом з-під мосту на нього ведмідь так і накинувся. Кінь посунув на того ведмедя, а королевич підняв булаву, щоб уразити ворога, раптом чує – знайомий голос:

– Не бий, сину, це я!

А тоді обіймає король молодшого сина та все приказує:

– Доброго товариша ти собі вибрав, з таким і царем стати саме в час. Але пораджу тобі таке: остерігайся рудого, а від безбородого та лисого втікай не оглядаючись. Слухай коня, тільки він мене замолоду й рятував. А від мене прийми цю ведмедячу шкуру – дивись, стане у пригоді.

Поїхав далі королевич своєю дорогою. Місяць та ще півмісяця вела їх та дорога до таємничого лісу, а далі бачить королевич – виходить з нього лисий і безбородий чоловік:

– Добридень, хлопче-молодче! Візьми мене до себе в службу – я тутешні місця як свої п'ять пальців знаю.

Хитає наш вершник заперечливо головою на ті його слова, та й їде собі. Та не дуже й далеко встиг королевич од'їхати, а той-таки лисун, в іншу одежу перебраний, знов тут як уродився:

– Ну ж бо, відважний лицарю, не скупися, найми мене до послуги – на небезпечній дорозі всіляка поміч дорожча за багатство!

– Ет! Я й сам собі помічник непоганий, – сказав король, погладжуючи булаву.

І далі поскакав, змагаючися з вітром, та тільки скоро геть заблукав і вже, правду кажучи, радий був би хоча б і «третьому» лисому, а той, щоправда, цього разу багато вбраний і верхи на доброму коні, певна річ, не забарився:

– Ти, брате, мабуть, заїжджий, коли поїхав цією дорогою! Зразу видно, що ти чужоземець, звідки тобі відати тутешні місця? А там, знаєш, десь прірва глибока на шляху трапиться, а чи бугай лютий в ущелині причаївся, чатує… Щось таки погубить тебе неодмінно. Вертай назад або бери мене собі в поміч.

Побачивши, що на це немає ради, змушений був королевич їхати далі разом із тим стрічним. Довго вони скакали, доки знеможений спрагою лисий попутник попросив пити. Подав йому королевич свою баклагу з водою, а той повернувсь та й упустив її на землю. Розгнівався королевич:

– Ти що, дурню лисий, робиш? Де тут тепер води знайдемо?

– Вгамуй свій гнів, пане. Твоя вода несвіжа була, а ми вже скоро до криниці доїдемо, а в ній вода чистісінька, мов сльоза немовляти.

Так і сталося, як лисун сказав, та ще й порадив королевичу в тій криниці відсвіжитися. А криниця, певна річ, та й мала накривку. Отак і втрапив королевич у пастку. А лихий попутник його, сидячи верхи на закритій накривці, зловтішається з того:

– Ось я тебе й спіймав, не дарма ти мене стерігся! Ну ж бо, зізнавайся тепер, хто ти такий, куди їдеш, бо згною тебе тут.

Розповів йому все королевич щиросердно, а далі звелів той негідник парубкові з ним місцями помінятися та ще й заприсягтися у вірності й нікому про те не розповідати. Одібрав лисун королівську грамоту, зброю королевича собі привласнив, а далі каже йому:

– Відтепер ти Білий Арап, мій слуга!

Сіли вони на коней – кожен на свого – і разом до Зелен-царя поїхали: попереду лисий «пан», позаду його «слуга».

Як приїхали, лисун зараз же до палацу Зелен-царя прийшов, грамоту подав – за нею дядько визнав у ньому племінника, зустрів його, мов дорогого гостя. А Білого Арапа пан на стайню одіслав, стусанами підганяючи.

За обідньою трапезою Зелен-цар пригостив «племінника» дивним салатом, розповівши, що такий росте лише у ведмежому саду, з якого ніхто, крім його лісника, ще живим не повернувся.

Послухав лисий лиходій, а далі й зметикував, що добре було б Білого Арапа позбутися. Каже цареві:

– Не я буду, коли мій слуга не нарве цього салату!

А далі, не слухаючи заперечень, покликав до себе Білого Арапа і наказав:

– Ану ходи зараз же до ведмежого саду і без такого ось салату не повертайся.

Засмутився Білий Арап, почимчикував до стайні, обійняв свого вірного коня й усе йому розповів.

– Ет, пане, – каже кінь, – замість горювати, схоплюйся скоріше та звірся на мене – я сам виберу, куди їхати.

Сказав кінь і полетів вихором до казкового острова посеред моря, а там спинився біля одинокої хатини, порослої мохом.

На порозі хати вже чекала на Білого Арапа жінка, у якій він ураз упізнав ту бабу, що їй колись милостиню дав, а вона тоді допомогла йому вибрати коня. А була це сама свята Думініка. Вона вже знала, яке лихо привело до неї королевича.

Влила вона сонного зілля в колодязь, що у ведмежому саду стояв, і заснув страшний звір сном невинного ягняти, а свята Думініка покликала Білого Арапа і наказала йому:

– Ну ж бо, вдягни тепер ту ведмедячу шкуру, що її тобі батько дав, і йди по салат. Не бійся звіра, він спокійний, а коли нападатиме – кинь йому ведмедячу шкуру і чимдуж утікай сюди до мене.

Послухав її Білий Арап, зробив усе так, як стара казала: заліз у сад і стільки того салату нарвав, що заледве підняти міг, а тут, як на ту причину, прокинувся ведмідь та й двигнув за королевичем, на п'яти йому вже наступає. Скинув тоді Білий Арап із себе ведмедячу шкуру та тільки його й бачили.

Повернувся він до двору Зелен-царя, оддав лисому салат.

Цар із доньками тільки руками розвели, зчудовані, та в Зелен-царя було ще чимало дивинок різних, серед яких – самоцвіти казкові. А дістати їх можна було в оленячому лісі. Звір їх стеріг: сам весь камінням коштовним цяцькований, а в лобі самоцвіт такий, що мов зоря сяє. Не придумали ще зброї такої, щоб здолати його.

Зараз покликав до себе лисань Білого Арапа:

– Рушай-но тепер до оленячого лісу, та без оленячої шкури з головою і коштовностями, які звір на собі гордо носить, не повертайся!

І вдруге Білий Арап пішов зі своїм лихом до коня, а той його знову так само до святої Думініки повіз. А далі нічого й казати: так само допомогла вона добути Арапові і оленячу шкуру, і оленячі самоцвіти. Бодай не казати й того, що за цей подвиг пан свого вірного слугу нічим не вшанував. Тільки й милості виклопотали для Білого Арапа доньки Зелен-царя – на тому бенкеті прислужувати, що правитель влаштував на честь свого «племінника».

Саме у розпалі бенкету у вікно раптом забилася крильми чарівна птаха і жіночим голосом скричала:

– їжте, гуляйте, а про доньку Рудого царя і гадки не майте!

І враз усі за столом почали перемовлятися. Хтось говорив, що донька Рудого царя – безжальна войовниця, хтось – що вона зла чаклунка. Лисий же вирішив дізнатися, яка вона насправді, і звелів Білому Арапові не кого-небудь, а саме цю дівчину йому здобути.

Сумно поплентався Білий Арап до свого вірного коника і говорить йому:

– Мало я від лисуна натерпівся, а тепер мушу з рудим упоратися.

Добре, що кінь його вірний добре дорогу до Рудого царя знав, і шлях той неблизький був.

Доскакав Білий Арап до містка через річку, а назустріч йому – мурашине весілля. Пожалів королевич мурах, уплав річку переплив. А за доброту його дала Білому Арапові мурашина королева своє крильце.

– Як спалиш його, – сказала, – весь наш мурашиний народ на допомогу тобі прийде.

Їде далі королевич і бачить: дикий рій неприкаяний гуде, кидається на всі боки. Пожалів він бджіл, змайстрував їм вулик, а бджолина цариця теж віддячила королевичу, сказала йому:

– Білий Арапе, візьми це крило. Якщо я тобі знадоблюся, підпали його – я зараз же стану на допомогу.

А на узліссі побачив Білий Арап справжнє чудо-диво: сидить біля багаття здоровенний велетень, дві дюжини стосів дров горить, а він застудженим голосом хрипить, що мерзне, мовляв, а разом з ними сама матінка земля дрижить. Якби не затамовував той велет дух, так увесь ліс би наскрізь і промерз. Поміркував Білий Арап та й вирішив узяти того велета, що його Холодом звали, з собою.

А далі чекала на Білого Арапа інша дивина: велетень, яких світ не бачив, жадібно пожирав борозни землі за двома дюжинами плугів та все просив їсти. Подумав Білий Арап та взяв і цього – Голода – з собою.

Уже майже дійшли були подорожні до своєї мети, аж раптом побачили великаницю, яка вже випила до дна дві дюжини озер та ще й річку на додачу, а все не могла напитися і далі просила води. Подумав Білий Арап та й узяв із собою й ту великаницю – Спрагу.

Ще не пройшли мандрівники й милі, а вже бачать – нова чудасія: не людина, а циклоп – око одне, та велике, завбільшки з решето. Розплющить його той дивак – геть сліпий стає, заплющить – удень і вночі, на землі і під землею нічого від нього не сховається. Подумав Білий Арап та й узяв Око (а того дивака Оком звали) з собою.

От ідуть вони далі, вже вп'ятьох, та, мабуть, судилося їм зустріти ще й шостого: бачать вони, йде дорогою чудисько, на птахів полює. Лук при собі має, а сам такий страшний та здоровенний, що коли б захотів, то розпластався так, що всю землю обхопив би своїми ручищами, а коли б їх угору простяг – до зірок дотягнувся б. А коли, бува, стрілою не поцілить у здобич свою, то на льоту птахів ковтає. Подумав Білий Арап та й узяв із собою й цього почвару, якого хтозна як і звати було.

От став Білий Арап з усією своєю дивним почтом перед Рудим царем і зразу ж до суті справи перейшов – доньки його зажадав. Рудий цар замість відповіді нічліг їм запропонував, мовляв, відпочиньте з дороги. Та не де-небудь, а в теремі. А терем той був із розпеченої міді. От тільки гості дорогі поріг терема не поспішали переступати, пустили туди першим Холода, який так дунув, що враз стало в світлиці прохолодно. Тож і переночували собі.

А на ранок Білий Арап пішов Рудому цареві кланятися:

– Ваша високосте! Його величність племінник могутнього Зелен-ца-ря, вже, мабуть, чекає не дочекається мене з вашою донькою.

– Так має бути, лицарю, – ніби погодився цар. – Та для почину випийте і закусіть смачненько.

От попритягали їм дюжину возів із хлібом, дюжину відгодованих корів на рожнах та ще дюжину бочок горілочки лепської. Нема чого дивуватися, що Голоду того харчу стало на зубок, а Спразі питва – на один ковток.

І знову Білий Арап нагадав цареві, для чого приїхав до нього так здалека. І загадав йому Рудий цар до ранку перебрати мірку маку, змішаного з піском. Хтозна, чи скінчилися б щасливо пригоди Білого Арапа, якби він вчасно не згадав про мурашине крильце, яке зараз же й підпалив. А працьовиті мурашки і мак із піску вибрали, і Рудого царя, поки той спав, геть покусали.

Як дізнався цар, що завдання його виконане, тяжко замислився про те, як йому тепер непроханих гостей позбутися.

А Білий Арап уперто від свого не відступає: оддавай, каже, доньку та й по всьому.

– Е, лицарю, – заскрипів зубами Рудий цар, – спершу ти мені прислужися. Тож як піде моя донька опочивати, охороняй її сон. І якщо вранці вона в своєму ліжку прокинеться, тоді, мабуть, і забирай її, а ні – заплатиш головою своєю.

От лягла царівна увечері спати, Білий Арап під її дверима вартує, а друзі його аж до воріт на чатах поставали, вишикувалися.

Як вибив годинник дванадцяту, враз перекинулася царівна пташкою та й пурх! – вилетіла зі спальні. І п'ять дозорців не помітили її, як вона птахою повз них пролітала, і тільки Око (аякже, він-бо і вночі бачить!) – розгледів і зараз покликав того, кого хтозна як і звати, та й мовить йому:

– А вже ж царська донька нас у дурні пошила. І тільки нам з тобою під силу її повернути. Ходімо зі мною, я покажу, де вона сховалася, а далі все від тебе залежатиме.

Годі й казати про те, що вони таки з царівною повернулися.

Знайшовши свою доньку другого ранку у спальні, цар неабияк розгнівився, а Білий Арап і далі долю вивіряє: без царівни, мовляв, не поїдемо звідси.

– Ось що, лицарю, – суворо сказав цар, – маю ще нерідну доньку, як дві краплі води схожі вони одна на одну. Як упізнаєш серед них рідну, її й віддам.

От пішли царівни вбиратися в однакові шати, а Білий Арап тим часом згадав про бджолине крильце, підпалив його та й покликав до себе бджолину царицю.

– Не клопочися цим, Білий Арапе, – заспокоїла його бджолина цариця, дізнавшись про його скруту. – Зі мною ти впізнаєш її серед тисячі: та красуня, що від мене хусточкою відмахнеться, і буде рідна донька Рудого царя.

Рушив Білий Арап із бджолою на плечі до світлиці, де його вже чекали цар із доньками, та й ну до красунь придивлятися. А бджолина цариця тільки те й знає, що кружляє біля лиця царівни – та й відмахнулася хусточкою. А Білий Арап і підвів її до царя:

– Ось цю дівчину я з собою забираю.

Нічого не вдіє далі Рудий цар, каже:

– Не вдалося їй тебе з товаришами погубити – тобі нею й володіти.

Поклонився Білий Арап цареві та й ну царівну квапити:

– Збирайся хутчіш, голубонько, бо племінник Зелен-царя, а мій пан почне дорікати мені, що мене тільки по смерть посилати можна.

– Скорий поспіх – людям посміх, – відказала йому царська донька. – Перш ніж я покину отчий дім, відрядімо твого коня і мою голубку на край світу за трьома гілками солодкої яблуні та живою і мертвою водою. І якщо моя голубка швидше повернеться, то ти і думати не смій, щоб я з тобою їхала. А якщо твій кінь – сама хоч на край світу за тобою піду.

Погналися кінь з голубкою наввипередки. Голубка першою досягла краю світу – на те вона й легша була, прудкіша. А як схопила три гілки солодкої яблуні, зачерпнула води живої й мертвої, заступив їй кінь дорогу. Та хоч як улещав, умовляв голубку, все марно. Голубка рішуче відмовилася оддати свої здобутки – мусив кінь їх силою відняти.

Отже привіз кінь першим три гілки солодкої яблуні та чарівної води. То царівна й скорилася покірливо своїй долі, схопилася на коня, так само чарівного, і приєдналася до Білого Арапа з його дивною свитою, яка, до речі мовити, скоро покинула їх удвох.

І так ті парубок з дівчиною за довгу дорогу одне до одного приросли, що передумав Білий Арап лисому лиходію таку красуню оддавати. Царівні Білий Арап теж припав до серця. Хай що буде, а вони їдуть далі своїм шляхом.

Зустрічати Білого Арапа з царівною вийшов Зелен-цар, а з ним і доньки його, «племінник», і царський дворовий люд. Як побачив лисун, яка в Рудого царя донька красуня, зараз кинувся допомагати їй коня розсідлувати. Та царівна відганяє того геть од себе:

– Не наближайся, – каже йому, – мерзотнику! Не для тебе я сюди приїхала, а для Білого Арапа, адже він і є справжній племінник Зелен-царя.

Усі, хто був поруч, присутні так і завмерли, а самозванець, з якого царівна машкару зірвала, кинувся на Білого Арапа й відрубав йому голову батьковим мечем, гукаючи:

– Ось маєш, кривоприсяжнику!

Заіржав тоді несамовито кінь Білого Арапа, накинувся на самозванця і аж тоді заспокоївся, як підняв його високо-високо та гепнув ним об землю з-понад хмар.

А доки всі метушилися, донька Рудого царя хутко приклала Білому Арапові голову до тіла, трьома гілками солодкої яблуні обплела, скропила спершу мертвою водою, потім живою, і ожив її королевич. Протер він очі й мовив до царівни:

– Як же міцно я спав!

– І не прокинувся б ти ніколи, Білий Арапе, якби не я, – сказала донька Рудого царя, цілуючи його і повертаючи королевичу старий батьківський меч.

А Зелен-цар зараз же закоханих благословив і своїм королівством правити призначив. На їхньому весіллі гуляли бідні й багаті, бджолина цариця і мурашиний народ – словом, усі. А може, і досі гуляють.

Деніле Препеляк

Жили в одному селі рідні брати, обидва були одружені. Старший був працьовитий, бережливий і заможний, що не зробить – усе до ладу, от тільки дітьми Бог обділив. А молодший брат був нещасливий бідняк, ледачий, зате дітлахів – семеро по лавках. А ось жінка у бідняка була працелюбна і добра, а в багатого – скупа і злішої не знайти.

Тільки й водилося у бідного брата, що пара волів – хоч і гладких, та все ж таки без плуга-борони, воза-саней яка з них користь? Щоразу, коли була в них потреба, просив у інших, частіше – у брата, в якого всього було вдосталь. А того потім жінка шпиняла.

– Рідня ріднею, – любила повторювати вона, – а копійка любить, щоб її рахували.

– Не скупися, жінко. Окрім мене, братові допомогти нікому.

Так би й далі велося, якби не віз. Через кожні два дні Деніле по воза приходить: то дрова привезти треба, то борошно, то сіно…

– Послухай, брате, – сказав нарешті старший молодшому. – У тебе ж є воли, чому воза не купиш? Мого вже геть поламав, нічого вже позичати.

– Твоя правда, – погодився молодший, – та де ж гроші взяти?

– Бери волів – вони у тебе рослі і гарні – і йди на ярмарок. Продаси цих – інших візьмеш, які дешевші. А на різницю воза купиш, господарство заведеш собі.

– Слушна порада!

Поспішив додому, вивів волів на налигачі та й пішов на ярмарок. Піднімається на похилий пагорб, а назустріч йому чоловік, поперед себе нового воза котить, щойно на ярмарку купив.

– Почекай, добрий чоловіче, – звернувся до нього Деніле. – Притримай свого воза, на одне слово підійди.

– Я почекав би, та він не стоїть. А що?

– Віз у тебе нібито сам їде?

– Хіба сам не бачиш?

– Пропоную обмін: ти мені воза, я тобі волів, намучився вже з ними: то сіна їм треба, то загороду давай, то від вовків бережи… Вже якось приловчуся воза штовхати, якщо він і сам їде.

– Я дивлюся, ти не такий простий, як здаєшся… – сказав господар воза. – Тобі поталанило, що я сьогодні зговірливий – по руках: тобі – віз, мені – воли!

Узяв Деніле воза, під гору додому йде.

– Зовсім сказився віз! Як накладу мішків з борошном чи сіном, щоб так само котився!

А віз знай собі мчить уперед, немов обігнати його хоче.

Але за спуском пішов підйом. Спинився віз – і ні з місця.

– Погана була ідея з возом!

Насилу зсунув він воза вбік, закріпив на місці, сів на дишло і міркує:

«Ну й ну! Якби я був Деніле Препеляк, волів би занапастив, а якби не був, воза б знайшов. Препеляк я чи ні?…»

Бачить – перехожий жене кози.

– Гей, друже, – каже Деніле. – Чи не поміняєш козу на воза?

– Навіть не знаю… Коза у мене дійна, спокійна…

– Що слова на вітер кидати? Забирай воза, віддавай козу!

Хіба посперечаєшся? Віддав козу, узяв воза. Потім попутного воза дочекався, прив'язав до нього свого… Постояв Деніле з відкритим ротом і повів козу на ярмарок. А худобина на всі боки рветься, скоро зовсім набридла.

Йде він далі з козою, а назустріч чоловік з базару повертається – гуску під пахвою несе.

– Здоров був, добрий чоловіче! – каже Деніле.

– І тобі не хворіти!

– А давай мінятися? Бери у мене козу, а мені віддай гуску.

Поторгувалися трохи, і Препеляк забрав гуску. Приходить на ярмарок, а птах як заґелґоче на все горло: га-га-га-га!!!

– Ну й ну! Чорта здихався, з його батечком зв'язався! Так і оглухнути недовго!

Навпроти чоловік гаманці продавав. Обміняв Деніле гуску на гаманець, що на довгих ремінцях на шиї носять, повертів його в руках і каже:

– Дурна макітра, що ж я накоїв! Була пара – не воли, а чудо, залишився з порожнім капшуком! Немов лихий мене поплутав, а я ж не вперше на ярмарку.

Добрався Деніле до рідного села – і до брата:

– Здорово, брате!

– Заходь, Деніле! Скільки ж ти на ярмарку пропадав?

– Поспішив туди людям на сміх.

– Що за новини з міста несеш?

– Та нещасні воли мої пропали, ніби їх і не було.

– Невже звір напав чи обікрали тебе?

– Та власною рукою віддав, брате.

Розповів Деніле братові про всі свої міни.

– Що не кажи, братику, рідкісний ти простак!

– Згоден, брате, але тепер я набрався уму-розуму. Візьми собі гаманець, мені він не потрібний. Але ради Бога позич мені востаннє воза з волами: дров з лісу привезти, а то у жінки з дітьми вогонь розвести нічим…

– Тьху! – урвав його брат, не дослухавши. – Бери воза, але це востаннє.

Деніле тільки того і треба. У лісі вибрав дерево товстіше, навіть волів розпрягати не став, відразу рубати заходився, щоб стовбур точнісінько у воза впав. У цьому весь Деніле Препеляк! Тільки не розрахував трохи – важкий стовбур, падаючи, воза на дрізки розтрощив і волів занапастив.

– Ось тепер брата підвів! Як бути? Може, попрошу у брата кобилу?…

– Що за чоловік, – не сподобалася ця ідея старшому братові, – видать, у монастирі тобі місце, а не серед людей, як ти всім набрид, до чого жінку й дітей довів. Забирайся!

Вийшов Деніле з «гостинного» будинку свого брата, осідлав кобилу – тільки його і бачили! Та коли проїздив мимо озера, дійшли до нього слова братові про чернецтво.

– Ось побудую я тут монастир краси невимовної, на весь світ прославлюся, – вирішив він.

Почав з хреста: змайстрував і в землю уткнув – місце освятити. А сам у ліс якнайдалі подався, стовбури для стовпа, основи, балки та палі підібрати. Випірнув з озера чорт – і до нього:

– Ти що це тут зводити надумав?

– Хіба не бачиш?

– Стривай! Озеро, ліс і ця місцина – все наше.

– Ага, і качки ваші на воді. Що ще собі привласните, іроди рогаті? Ось я вам покажу!

Чорт під воду пішов, самому Скараоському про все доповів. Страх пойняв чортів, порадилися вони, і відправив начальник їхній Скараоський до відлюдника Деніле гінця рогатого з повним бурдюком золота.

– Візьми гроші! – пропонує парламентер Препеляку. – І щоб ноги твоєї тут не було.

– Пощастило вам, нехристі, що золото цінніше за віру, а то б вам не минути лиха!

А в озері тим часом Скараоський біснується: ціле багатство віддав, це ж скільки душ купити можна було…

Поки Деніле міркував, як гроші додому доправити, перед ним новий чорт вигулькнув:

– Гей, старий! Роздумав мій пан: спочатку позмагаймося трошки, а там уже золото візьмеш.

– Як же будемо змагатися?

– А так: хто з нас через плече кобилу твою перекине і тричі навколо озера пробіжиться без привалу, без відпочинку, того й гроші.

Сказав, кобилу підхопив, миттю три кола зробив. У Препеляка аж щелепа одвисла, але він швидко оговтався:

– Велика сила в тобі. Ти кобилу через плече перекинув, а я її між ніг утримаю. – Стрибнув у сідло і без передиху озеро тричі – раз по раз – обскакав.

Розгубився чорт, але незабаром інше змагання вигадав:

– Будемо бігати наввипередки.

– Тільки де тобі зі мною змагатися? Побіжиш для розминки з моїм молодшим сином.

Показав чорту на кущі, а там заєць сидить.

Рвонув з місця заєць, чорту за ним не встигнути, а Деніле за перегонами спостерігає, регоче від душі.

– Ну й швидкий же твій шибеник! – відсапавшись, мовив чорт, – тільки його схопити зібрався, а його і слід загув!

– Яблучко від яблуньки… – посміхнувся Деніле. – Хочеш ще зі мною наввипередки побігти?

– Знайшов дурня! Вже краще давай боротися.

– Поборемося, коли життя тобі набридло. Тільки спочатку з дядьком моїм тисячолітнім упорайся, перш ніж на мене виходити. Хоч він і старий дід, та сильніший за тебе! – сказав і повів чорта до ведмедячого барлогу.

Немає потреби переказувати хід поєдинку, ледве ноги чорт виніс.

– Що? – сміється Деніле. – Не подобається такий поєдинок? Борися тоді зі мною!

– З тобою, а то з ким же, давай, хто голосніше гаркне.

– Гаразд, спершу ти.

Перший раз чорт гаркнув – затремтіла земля, завирували моря, риби догори черевом спливло видимо-невидимо, чортів з озера повиносило, так і до кінця світу недалеко. А незворушний Деніле сидить собі на бурдюку із золотом:

– І це все, на що ти здатний? Щось я і не розчув. Гаркни-но ще! Гаркнув чорт ще страшніше.

– Ні, не чути.

Гаркнув чорт знову – трохи не надірвався.

– Та тебе за шелестінням трави не чути… Моя, отже, черга гаркнути?

– Твоя…

– Боюся, як би від мого крику твоя голова не тріснула. Якщо рано тобі помирати, захистимо твої очі і вуха рушником…

– Як скажеш, дуже жити хочеться!

Зав'язав Деніле чортові очі і вуха рушником, розмахнувся палицею дубовою (він, звичайно, відлюдник, а в палицю вірив більше, ніж у святий хрест) і лусь чорта по правій скроні – в ім'я Отця…

– Досить, більше не гаркай!

– Брешеш, чортове насіння! Чи не ти тричі гаркав?

І бабах його по лівій – і Сина…

– Ой, годі, сил моїх немає!

– А ось і подивимося!

Утретє «гаркнув» він чорта по голові – і Святого Духу.

– Вбивають! – заголосив чорт і так, із зав'язаними очима і жалібними стогонами, водяною змійкою в озеро пірнув, все як на духу Скара-оському розповів: відьмак ваш Деніле – ось вам моє слово.

А Деніле сидить на бурдюку і думу думає, як би його додому донести. Виходить з озера третій чорт з величезною булавою напереваги:

– Так от ти який, друже! Тепер моя черга з тобою змагатися. Хто з нас булаву оцю найвище підкине, той і гроші візьме.

– Ось з тебе, нечисть, і почнемо!

Чорт булаву я-а-ак шпурне – тільки через три доби в ґрунт врізалася, земну твердь трохи не похитнула.

– А тобі так слабо? – хвастає чорт.

– Нічого не слабо, витягни її з матінки землі.

Чорт і витягнув.

– Ну, чого зволікаєш час?

– Будь терплячий, лукавий, устигнеш.

Жде-чекає сатана, а вже ніч: зірки мерехтять, а місяць щербатий.

– Що ж не кидаєш?

– Кинути недовго, прощайся з булавою.

– Чого б це?

– Бачиш на місяці щербинки? Це брати мої потойбічні. їм як повітря залізо потрібне – нічим коней підкувати. Глянь, як руками розмахують, на булаву твою око поклали.

– Е ні! Булава – від дідів-прадідів спадок, нізащо з нею не розстанусь! – підхопив булаву і – в озеро. Доповідає Скараоському, як ледве без булави не залишився.

Закипіла в Скараоськом лють, зібрав він нечисть і наказує:

– Хай котрийсь із вас негайно піде і погубить прокляттями недруга нашого!

Вийшов один чорт наперед, а сам так і труситься.

– Не бійся! – підбадьорив Скараоський. – Погубиш – у чині піднімешся.

Мить – і чорт стоїть перед Деніле.

– Гей, друже! Ти своїми витівками всіх чортів на вуха підняв, тепер не відкрутишся. Будемо проклинати один одного: хто в цьому кращий буде, той і гроші візьме.

Як почав клясти нечистий, так бідний Деніле на одне око кривий став, але взнаки не подав:

– Не на того напав, нікчемний чорте! Наплачешся у мене.

– Що даремно базікати, вивергай уже прокляття, коли вдатний.

– Перекидай бурдюк із золотом через плече і за мною: вдома залишив батьківські прокляття.

З цими словами він осідлав бурдюк. Підхопив його нечистий разом з бурдюком на плечі, Деніле й оглянутися не встиг, як опинився вдома, побачив жінку і дітей.

– Сини мої любі, тягніть-но сюди прокляття батьківські: чесалку і гребені для клоччя! – розпорядився Препеляк.

Набігло дітлахів звідусіль, кожен – з батьківським прокляттям.

– Тримайте, молодці, цього пана, та прокленіть, як слід, щоб мало не здалося!

А дітям, ясна річ, сам чорт не брат. Накинулись усією оравою і давай лукавого чесати. Чорт як закричить та як чкурне. Про гроші навіть не згадав.

А Деніле Препеляк з того часу про бідність та голод зовсім забув і довге життя прожив. До глибокої старості збирав за багатим столом своїх дітей.

Міхай Емінеску

Дитя сльозинки

Давним-давно, коли в пустелі можна було зустріти бога, жили-були похмурий, як непроглядна ніч, цар із світосяйною, як білий день, царицею.

Півстоліття воював цар із сусідом. Сусід покинув цей світ, але ворожнеча кипіла в крові його нащадків. А в похмурого царя не було дітей, тож йому нікому було передати свою ненависть. Світосяйна цариця жила як удова при старому чоловікові, тому що він більше часу проводив на війні, ніж у її покоях.

Якось уставши з ліжка, вона почала оплакувати свою бездітність перед образом матері всіх скорботних, і відповіддю на благання юної цариці були сльози, що полилися з темних очей Богородиці. Цариця приклалась устами до вологої ікони і незабаром відчула, що чекає дитину.

Минуло дев'ять місяців, і цариця народила сина. Хлопчик був біліший за молоко, із сяючим, як місячні промені, волоссям, і назвали його Фет-Фрумос – дитя сльозинки. Похмурий цар забув про свою похмурість, а сонце три доби не поступалося місяцю місцем на небосхилі.

Хлопчик ріс не щодня, а щогодини.

Убравшись у силу, велів він викувати собі залізну палицю, якою грався, підкидаючи її аж до неба. Озброївшись так, пішов він війною на кревних ворогів-сусідів.

На третій день шляху його очі побачили палац із сліпучого білого мармуру. Він стояв на острові, що потопав у зелені, а навколо розливалися дзеркальні води озера. Сів він у позолочений човен, що здіймався і опускався на чистих хвилях, наліг на весла і незабаром опинився біля мармурових палацових сходів, освітлених канделябрами, у яких горіли зірки. Пройшовши до зали, він побачив стіл, що вгинався від страв, а подавалися страви не в чому-небудь, а в перлових мушлях. Бояри веселилися, немов згадали молодість.

– Здоров був, Фет-Фрумосе! – привітав його цар. – Начувся я про тебе, тепер ось побачилися.

– А тобі недовго жити лишилося – виходь на смертний бій. Досить замишляти зло проти мого батька.

– Не про змови ж мовиться, я чесно на поле бою виходив. А проти тебе не вийду, краще братом назву.

Кинулися царські сини один одному в обійми, випили братину[11] з радісними боярами, і питає цар Фет-Фрумоса:

– Кого ти найбільше на світі боїшся?

– Тільки бога. А ти?

– Тільки бога та лісової відьми. Ця жахлива стара розоряє моє царство. Де не пройде – пустелі та руїни. Програв я з нею війну, тепер ось десятину їй плачу – кожного десятого юнака моїх підданих. Сьогодні якраз її день збирати данину.

О дванадцятій годині ночі в темному небі з улюлюканням промайнула скажена лісова відьма. Крила її маяли на вітрі, старече лице нагадувало видовбану джерелами скелю, на голові росли дерева, очі її – два провалля, рот – чорна дірка.

Фет-Фрумос на льоту зловив чаклунку і з усієї сили шпурнув її у величезну кам'яну ступу, придавив зверху скелею і скував сімома залізними ланцюгами. Хоч як намагалася відьма випручатись, нічого не вийшло, і покотилася вона в ступі через ліси, залишаючи за собою темний слід.

Фет-Фрумос повернувся, бенкет відбенкетував, а потім тільки узяв палицю і по сліду пішов. І привів його слід до білого терема. На порозі застав він дівчину. Вона сиділа за прядкою і пряла. Білосніжне плаття, золоті коси, вінок з конвалій, тонкі пальці, що утримували золоте веретено, – такої красуні він ще не бачив.

Почувши, як підійшов Фет-Фрумос, дівчина підвела на нього очі кольору морської хвилі.

– Вітаю тебе, Фет-Фрумосе, – мовила вона. – Ти давно заволодів моїми снами, в яких ми кохаємо один одного.

– Ти сама досконалість, – прошепотів він у відповідь. – Чия ти дочка, красуне?

– Лісової відьми, – призналася вона, похнюпивши голову.

– Мені байдужий твій рід, – заспокоїв він. – Ми кохаємо один одного, ось що важить найбільше.

– Тоді нам треба негайно тікати! – Вона кинулася йому на груди. – Мати уб'є тебе, коли побачить, і тоді я помру з горя.

– Не хвилюйся, – сказав він, розімкнувши обійми. – Де мені знайти відьму?

– Біснується в ступі, куди ти її замкнув, намагається перегризти кайдани.

Фет-Фрумос хотів одразу ж кинутися на ворога, але красуня зупинила його:

– Спочатку, Фет-Фрумосе, я розкажу, як перемогти матір. Подивись на оці дві бочки: одна – з водою, друга – із силою. Поміняймо їх місцями. Втомившись від поєдинку, мати зазвичай кричить: «Почекай, треба води попити!» Вона звикла пити силу, коли ворог просто вгамовує спрагу, але цього разу буде навпаки.

На тому й порішили. А тоді Фет-Фрумос прикрикнув:

– Гей, чаклунко, як твої справи?

Відьма так забилася в ступі, що кайдани злетіли з неї.

– Ну, Фет-Фрумосе, начувайся! Зараз поміряємося силами.

Підкинула його відьма до хмар з такою силою, що він, падаючи, по кісточки в землю вгруз.

Фет-Фрумос у боргу не залишився і її увігнав у землю аж по коліна.

– Почекай, треба води попити! – запропонувала лісова відьма. І мерщій до бочок.

Відьма ковтала воду, а Фет-Фрумос – сили.

З іще більшим завзяттям узявся він духопелити відьму й увігнав її в землю по шию. Небо затягло сірими хмарами, завив вогкий вітер. Терем трясло, ніби в лихоманці. Яскраво-червоні змії пронизували хмари, почався шторм, лунали розкоти грому – все це нічого доброго не провіщало. У непроглядній темряві Фет-Фрумос розрізнив милу серцю тінь з розмаяним золотим волоссям і простертими вгору руками. Ледве жива від страху, дівчина пригорнулася до нього. Він підхопив красуню на руки і помчав крізь бурю.

– Ось моя наречена! – сказав Фет-Фрумос царю, і очі його побратима наповнилися сльозами.

– Чому твої очі вологі, о царю? – запитав юнак.

– Фет-Фрумосе, – мовив цар, – навіть життя мого буде замало, щоб віддячити тобі за те, що ти вже зробив, але я наважуся попросити ще більше.

– Що саме?

– Моє серце належить дівчині із задумливим поглядом, ніжній, як тиха заводь. Вона дочка мисливця Дженара, такого жорстокого, як вона прекрасна! Я не раз пробував її викрасти, але все марно. Раптом тобі пощастить?

Осідлав Фет-Фрумос прудконогих коней, а наречена його залишилася чекати і плакати.

Довго чи недовго він їхав, перш ніж на обрії забовванів замок Дженара. Помилки бути не могло: у розчиненому вікні Фет-Фрумос побачив миле дівоче личко із задумливим поглядом.

– Вітаю тебе, Фет-Фрумосе, – гукнула вона і кинулася відчиняти ворота величного замку, в якому жила зовсім одна. – Вночі мені було видіння, що ти з'явишся від мого коханого.

Замок охороняв кіт із сімома головами. Коли нявкала тривогу одна голова, чути було на відстані одного дня шляху, коли всі сім голів – на відстані тижня шляху.

Дженар полював неподалік, усього за день шляху від замку.

Підхопив Фет-Фрумос красуню на руки, посадив на коня, далі вони не скакали, а летіли над морем.

А в Дженара був чарівний кінь з двома серцями. Занявкала одна голова замкового вартового, і цей кінь голосно заіржав, сповіщаючи про викрадення дівчини. Дженар одразу наздогнав утікачів.

– Фет-Фрумосе, – мовив Дженар, – ти мені подобаєшся, і для першого разу я тобі прощаю, але вдруге не пожалію!.. – І зник з очей разом з дочкою.

Але Фет-Фрумос повернувся по дівчину знову.

Дженар полював за два дні шляху, коли Фет-Фрумос і його дочка втекли верхи на конях під протяжне нявкання двох котячих голів. Скоро вони вже ковтали пил з-під копит Дженарового коня.

Обличчя Дженара прибрало жорстокого виразу. Він підняв Фет-Фру-моса і шпурнув його в темні грозові хмари, а сам зник з очей разом з дочкою.

Жменька попелу – все, що лишилося від Фет-Фрумоса, – змішалася з розпеченими пісками пустелі. Попіл перетворився на джерело і струмочком побіг по піску. У дзюрчанні струмка можна було вловити сумну пісню про світлокосу наречену Фет-Фрумоса. Але хто міг почути цей голос у пустелі, де не ступала нога людини?

А тим часом пустелею мандрували двоє чоловіків. Убрання й обличчя першого сяяли яскравим світлом, другий нагадував лише тінь першого. Ступні Христа і святого Петра (а це були вони), обпалені пустельним піском, торкнулися освіжаючої поверхні струмка, і вони пройшли водою аж до джерела.

Там Христос угамував спрагу, обмив лице і руки. Відпочиваючи в затінку під самотнім деревом, Христос піднісся думками до свого небесного отця, а святий Петро обернувся на слух і вловив сумну пісню джерела. Він попросив:

– Господи, хай джерело стане тим, ким було раніше.

– Амінь, – підняв руку Господь, і вони пішли далі.

Фет-Фрумос немов прокинувся від сну і почав розглядатися. Упізнавши мандрівників, що йшли все далі по водній гладіні, він зрозумів, кому зобов'язаний своїм воскресінням, і став молитися.

Йому згадалася його обіцянка викрасти дочку Дженара. Увечері Фет-Фрумос уже був на підступах до замку. Дочка Дженара втерла сльози, побачивши його цілим і здоровим.

– Тобі мене не викрасти, – сказала вона, – якщо не дістанеш такого ж коня, як у мого батечка, з двома серцями. Біля синього моря живе стара, яка тримає сім кобил. Тому, хто пропасе їх три дні і не загубить жодної, вона дозволить вибрати собі лоша. Горе-пастухів чекає смерть, а удачливих обман: стара відьма виймає у всіх коней серця і вкладає їх в одного. А кінь без серця, сам розумієш, ні на що не придатний.

Осідлавши коня, він поїхав здобувати іншого.

Сонце палило немилосердно, коли Фет-Фрумос помітив комара, що борсався з останніх сил у гарячому піску.

– Фет-Фрумосе, – покликав комар, – віднеси мене до лісу, я, цар комарів, у боргу не залишуся!

Фет-Фрумос послухався.

Виїхавши з лісу, він побачив знесиленого рака із слідами сонячних опіків.

– Фет-Фрумосе, – покликав рак, – кинь мене в море, я, цар раків, тобі відплачу!

Фет-Фрумос кинув раки в море і поїхав далі.

Сутінки застали його біля брудної хатки, огородженої частоколом з насадженими на кілки людськими головами. На призьбі, на колінах у молодої рабині, що ськала у неї в голові, лежала зморщена сива стара баба.

Фет-Фрумос привітався.

– Здоров був, юначе, – підвелася стара. – Чи не моїх кобил прийшов пасти?

– Їх.

– Мої кобили скубуть траву лише вночі… Можеш братися до роботи хоч зараз. Гей, рабине! Нагодуй хлопця моєю стравою і проведи його.

За цілий день він не мав у роті й ріски, тож не відмовився від запропонованої їжі, а потім, скочивши на одну з кобил, погнав решту на пасовище. Там його зморив сон. Коли ж він прокинувся, вже світало, а кобил поблизу не було. Став він уже прощатися з головою, як раптом з лісу виткнулися кобили, яких гнав величезний комариний рій, – ось і віддяка царя комарів.

Коли Фет-Фрумос пригнав кобил, стара так розлютилася, що добряче перепало і ні в чому не винній рабині і кобилам.

– Ховайтеся як слід, чорт вас бери, щоб ніхто не знайшов! – примовляла вона, смугуючи батогом кінські спини.

Назавтра Фет-Фрумос знову погнав кобил і, сівши на траву, проспав непробудним сном аж до ранку. Яким же було його здивування, коли з дна морського, рятуючись від полчищ раків, піднялися кобили-втікач-ки, – ось і віддяка царя раків.

Перед третім дозором стара рабиня відвела його вбік:

– Ти Фет-Фрумос, я чула про тебе. Не їж того, що дає тобі стара, вона підливає туди сонного зілля… Я приготую тобі іншу страву.

Дівчина непомітно нагодувала його. Бадьорий і повний сил, до півночі він повернувся з дозору, загнав кобил у стійло і ввійшов до світлиці. Стара на лавці, здавалося, лежала мертва. Фет-Фрумос розбудив рабиню, що спала на печі:

– Поглянь, твоя стара віддала Богові душу.

– Де ж пак, – зітхнула вона. – Північ завжди сковує її тіло мертвим сном… Завтра твоїй службі прийде кінець. Візьми мене з собою, інакше тобі не втекти од відьми. – З цими словами вона дістала із старовинної скрині стертий точильний камінь, щітку і хустку.

Вранці настав час старій розраховувати пастуха. За обідом вона відлучилася до стайні, вийняла серця у сімох коней і сховала їх у жереб-ці-трилітку, схожому на скелет, та й покликала Фет-Фрумоса, щоб той вибирав собі коня. Коні без сердець були як один гарні, а триліток-скелет із сімома серцями валявся в кутку на купі гною.

– Ось цей мені до вподоби, – сказав Фет-Фрумос про трилітка.

– Невже ти задарма працював? – здивувалася хитра стара. – Вибирай-но когось із цих красенів жеребців…

– Ось цей мені до вподоби, – повторив Фет-Фрумос.

– Що ж, бери, – процідила вона крізь зуби.

Він стрибнув у сідло і тільки його й бачили.

У лісі він підібрав рабиню, що чекала його, посадив її позаду себе і поскакав щодуху додому.

На землю спала ніч.

– Спину пече, – скрикнула раптом дівчина.

Фет-Фрумос обернувся. За ними мчав справжній шквал, а величезні очі-жарини смугували червоними, як полум'я, променями тіло дівчини.

– Кинь щітку, – попросила вона.

Фет-Фрумос кинув. Позаду них одразу виріс непрохідний ліс, який аж кишів голодними вовками.

Фет-Фрумос не жалів коня.

– Спину пече, – знов закричала дівчина.

Фет-Фрумос озирнувся і побачив величезну сіру сову з налитими кров'ю очима.

– Кинь точило, – веліла дівчина.

Фет-Фрумос кинув. Позаду них одразу виросла неприступна сіра скеля.

Фет-Фрумос поїхав ще швидше.

– Пече, – повторила дівчина.

Стара зробила отвір у скелі і просоталася крізь нього струменем палючого диму.

– Кинь хустку, – скомандувала дівчина.

Фет-Фрумос так і зробив.

Вони побачили позаду себе велике озеро, в якому купалися сріблястий місяць і вогненні зірки.

Фет-Фрумос почув довге заклинання і здійняв очі на хмари. На віддалі двох годин шляху летіла в піднебессі північ на мідних крилах. Коли божевільна стара догребла до середини озера, Фет-Фрумос підкинув угору свою палицю, вона вдарилась об крила півночі. Ніби камінь, упала північ на землю і жалібно каркнула дванадцять разів.

Місяць сховався за хмарами. Стара, під тягарем залізного сну, занурилась у чарівне озеро, яке по середині поросло довгою чорною травою. Такий вигляд мала темна душа старої.

– Врятований! – вигукнула дівчина і пішла в туманне царство тіней, звідки з'явилася на землю, викликана чаклунством старої, а юнак поскакав до замку Дженара.

Цього разу Дженар полював на відстані семи днів шляху. Фет-Фрумос посадив його дочку на коня перед собою, і всі сім котячих голів занявкали в один голос.

Кінь Дженарів голосно заіржав.

– Що сталося? – запитав мисливець.

– Фет-Фрумос викрав твою дочку, – сказав чарівний кінь.

– Наздоженемо ми його? – поцікавився Дженар, дивуючись, чому Фет-Фрумос і досі живий.

– Ні, – мовив кінь, – він скаче верхи на моєму братові, у якого на п'ять сердець більше, ніж у мене.

А тим часом Фет-Фрумос із дочкою Дженара прибули до царського палацу.

Ніхто вже не вірив, що Фет-Фрумос повернеться, а його наречена виплакала всі очі. Сліз зібралася повна золота купіль, у якій цілий і здоровий Фет-Фрумос змив із себе дорожній пил. Сліпою заснула вона в його обіймах, і снилося їй, що Богородиця узяла з небосхилу дві блакитні вранішні зорі й поклала їх дівчині на чоло. Прокинувшись, вона знову стала зрячою.

На завтра було призначено весілля царя з дочкою Дженара.

На післязавтра грали весілля Фет-Фрумоса.

Попереду їх чекало довге і щасливе родинне життя, а якщо вірити чуткам, що над Фет-Фрумосами час не владний, то й вічне.

Ованес Туманян

Розумний і дурний

Жили колись два брати, розумний і дурний. Розумний змушував дурного на себе працювати і так знущався з нього, що одного дня бідолаха не витерпів. Не хочу, каже, з тобою жити, віддавай, що мені належить, і прощавай.

– Добре, – погодився розумний. – Я погодую худобу, а ти востаннє збігаєш на водопій і приведеш її назад. Яка корівчина зайде у хлів – моя, яка не зайде – твоя.

На вулиці холодний вітер до кісток пронизує, а дурний погнав корів на водопій. Назад замерзла худоба не йшла – стрімголов бігла до теплого хліва, аби швидше всередину. Серед двору залишився один лише бичок-одноліток – ото й весь дурнів спадок.

Накинув дурень на шию бичкові налигача і потягнув на базар. Дорогою трапилися їм руїни якогось покинутого будинку.

– Гей, бичку, переставляй копита! Ну ж бо! – підганяє дурень.

А руїни йому у відповідь:

– Ну ж бо!..

Дурень зупинився:

– Це ти мені кажеш. Чи не так?

– Так… – відповідає луна.

– То, може, бичка візьмеш? Він пасся влітку в бору!

– Беру…

– Скільки даси? Багато не треба обіцять.

– П'ять…

– Зараз заплатиш мені?

– Ні…

– То я завтра прийду. Де хочеш знайди!

– Йди…

Дурень подумав, що діло зроблено, прив'язав бичка до руїн, а сам подався додому.

Вранці, тільки-но півні заспівали, устав і мерщій по гроші. А бичка – от невдача! – уночі вовки роздерли.

Приходить дурень, а там – самі кісточки та ратички.

– Що ж це виходить, – міркує він уголос, – зарізав бичка і тут-таки зжер. Потім ще й водички поп'єш?

– Еге ж…

– А стегна, мабуть, смачні?

– Ні…

Дурний не на жарт злякався, що спіймає облизня – ні бичка, ні грошей.

– Це, – каже, – не моє діло. Я продав, ти купив – і по руках. Віддавай мої п'ять золотих, я їх чесно заробив. Ти віриш мені?

– Ні…

Дурень, почувши таке, неабияк розгнівався. Вхопив палицю та й заходився нею гамселити по старих стінах, аж каміння з них падає. Та лихо не без добра. У стіні був замурований дуже давній скарб. Коли дурень ударив ще раз, потайний камінь відскочив, і золото посипалось йому просто до ніг.

– Давно б отак, – зрадів дурень. – Тільки це перебір. З тебе п'ять золотих, а зайвого мені не треба.

Узяв свої гроші і, радий, почимчикував додому.

– Ну як, продав бичка? – глузує з нього розумний брат.

– Продав.

– І кому?

– Руїнам.

– І що, розплатилися?

– Ясна річ, заплатили. І раді були б мене обдурити, та я палицею так їх одлупцював, що вони й кишені вивернули. Я взяв свої п'ять золотих – і гайда додому, а решта й досі там лежить.

– Де руїни? – напосідає на нього розумний, а в самого очі так і горять.

– Еге, так я тобі і сказав. Ти такий жадібний, що й сам нагребеш, і мені на спину накладеш – прощай хребет.

Розумний запевняє, що сам усе понесе, аби він тільки місце показав.

– Віддай, – просить, – мені своє золото і розкажи, де решту взяти. Сам голий як лопуцьок, у лахмітті ходиш – куплю тобі новенькі штани й сорочку.

А дурний і вуха розпустив: простягнув братові свої п'ять монет і провів до руїн покинутого будинку. Згріб розумний золото, забрав усе собі. Забагатів. А дурному братові нової одежини так і не справив.

Кривдно стало дурню – пішов він до судді правди шукати.

– Пане суддя! Був у мене бичок, я продав його руїнам…

– Годі, – зупинив його суддя. – Не кажи дурниць. Бичка він руїнам продав!..

І випхав дурня за двері.

Пішов той по світу в інших правди шукати. Та кому не скаже, кожен тільки пальцем біля скроні покрутить.

Непереможний півень

Жив собі півень. Якось грібся він у смітті і знайшов золотий. Злетів на дах і почав хвалитися:

– Ку-ку-рі-ку, я монету знайшов!

Цар почув крикуна і наказав своїм візирам гроші відібрати, а ті й раді старатися.

Півень горланить:

– Ку-ку-рі-ку, цар мене обікрав і забагатів!

Цар віддав золотий візирам із словами:

– Віднесіть йому назад, а то зганьбить нас на всю державу.

Повернули візирі півневі монету, а той знову на дах:

– Ку-ку-рі-ку, цар мене злякався!

Розгнівався цар і наказав своїм візирам зловити птаха, скрутити шию і в супі на обід подати – з'їсти надумав. Схопили візирі півня. Несуть, а він не замовкає:

– Ку-ку-рі-ку, цар мене в гості запросив!

Кинули крикуна в казан варитися, а він знай собі кричить:

– Ку-ку-рі-ку, ну й лазню цар мені натопив!

Уже й зварили півня, подали цареві, а обід радіє:

– З царем трапезуємо, ку-ку-рі-ку!

Хотів його цар цілком проковтнути, а той на все цареве горло кричить:

– Гуляю провулочком, ку-ку-рі-ку!

Цар зрозумів, що так просто півня не здихається, ніяк він не замовкне, і наказав візирам вихопити мечі:

– Закричить – одразу рубайте!

Візирі приготувалися.

Півень з царевого живота кукурікає:

– Зі світу білого в темряву вкинутий, ку-ку-рі-ку!

– Рубайте! – скомандував цар.

Блиснули мечі візирів – охнули по царевому череву.

Вибрався півень на волю, злетів на дах:

– Ку-ку-рі-ку!..

Говорюча рибка

Колись давно жив собі бідняк. Найнявся він до рибалки помічником. Плата – пара рибин на день, тим і харчувалися з жінкою. Зловив якось рибалка гарненьку рибку і наказав робітникові пильнувати її, а сам – знов у воду.

– Господь всемогутній, – думає бідняк, – вона теж жива, батько-ма-ти у неї є, подружки, почуття радості й болю.

Не встиг про те подумати, як рибка заговорила.

– Так і є, – відповідає, – брате мій. Я хлюпалася з подружками в річкових хвилях, і так мені було весело, що не втямила, як ускочила в рибальські сіті. Напевно, матінка вже кинулась, де я, і ридає, а подружки сумують. Сама я ледве жива без води. Якби ж то знову бавитися разом з подружками в прохолодних і чистих хвилях! Будь милосердним, одпусти мене…

Бідняк зглянувся на рибку і кинув її в річку.

Ох, і розсердився рибалка:

– Дурень! Я до пояса у воді мерзну, рибалю, а ти моєї праці не цінуєш? Забирайся! Який ти мені робітник? Іди вмирати з голоду.

Забрав у нього корзину з рибою і прогнав бідняка геть.

– Що ж тепер робити, чим жити? – з такими думками поплентався той додому.

…Сумує бідняк про своє безталання, і зустрічається йому на шляху Чудовисько в людській подобі, а перед собою жене добру корову.

– Здоров, діду! Ти чого похнюпив носа, про що зажурився? – цікавиться Чудовисько.

Розповів бідняк про своє лихо.

– Послухай, друже, – каже Чудовисько. – Позичу я тобі на три роки свою корову. Не переводитиметься у вас з дружиною молоко, наїстеся досхочу. А після трьох років прийду я до вас уночі із загадками. Відгадаєте – корова вам залишиться, а ні – ви мені дістанетесь.

«Голодної смерті не минути, – думає бідняк. – Треба брати корову, три роки протримаємось, а там бог не попустить, свиня не з'їсть: чи то вихід знайдемо, а то й загадки відгадаємо…»

– Згоден, – тільки і сказав він.

Ударили по руках, і бідняк повів корову додому.

…Три роки прожили дід з бабою як у бога за пазухою, поки строк не вийшов.

Сидять тепер чоловік з дружиною та на двері дивляться, передбачити намагаються, які загадки їм Чудовисько приготувало.

Коли це стукається до них незнайомець.

– Здрастуйте, – вітає хлопець, – я подорожній. Кладеться на ніч, а я дуже втомився, пустіть мене переночувати.

– Пустити можна, тільки жалко нам тебе. Позичили ми у Чудовиська на три роки корову, а сьогодні воно прийде до нас із загадками. Відгадаємо – залишимося з коровою, а ні – станемо його рабами. Хоч би що з нами трапилось, а ти не повинен постраждати.

– Я і про себе, і про вас подбаю, – заспокоїв їх гість і залишився ночувати.

Вибило північ, коли у двері почали грюкати.

– Хто?

– Чудовисько із загадками.

Почувши це, дід із бабою і зовсім дар слова втратили.

– Я сам за вас відповім, – підморгнув хлопець-гість.

– Я прибув, – нагадує про себе знадвору Чудовисько.

– Я теж прибув, – повторює за ним з дому гість.

– Звідки ти прибув?

– Із-за моря.

– А як?

– Осідлавши кульгавого комара.

– Значить, море маленьке.

– Зовсім не маленьке! Соколу й до середини не долетіти.

– Значить, сокіл ще пташеня.

– Гарне пташеня! Якщо «крильця» розпрямить, на все місто тінь відкидає.

– Значить, не місто, а містечко.

– Гарне містечко! Зайцеві його не оббігти.

– Значить, не заєць, а зайченя.

– Гарне зайченя! Шкурки на шубу-шапку-взуття вистачить.

– Значить, носитиме карлик.

– Гарний карлик! Прокричить у нього на голові півень, він і не почує.

– Значить, він глухий.

– Де вже – глухий! Сарна далеко в горах траву жує – і то чує.

Чудовисько так розгубилося, що не придумало нічого кращого, як забратися геть.

Ото дід з бабою зраділи! Вранці гість почав збиратися у дорогу…

– Ти не можеш так просто піти! – заступили йому шлях дід із бабою. – Ми тобі життям зобов'язані. Як віддячити тобі?

– Нема за що дякувати! Я мушу йти.

– Назви хоч ім'я своє, щоб ми знали, за кого молитися.

– Добро хоч у воду кинь – не пропаде, не потоне. Пам'ятаєш, як відпустив ти говорючу рибку? Ото ж був я. Тепер Чудовисько знатиме, як риба може говорити, – сказав незнайомець і пішов своєю дорогою.

Братець-топірець

Пішов одного разу тесля на заробітки. Дійшов до якогось села, глядь – а народ там дрова руками ламає.

– Гей, – гукнув він, – ви навіщо руками дрова ламаєте, немов у вас топірця немає?

– Що ще за топірець? – поцікавилися місцеві.

Витягнув тесля свою сокиру з-за пояса і на очах у всіх нарубав дров. Звістка про топірець миттю облетіла все село.

Звідусіль набігло селян, обступили вони теслю, на купу всякого добра топірця виміняли.

Домовилися по черзі дрова рубати.

Першого дня топірець був у сільського старости. Тільки він удар не розрахував – по нозі собі попав, про що не забув роздзвонити на все село:

– Дивіться! Братець-топірець зовсім здурів – б'ється!

Зібрався народ – хто з палицею, хто з рогачем, заходилися по топірцю гамселити. Били, били, а топірцю хоч би що. Тоді вони його підпалили.

Коли полум'я згасло, селяни побачили, що від топорища залишилася лише жменька попелу, зате сам топірець як лежав, так і лежить, тільки що темно-червоним зробився.

Усі – в крик:

– Ой, біда! Братець-топірець почервонів, як видно, од гніву, тепер лиха чекай!

Думали-гадали і до в'язниці топірець присудили. Шпурнули вони топірець у сінник, а той, само собою, як сірник спалахнув, дим стовпом стоїть.

Селяни в паніці кинулися до теслі.

– Йди, – кажуть, – негайно, втихомир свого топірця!

Назар Хоробрий

Був собі Назар-бідняк. Чоловік ні талантів особливих не мав, ані працювати не любив, до того ж був боягузом, яких мало. Цілісінький день біля жінчиної спідниці крутився, за що й прозвали його – Назар Боязкий.

Якось уночі вийшло подружжя у двір, а ніч видалась місячна, світла.

– Ну, жінко! Така ніч ніби створена, щоб грабувати каравани, – розмріявся Назар Боязкий.

– Знайшовся розбійничок! – опустила його з небес на землю жінка. – З дому ні ногою!

Розсердився Назар:

– Дурна жінка! Не смій мені перечити!

Дружина – в хату, двері – на защіпку:

– Хай тобі трясця! Йди грабуй каравани! Чого стоїш?

Того вечора, незважаючи на всі благання Назарові, двері жінка так і не відчинила – довелося на вулиці просто неба ночувати.

Вже був світлий день, коли лежав знедолений Назар на сонечку, все сподіваючись, що його ось-ось у хату впустять, коли обпали його мухи. Тут хоч який ледачий був – замахнувся – і разом усіх, хто пику йому обліпив, уколошкав!

Спробував підрахувати ворожі втрати, та збився – так багато мух полягло. Здавалося, ціла тисяча.

– Коли я такий богатир, що мені робити біля цієї дурної жінки? – промовив так і пішов до сільського попа, розповів йому про намір кинути дружину і про свій незвичайний подвиг. А ще почав умовляти попа якось його подвиг увічнити. Піп з гумором був, узяв та й написав на шматку полотна: «Слава Назару Хороброму, який одним махом тисячного ворога розбив!»

Назар прив'язав це полотно до жердини, тихенько вивів з хліва сусідського осла і подався із села.

Довго чи недовго він їхав, аж охопив його страх – так далеко від рідної домівки він ще ніколи не вибирався.

Вже Назар і наспівував, і сам із собою балачку заводив, і на осла погукував, а страху свого побороти не зміг. Як на те, почав ревти осел… Ну й Назар із ним разом – хто голосніше?

Тим часом через той ліс ішов селянин, за вуздечку коня вів. Оглушений диким ревом, зупинився, подумав, що нишпорять у лісі розбійники, кинув коня, а сам утік.

Так Назар Хоробрий пересів з осла на коня, на якому дістався до незнайомого села. А там якраз весілля гуляли. Непроханого гостя запросили на почесне місце, годували-поїли, як короля.

От гостей цікавість узяла: хто такий цей прибулець? Тут місцевий піп, який грамоти навчений був, розібрав слова на «прапорі» гостя: «Слава Назару Хороброму!»

Незабаром усі наввипередки запевняли, що перед ними сам Назар Хоробрий, який одним махом тисячного ворога розбив!

– Авжеж це сам Назар Хоробрий! – підтакнув якийсь пустобрех.

Той заходився розповідати про Назарові подвиги, той козиряв давнішнім з ним знайомством…

– Що ж такий герой без зброєносця їздить? – дивувався дехто.

– Це на нього схоже! Назар Хоробрий якось мені сказав: «Для чого мені слуги! Весь світ – слуга біля моїх ніг».

Гості пили за здоров'я Назара Хороброго, на його честь складали пісні, а відгулявши весільний бенкет, пустили чутку про нього на весь світ.

А Назар, залишивши далеко позаду привітне село, пустив коня пастися на соковиту травичку, а сам приліг відпочити на зеленому лужку.

Панами цих земель були сім братів-велетнів, сім розбійницьких отаманів. Виглянули вони з вікон своєї фортеці на вершині горба і помітили подорожнього, що розташувався на їхньому лугу. Захотілося їм узнати, хто цей зухвалий прибулець.

Похапали вони свої важкі палиці – і на луг, а там мирно пасеться кінь і безтурботним сном спить чоловік під прапором, що майорить на вітрі. Стали вони читати: «Слава Назару Хороброму, який одним махом тисячного ворога розбив!»

– Та це ж сам Назар Хоробрий!

Навіть велетневих вух досягла звістка про народного героя. Страшенно налякані, чекали вони, коли прокинеться Назар.

А той, як побачив перед собою сімох лютих велетнів з палицями в руках, затремтів, як осика на вітрі, і на виду зблід.

Велетні помітили, що він змінився на обличчі, але вони вирішили, що то від люті він побілів і готується одним махом побити їх усіх. Попадали вони ниць і загукали:

– Слава Назару Хороброму, який одним махом тисячного ворога розбив! Щасливий наш бог, що легендарний Назар сам до нас завітав. Ми, семеро братів, служитимемо тобі вірою і правдою. їдь за нами он у ту фортецю на вершині пагорба, вияви честь господині – нашій се-стрі-красуні.

У фортеці його приймали по-царськи, а нескінченні розповіді про його подвиги зробили своє діло: красуня велетка закохалася в Назара Хороброго, що знову ж таки зіграло йому на руку.

У цей час об'явився поблизу тигр і унадився розоряти ці землі. Честь убити звіра, звичайно, випала Назару Хороброму!

Дізнавшись про це, Назар кинувся бігти в напрямку до рідної домівки, але всі вирішили, що він виступив на тигра. Наречена його зупинила:

– Без зброї не пущу. Візьми зброю і щасливого полювання!

Узяв Назар зброю з її рук і почимчикував до лісу. А там виліз на дерево, сподіваючись так розминутися з хижаком.

Але чортів тигр, як навмисне, розлігся під тим самим деревом. Побачивши звіра, він з переляку впав з гілляки… просто на смугасту спину – звір як понесе! Перед очима у Назара замиготіли долини і гори… А народ тільки дивується: Хоробрий Назар осідлав тигра!

Підживились вони відвагою у свого легендарного героя, з войовничим кличем і чим попало озброєні напали вони на тигра й убили звіра.

– Яка прикрість! – сказав Назар, коли все вже було позаду. – І треба було вбивати його тепер, коли я приборкав його.

Звістка про перемогу над звіром дісталася фортеці. Чоловіки й жінки, старе й мале – усі вийшли привітати переможця.

На радощах зіграли весілля Назара Хороброго з красунею велеткою. Тиждень славили молодих.

А в сестри велетнів уже був жених – правитель сусідньої країни. Як дізнався він, що його наречену віддали за іншого, зібрав військо і пішов війною на сімох розбійницьких отаманів.

Вишикувалися велетні перед Назаром Хоробрим – чекають наказів.

Знову Назар хотів утекти до рідного села. А всі вирішили, що він у чому був хоче відбити атаку ворога, стали його за руки хапати:

– Почекай воювати без меча та обладунку. Хоч і герой ти, але одна голова на плечах!

Шпигуни сусідського короля свою роботу знали, і прокотилася ворожим табором чутка, що Хоробрий Назар сам-один, беззбройний на поле битви поспішає. Насилу стримали його. А тепер за ним стоять стрункі лави солдатів.

Вивели на скаковище необ'їждженого жеребця, допомогли Назару в сідлі влаштуватися.

Солдати почали горлати, йдучи за своїм воєначальником:

– Слава Назару Хороброму! Смерть ворогові!

Баский кінь, почувши під собою невпевненого верхівця, заіржав і щодуху помчав на ворога. Солдати вирішили, що Назар Хоробрий правує жеребцем, і з радісним кличем кинулися в атаку.

Зрозумів Назар, що не втриматися йому в сідлі, схопився, як за останню соломинку, за найближче дерево, а воно гнилим виявилось. Вирвав його Назар, а воно – як колода завтовшки. Вороже військо п'яти показало.

– Рятуйте свої життя! Назар Хоробрий дерева з корінням вириває!

Переможцем повертався Назар Хоробрий у фортецю велетнів, де на нього чекав трон.

Брехун

Жив-був цар, дуже до небилиць охочий. І видав він указ:

«Хто прийде до мене зі своєю вигадкою і у відповідь почує «брехун» – тому дарую півцарства».

Першим прийшов пастух:

– Довгих тобі літ, царю! Була у мого батька палиця, якою можна було аж до неба дотягнутися і Чумацький Шлях замутити.

– Може бути, – кивнув цар. – Ось у мого діда була люлька, так він її од сонця прикурював.

Пішов пастух з порожніми руками.

Його змінила швачка:

– Пробач, царю, що забарилася. Вчора така гроза трапилася, що блискавка небеса розрізала – довелося зашивати.

– Добре діло робила, – похвалив цар. – Та, мабуть, гнилими нитками штопала – вранці дощ знову пішов.

Пішла і швачка піймавши облизня.

А бідняк з міркою в руках тут як тут.

– За чим прийшов? – здивувався цар.

– Ти мені мірку золота заборгував.

– Я? Тобі? Мірку золота? – зарепетував цар. – Брехун!

– А, брехун? Півцарства щоб зараз мені було.

– Свята правда, забув! – почав шукати шляхи до відступу цар.

Але вже й не бідняк йому каже:

– Ну так відсипай мірку золота!

Примечания

1

Топхельм – від нім. topf – каструля, горщик, закритий конусоподібний шолом, що виник наприкінці XII століття, в розпалі хрестових походів.

2

Дарня – жалувана грамота.

3

Магістрат – у Давньому Римі: особа, що обіймала державну осаду, представник влади.

4

Пікти – група племен, стародавнє населення Шотландії.

5

Катик – кисле молоко.

6

Редешосе – назва першого поверху у Франції. Другий, відповідно, називається «бельетаж».

7

Фірман – указ.

8

Клотик – кружечок на кінці щогли або флагштока для пропускання фалів (тросів).

9

Карбас – великий човен для риболовного промислу і перевезення вантажів.

10

Мезенці – мешканці Мезеня, міста в Архангельській області.

11

Братина – старовинна посудина для пиття.

Content

Сборник
100 чарівних казок світу

Ганс Кристіан Андерсен

Кресало

Гидке Каченя

Русалонька

Оле-Лукойє

Летюча скриня

Принцеса на горошині

Свинопас

Маленький Тук

Комірець

Метелик

Найпрекрасніша троянда світу

Нове вбрання короля

Стійкий олов'яний солдатик

Вільгельм Гауф

Карлик Ніс

Маленький Мук

Каліф-Лелека

Принц-самозванець

Шарль Перро

Попелюшка

Осляча шкура

Прянична хатинка

Хлопчик-мізинчик

Спляча красуня

Смішні бажання

Зелена змія

Кришталевий міст

Брати Грімм

Білосніжка

Бременські музики

Біла змія

Король Дроздобород

Гензель і Ґретель

Хоробрий кравчина

Горщик каші

Ганс і смугастий кіт

Ганс-їжак

Гансове щастя

Ганс одружується

Сім Симеонів

Одноочка, Двоочка й Триочка

Рапунцель

Діва Малейн

Джозеф Джейкобс

Зачарована принцеса

Риба і Перстень

Ф. Енсті

Мідний Глек

Джозеф Редьярд КіплінҐ

Віландів меч

Крилаті шоломи

Холодне залізо

Ніж і білі скелі

Жан-Жак Руссо

Королева-химерниця

Шарлотта Комон де Лафорс Маг

Марi Катрін Д'Онуа

Рудий карлик

Біла кішка

Франсуа Петі де ля Круа

Історія Маліка і принцеси Сирін

В. Теккерей

Кільце й троянда

Іван Франко

Три міхи хитрощів

Як синиця хотіла море запалити

Війна між псом і вовком

Лисичка-кума

Лисичка і рак

Кролик і ведмідь

Мурко І Бурко

Ворона і гадюка

Олена Пчілка

Сосонка

Леся Українка

Лілея

Юрій Федькович

Від чого море солоне

Іван Нечуй-Левицький

Два брати

Марко Вовчок

Чортова пригода

Панас Мирний

Казка про правду і кривду

Марко Черемшина

Сльоза

Григорій Квітка-Основ'яненко

Підбрехач

Микола Гарін-Михаиловський

Книжка щастя

Нові звуки

Саша Чорний

Щоденник Фокса Міккі

Солдат і русалка

Федір Сологуб

Благоуханне ім'я

Володимир Даль

Казка про баранів (Східна казка)

Казка про Івана Молодого Сержанта Лиху Голову, без роду, без племені, без прізвища

Казка про бідного Кузю Безталанну Голову і про чаклуна Будунтая

Казка про Шемякін суд

Казка про Георгія Хороброго і про вовка

Казка про походеньки чорта-послушника Сидора Полікарповича

Володимир Одоєвський

Містечко в табакерці

Мороз Іванович

Степан Писахов

Соломбальська Бувальщина

Як сіль потрапила за кордон

На кораблі через карпати

По дрова і на полювання

Як хлопець до попа в робітники найнявся

Як піп робітницю наймав

Аветик Ісагакян

До сонця

Йон Крянге

Казка про Стана Бувалого

Казка про порося

К азка про Білого Арапа

Деніле Препеляк

Міхай Емінеску

Дитя сльозинки

Ованес Туманян

Розумний і дурний

Непереможний півень

Говорюча рибка

Братець-топірець

Назар Хоробрий

Брехун

Примечания