Ярослав Яріш

Кровна мcта

Передмова

Місія з Тмутаракані

Здається, ми читали з автором у дитинстві ті самі історичні романи. Пам’ятаю, як їх передавали з рук в руки, аж врешті, зачитані до дірок, вони щезали в якогось не надто порядного читача, з тих, хто любить позичати книги, але ніколи не віддає. Юліан Опільський, Семен Скляренко, Олексій Югов, Данило Мордовець, Михайло Старицький – не так уже й багато імен авторів, що відкривали нам барви минулого і несли в собі якусь привабливу ідею. Дітьми ми вірили кожному написаному слову про тих чи інших персон, що залишили слід в історії. А потім виросли і стали свідками ревізії історії, і відтак почалась криза історичної свідомості, а з нею й історичного роману. Мало хто з сучасних письменників ризикне взятись за історичну тематику, яка потребує не лише таланту, а й глибоких знань і, найголовніше, – відчуття історії. Писати роман задля того, щоб скинути з п’єдесталу певну історичну постать, вчорашнього кумира, – цього замало для справжнього майстра. Тарас Шевченко мав безпомильне почуття історії. Щоб збагнути суть Коліївщини, досить прочитати лише його поему «Гайдамаки». Але Шевченко – ясновидець, які з’являються раз на тисячу років.

Утім, мені здається, Ярослав Яріш, мій земляк-галичанин, досить добре відчуває історію, позаяк обирає найболючіші точки на її тілі і не покладається суто на офіційну думку. Роман «Кровна мста» написаний трохи архаїчною мовою, яка, проте, зовсім не ускладнює читання, радше допомагає засвоїти реалії давньої доби – пропонує нам самим розібратися з політичною та суспільною ситуацією, яка склалася на теренах Київської Русі на початку ХІ століття і дещо нагадує сучасну Україну. Держава ніби існує, але де юре, а не де факто. Одні території протистоять іншим. Християнство, яке Володимир запровадив вогнем і мечем, не може об’єднати всіх у народ, амбіції князів не бажають підкорятися центру, Києву. Сам Ярослав, прозваний Мудрим, оточив себе варягами і в кожному князі бачить потенційного ворога чи суперника. Криза довіри переходить у шпигуноманію. Всюди ввижаються зрада і підступ, і за найменшої підозри вихоплюється меч. Зібрати землі легше, ніж їх втримати, і братовбивчі війни спалахують на кожному кроці. Лад, порядок – як їх досягти у строкатій етнічно й соціально державі, якій загрожують вороги не лише внутрішні, а й зовнішні? Ярослав Яріш після блискучого роману про Велику Руїну «Із сьомого дна» (видано торік «Клубом сімейного дозвілля»), де яскраво змальовано, як зовнішня московська експансія переходить у внутрішній суспільний конфлікт, у новому творі порушує тему боротьби цивілізованості й варварства. Хоча, як правило, російських чи українських письменників старшого покоління більше цікавив конфлікт християнства і язичництва. Двоє князів, Ярослав і Мстислав, сини Володимира, відмовившись від такої застарілої форми влади, як деспотія, роблять вибір на користь цивілізації, тобто цивілізованих стосунків між людьми, заснованих на взаємній довірі. Ось де коріння української державності…

Тмутараканський князь Мстислав відправляє до Києва місію – воїнів та бояр, які повинні з’ясувати для нього питання морального характеру – хто віддав наказ убити його братів по крові, князів Бориса і Гліба. А тоді він вирішить, як покарати вбивць, навіть якщо замовником виявиться його брат по крові. Існує ще й формальний привід відправити посольство до київського князя Ярослава, тому навіть не всі посли втаємничені в цю місію. Кожна їхня помилка – наче урок, який вони засвоюють часом ціною власного життя. Вони – родом із різних земель, у них різні уявлення про світ, і разом вони створюють ніби модель тогочасного суспільства, яке змінюється, бо мусить змінитись. Якби не було цієї місії, її потрібно було б вигадати. Читаючи цю книгу, поступово відкриваєш для себе певну логіку і навіть символічність подій. Тут немає ні патріотичних роздумів, ні спекуляцій на особистому житті персонажів. Зустрічі, які нерідко закінчуються кривавими сутичками, моменти прозріння, які теж завершуються здебільшого трагічно, а ще автор вводить у сюжет елементи детективу. Але попри все це страшенно цікаво читати навіть тим, у кого князівська доба не викликала ніколи жодного інтересу. Чого б це?

Може, тому, що письменник Ярослав Яріш не ставить ніколи крапки у своїх романах, змушує читача думати про час, у якому ми живемо, зазираючи в минуле, як у припорошене дзеркало, знайдене десь на горищі. Протреш його рукавом і побачиш себе. Як писав, здається, французький історик Фернан Бродель, фізіологічні та психологічні типи людини зберігаються на генетичному рівні без змін упродовж тисячоліть. Звідти і враження, що історія рухається ніби по колу. Особливо коли йдеться про історію України, яка видається нам безкінечним колом зрад і політичного безсилля. Але місії виникають знову і знову, щоб донести до суспільства необхідність вибору на користь цивілізації, а не варварства. Вони йдуть часом із заходу на схід, часом зі сходу на захід, з півдня на північ і навпаки. З Чернігова до Тмутаракані, з Тмутаракані до Чернігова, а звідти – в землі перемиські.

Галина Пагутяк

Пролог

Дружина князя Бориса стояла недалеко від Переяслава, на ріці Альті. Спиною вона міцно вперлася до землі руської, очі ж її дивилися в степ, у Поле. Вої виглядали гостей незваних: орда крутилася в приграниччі, хижі печеніги норовили знову напасти на Русь.

Борис молився у своєму наметі, стоячи навколішки перед іконою Спаса.

– Господи, дай мені мудрості, дай сили і відваги. Дай сили відректися… від стола великокняжого, якого мені батько заповів. Не хочу я котори, не хочу смути, не хочу ненависті братів моїх. Нехай буде великим князем той, хто достойніший поміж ними, хто достойніший за мене. Нехай здійсниться воля Твоя і земля руська благословенна буде!

Він молився щиро і так глибоко перейнявся молитвою, що й не почув, як до його шатра з різних боків сходяться вбивці. Не зауважив тіні, яка крадеться попід шатром. Стрепенувся, тільки коли слідом за широким двосічним мечем крізь запону до намету зайшов убивця. За ним прослизнув другий.

– Господи, помилуй мою душу, – тільки і встиг сказати Борис, як його тут же посікли мечами, кров княжа розлилася по долівці шатра, забризкала стару ікону.

Мстислав

Минуло сім років. Тмутаракань

Вона прилітала до русів тоді, коли Мара і Морок розпускали свої чорні крила над землею Даждьбога. Подавала знак. Волхви бачили цю дивну птаху і йшли за нею, а вже за волхвами тягнулися цілі роди. Синьокрила Сва – так називали її далекі предки, що поклонялися Даждьбогові й Перуну. Споконвіку Сва вела їх до лукомор’я, і тоді вони йшли й сідали там городами і весями, ратилися, торгували і пасли скот, боролися з Великим Степом. Часом же Сва повертала на північ, і руси йшли за нею, осідаючи понад річками й озерами північними, полювали, рибалили, ратилися, боролися з Великим Лісом.

Його дідо – великий князь київський Святослав – вірив у птаху, йшов за нею. Так Сва знову привела русів на береги полуденні, до ласкавого моря.

– Не встоїмо – вельми много їх, – перервав роздуми князя боярин Середич. – Речу – ліпше в городі запертися.

Мстислав спідлоба поглядав на силу, що сунула на них, підраховував число войовничих касогів.

– Мій дід ніколи не запирався, не ховався за високими стінами. Сам копієм городи виймав.

Осівши в землі тмутараканській, Мстислав почав розширювати володіння, підкорювати під свою руку місцеві роди. Він із кожним днем дужчав, дружина його росла. Із Русі приходили потоки нових і нових воїв, що бажали знайти своє щастя на теплій південній землі. З аланами-ясами у князя був уже мир, лишилися касоги. Князь їх Редедя сусідству русів радий не був, тож ця війна визрівала вже давно.

Касоги стояли чорною стіною перед дружиною руською. Мстислав поглянув на своїх воїв, тоді звернувся до бояр та воєвод:

– Вую, поведеш чоло – будемо тримати удар. Тоді двома крилами ударимо з боків. Середич стане, як завше, на лівому…

Тут Мстислав задумався: кого ж поставити на праве, адже боярин Мирослав пішов до Києва з посольством.

– Сотника Волоса можна поставити, – підказав воєвода Вуй.

– Молод він ще вельми, – втрутився Середич.

– Волос добре б’ється – мужі підуть за ним, – спокійно стояв на своєму воєвода.

Так і вирішили.

Мстислав дивився на супротивника, намагаючись зрозуміти, у чому його сила. Їх було більше, і воїни з них хоробрі, зате за Мстиславом дружина досвідченіша і ліпше озброєна. Це буде важка битва, багато люду нині поляже.

Касоги чомусь нападати не поспішали. Раптом лава їхня розступилася, і наперед вийшов Редедя, Мстислав упізнав його відразу. Розвідники говорили, що володар касогів – справжній богатир. Так і є – у двох дружинах не знайдеться більшого за нього, справжній ведмідь. Ще й до пояса роздягся, до чого б це?

Тим часом Редедя спокійним кроком ішов у бік руської лави, поруч нього тримався товмач. Позаду воєводи Вуя став Сокол – непомильний стрілець – і почав поволі виймати стрілу із сагайдака. Мстислав зупинив його, сам пішов назустріч. Чого ж хоче князь касогів, може, передумав ратитися?

Вони стали один перед одним за півпольоту стріли. Товмач кричав навмисно голосно, аби почув не тільки Мстислав, але й обидві раті.

– Нащо нам губити свої дружини? Давай краще вийдемо та поборемося самі. Якщо ти переможеш, то візьмеш багатство моє, і жінку мою, і дітей моїх, і землю мою. Коли ж я переможу, то візьму твоє!

От що надумав хитрий касог! Скільки ж то треба мати вітру в пузі, аби побороти такого бугая? Певно, не одного вже супротивника скрутив у баранячий ріг. Що ж йому відповісти? Мстислав оглянувся назад – його вої чули ті слова, і дружина чекала відповіді свого князя. Запала тиша, залізна і холодна тиша, яка завше настає перед смертельним боєм.

Серце Мстиславове почало битися все частіше й частіше, але не від страху – від чогось іншого. У жилах закипала гаряча кров діда Святослава, і страх тут же відступив, а очі княжі запалали хижим вогнем.

– Хай буде так!

Обидві дружини загули: касоги дико, передчуваючи легку перемогу свого володаря, русичі ж обережно: вони знали силу Мстиславову, однак здоровенний Редедя надії у їх серця зовсім не вселяв.

Коли трохи стихло, товмач касогів знову крикнув:

– Не оружжям будемо битися, а боротьбою!

Мстислав рушив назад, по дорозі знімаючи шолом та розстібаючи кольчугу. Бояри вийшли назустріч.

– Ти здурів, Мстиславе! Чи ж не бачиш, на кого сунеш? – грубо запитав сивочолий Вуй.

– Не журися, воєводо, ще нині увечері будемо меди-вина пити, добро ворогів своїх паювати та пісень співати. Поможіть ліпше кольчугу зняти!

– Бійся зради, княже, аби не обдурили тебе бусурмани! – втрутився Середич.

– А ви напоготові будьте. Якщо підійму кулак, значить зрада. Бийте їх купно, одностайно, не давайте отямитися. Якщо ж руку підійму – то знак миру, – роздавав князь останні вказівки.

Видно було, що бояри не схвалювали його вчинку.

– А коли він тебе, княже, що тоді? Хто нас у бій поведе? – запитав Середич.

Мстислав гостро поглянув на нього.

– Ніякого бою не буде! Дав єсмь слово касогам.

– То що, віддати твою родину й город наш дикунам? – Середич ніяк не вгавав.

– На все воля Божа, – стримано відповів князь.

Бояри не відповіли нічого. Тим часом князь уже скинув сорочку й лишився голим до пояса. Тут наважився мовити Лука – алан по батькові:

– Княже, я добре знаю норов касогів: з того бою тільки один вийде живим. Редедя має ножа за поясом, тож і ти візьми.

Мстислав поглянув на нього, узяв ножа й засунув ззаду за пояс. Сказав:

– У тебе, Луко, бистрий кінь і гострий меч. У разі чого мчи до мене на поміч.

Лука кивнув головою на знак згоди.

Мстислав пішов. Редедя, вищирившись, уже чекав на нього, манив рукою, аби русин рухався хутчіш. Мстислав ішов упевнено, легко, розминаючи по дорозі плечі і руки. Чим ближче підходив, тим кроки ставали швидшими. Раптом касог із диким риком зірвався з місця – і вони побігли, з розгону зчепилися люто, загарчали і засопіли, намагаючись звалити один одного з ніг.

Боротьба виявилась довгою. Обоє були вправними борцями, сильними і швидкими. Редедя намагався вхопити Мстислава за пояс, аби підняти й кинути, та князь тмутараканський вправно ухилявся, також роблячи спроби звалити касозького богатиря, але дарма.

Минув час. Сили поволі покидали обох, піт котився градом. Обидві дружини, вигукуючи та б’ючи мечами об щити, все ближче і ближче підходили до борців, підтримуючи та додаючи запалу. Мстислав навіть почув голос Вуя, котрий щось підказував, але його слів князь розібрати не міг.

Побачивши, що з наскоку руського князя не взяти, Редедя вирішив використати свій зріст і вагу тіла. Він обхопив Мстислава, мов кліщами, і наліг на нього, пригинаючи до землі. Мстислав стояв. Знав – якщо тільки опиниться на землі, Редедя його тут же задушить. Князь напружив усі свої м’язи, кожне сухожилля аж тріщало від велетенської напруги. Усі звуки почали повільно віддалятися, тільки все виразніше було чути, як б’ється серце. Сила швидко виходила, Редедя перемагав…

– О Пречиста Богородице, – раптом попросив Мстислав. – Допоможи мені! Якщо подужаю його, поставлю церкву в ім’я Твоє!

З останніх сил Мстислав швидким рухом вхопив супротивника за пояс і почав підводитися. Захват був блискавичним, так що Редедя і незчувся, як його відірвали від землі. Він махав ногами, бив Мстислава по спині, та було вже пізно.

Мстислав кинув касога сильно, з розгону, так, що аж тверда земля задудніла, а обидві дружини охнули. Редедя застогнав, кров пішла йому з носа. Мстислав став над ним, кинув оком на касогів, але вони в бій не пішли. Тоді підняв угору руку, даючи знак своїм. Редедя почав підводитися, але вже не міг – надто сильно ударив його супротивник об кам’янисту землю. Богатир сперся на лікті й поглянув мутним поглядом на Мстислава.

– Чого ждеш, хіба ж не відаєш, що чинити? – спитав ламано.

Мстислав знав – лишати його живим не можна, та й сам Редедя жити в ганьбі не захоче. Він справжній воїн, і скоро хоробрі касоги співатимуть пісні про свого князя.

З тою думкою Мстислав вихопив ножа і коротким ударом зарізав касога. Редедя видихнув і обм’як.

Касоги не пішли в бій: ураз опустилися їх знамена і зброя. Руси ж кричали з радості, гриміли оружжям, вихваляючи свого князя.

Мстиславові не потрібні були кровні вороги в тім краї. Він обклав касогів даниною, забрав добро Редеді як воєнну здобич, а його родину – як заручників. Так треба було. Тепер Мстислав має мислити не як дідо, а як мудра прабабка – княгиня Ольга. Він віддасть свою дочку за одного з Редединих синів, а другого виховає коло себе як власного. І добро батькове синам поверне, аби тільки був мир поміж русами і хоробрими касогами – ворогів у Русі і так доволі.

Як повернувся Мстислав із походу, то кольчуги не зняв, навіть за стіл не сів, а тут же зібрав своїх бояр.

– Коли-м боровся з Редедею, то пообіцяв єсмь Богородиці, що церкву їй збудую, аби тілько помогла касога побороти.

Бояри його підтримали, вони тут же визначили місце під будівництво, оглянули його й у скорому часі князь Мстислав заклав у місті храм Пресвятої Богородиці.

Отож із сусідами поки що буде спокій. Тепер треба подивитися на північ, на Русь, де вокняжився, сів на столі отчому брат його Ярослав.

У світлиці разом із князем сиділи його бояри Роман та Мирослав, а ще купець новгородський Вадим. Мирослав розповідав, що бачив і чув у Києві, князь слухав.

– Ярослав рече, абись ішов княжити до города Мурома, – підсумував свою довгу розповідь боярин Мирослав.

«Бери собі, небоже, що мені не гоже», – подумав собі Мстислав. Та на більшу щедрість князь тмутараканський чомусь і не розраховував.

– Із печенігами ратитися не думає? – запитав Мстислав.

– Рече, що має мир зі степовиками.

– Уже мій дідо мав із ними мир. Отець мій так і не відплатив степовикам сповна за смерть Святослава. Їх треба покорити, витіснити, а землю їхню заселити русинами, аби ми твердо могли стати на березі морському. Реклисьте Ярославові ті слова?

– Реклисьмо. Та він на своєму заперся: рано ще. Каже: під стінами города степовиків можна бити, коло лісу, на болоті, за рікою повноводою… Тілько не в чистому полі.

Мстислав мовчав. Бояри мовчали також, не знаючи, що казати. Цим скористався купець Вадим.

– Іди до Мурома княжити, добре тобі буде. Земля та многа, на звіра багата. Я тобі, княже, смушки продавати буду в Царгороді, аби мене тільки не займав ніхто. У багатстві, розкоші жити будеш.

– А ратитися з ким? – із сумом запитав князь.

Видно, купець не чекав такого запитання: розгублено поглядав то на Романа, то на Мирослава. Нарешті відповів:

– Племен і язиків там много. Завше знайдеться якась весь, аби розорити.

Мстислав посміхнувся.

– Весі палити – не по мені.

Бояри мовчали, купець же, розігрітий медом, продовжував теревенити:

– Ти, княже, єси великий воїн. А войовнича русь зародилася у наших землях, північних, тож і тобі там місце. Коли в русича народжується син, то отець у колиску дає йому меча, і отрок із того часу вже стає воєм. Тим мечем він бере собі те, у чому потребу має. Коли ж ми разом із варягами прийшли до Києва, то і поляни стали руссю називатися. Ми навчили вас воювати, показали шлях у греки.

Мстислав слухав цю мову неуважно – кожен рід мав звичку хвалити свою славу, доблесть, кожен запевняв, що його коріння – найдревніше. Князь ніколи не зважав на це – думав свою думу. Зате пожвавішав Мирослав.

– Коли ми плавали по морях, то ви тілько разом із жабами на болоті квакали! І русь споконвіку на Дніпрі жила, на Прип’яті та на Десні. А ще понад Россю, від того й ріка так зоветься. Київ – то є серце Русі, мати всіх городів руських.

Боярин завше був скорим до бесід, любив сперечатися, особливо з гостями з півночі та варягами, які останнім часом усе більше задирають носа. Князівський мед тільки додавав йому охоти. Зараз він поглянув на Романа, штовхнув його ліктем.

– А ти що повіси нам, за ким правда?

Роман був аланом, батьком Луки. Це був поважний муж, говорив завше стримано, сперечатися не любив. Та раз його запитали – він відповів:

– Ми, алани, є роду сколотського, греки ж на нас рекли «скіфи». То ми навчили вас ратитися і торгувати з греками іще п’ятнадцять століть тому. Русами ви називали князів, яких вибирало віче і які правили вами. Тому й речуть: «Земля руська», себто княжа земля.

Мирослав тут же заперечив:

– Русь народилася на Дніпрі, а вже звідти по всіх землях розійшлася. Наших мечів і греки скуштували, і римляни, і степовики, і готи. У нас споконвіку віче є вищим від князя. Через отой закон старий не було на Русі ніколи ладу, кожен рід своєму богу молився і свого князя слухав. Не було єдності. Тому й приходили до нас готи, обри, хозари та обкладали нас даниною. Отоді знову віче кликало собі князя сильного, аби об’єднав усі роди і побив ворогів!

– Русь північна древніша є, – тягнув своєї Вадим, та князь не мав наміру далі слухати тієї розмови.

Він махнув рукою, і всі затихли.

Аби розсудити бояр, Мстислав сказав:

– Хіба важить, хто древніший є? У кого сила многа – також не важить. Он Редедя яким був здоровецьким. Усі справи добрі з Божого благословення робляться, а за лихі Господь карає.

Мстислав замовк, і тут знову спробував узяти слово Вадим, описуючи красу муромської землі, але тмутараканці його перебили і почали говорити про свої справи, зокрема про будівництво церкви. Так балакали до вечора. Коли почало темніти, двері відчинилися й зайшов воєвода Вуй, позаду нього тримався якийсь воїн.

– І що рече князь київський? – без жодних передмов суворо запитав воєвода.

– Рече, аби-с здоров був, воєводо. Цілий день відшукати тебе не можу. Сідай до столу та випий із нами меду, – запросив князь.

Вуй втомлено сів.

– Виджу, не хоче Ярослав із печенігами ратитися, – сказав скрушно старий воєвода. – І з касогами раті не вийшло. Може б, хоч на греків ударили, поскубали трохи?

– Не можна – мир у нас, кораблі грецькі до города заходять, – відповів князь.

Воєвода знову зітхнув.

– То на лови ходитиму, на ведмедя. Може, хоч він зглянеться наді мною і розідре.

– Пощо смерті шукаєш, Вую? Вона сама тебе знайде.

Воєвода живо похитав головою.

– Хіба ж то є славна смерть – у постелі? Треба в полі чи в лісі згинути, меч або рогатину тримаючи.

Мстислав налив старому меду, той випив. Князь поглянув на мужа, що прийшов разом із Вуєм, а тепер лишився стояти коло стіни.

– Хто то є?

– У дружину проситься, – недбало сказав воєвода.

Князь поглянув на плечистого, засмаглого воя.

– Як зовешся?

– Бурий.

– «Бурий» – прізвисько. Я ж за ймено питаю. Чиїм будеш, якого роду єси?

Вой нахмурився, тоді сказав:

– Свого роду називати не хочу, але й брехати тобі, княже, не буду. Рекли мені, що береш до дружини всякого, аби лиш вой добрий. Тож єсмь Бурий – нехай так і буде.

Мстислав підвівся, підійшов до нього.

– Як же я можу тобі вірити? А може, тать єси чи послух? Звідки прийшов?

– Був єсмь гриднем Святополковим, потому товкся коло печенігів. З поганими не було життя, тож і пішов від них до города християнського. Нічого від тебе просити не буду, княже, тілько шмат хліба і дах над головою.

Мстислав оглянувся до своїх бояр, тоді знову на Бурого.

– Нема в мене віри до слів твоїх. Послух єси, по очах твоїх бачу, і послав тебе хтось до Тмутаракані, аби-с зло тута чинив. Велю тобі руку відтяти!

Бурий зблід. Тоді мовив крізь зуби:

– Витерпів єсмь багато поміж поганцями. Та коли Бог призначив, аби-м руку втратив поміж християнами, то на – рубай!

Вой швидко закотив рукав і простягнув свою руку до князя.

Мстислав поглянув йому в очі, тоді взяв з-під стіни лаву, поставив перед воєм.

– Клади.

Бурий криво посміхнувся, тоді поклав руку на лаву. Мстислав зняв зі стіни сокиру, підійшов до воя. Бояри мовчки дивилися за тим, не наважуючись встрявати. Раптом князь розмахнувся і вдарив у чверть сили – пожалів лавку. Бурий заплющив очі, але рука його навіть не здригнулася – сокира в’їлася в дерево біля самісіньких пальців, не пошкодивши їх.

– Бачу, не боїшся – отже, не брешеш, – мовив князь, посміхнувся й поплескав зблідлого Бурого по плечу. – Добрий із тебе буде вой. Підеш зараз до гридниці – воєвода Вуй заведе тебе.

– Спасибі, княже, – відповів Бурий, розтираючи свою руку.

Слідом за Бурим і Вуєм вийшли й інші, лишивши Мстислава на самоті.

Турик

Минуло ще два роки. Тмутаракань

Хлопець туго підперезався шкіряним чересом поверх кольчуги. Покрутив тулубом, помахав руками, присів. Лишився задоволеним: бойова сорочка не сковувала рухів. Далі підняв із землі шолом, одяг на світловолосу голову, тоді рукавиці. У ліву руку взяв круглий черлений щит, а в правицю – двосічний меч. Поглянув на лезо, зважив меча в руці, рубонув навідліг.

З півдня подмухував свіжий вітерець, несучи прохолоду й запах моря. О такій ранній порі, коли сонце лише вставало, по землі, навіть південній, тмутараканській, блукав холод, хоча весняний день обіцяв бути теплим – на небі ні однієї хмаринки. Навкруги тиша, лише шум хвиль та чайки, що кружляли над морем у пошуках здобичі.

Важкий меч літав у руці хлопця легко й слухняно – не вперше правиця тримала руків’я. Він щоденно вдосвіта приходив на це місце, виконував різні вправи та намагався повторити прийоми бою, яких навчився від старших дружинників. Нині він тренувався в повному обладунку, рубав, прикривався, ухилявся так, ніби б’ється з невидимим супротивником.

Ймення у молодця було Маломир, Малко, та його всі називали Туриком. Він походив із старого деревлянського роду Турів, проте тутешні бояри ще вітця його перехрестили на Турика. Покійний батько був дуже худий і низькорослий, тож на прізвисько «Тур» зовсім не тягнув.

Малко більше пішов у рід матері. Він не був високого зросту, проте плечистий, руки дужі, жилаві, груди колесом. Очі сині – батькові.

Тренувався він довго і вперто, незважаючи на спрагу та втому. Піт цюркою котився по чолі й щоках, та хлопець не зважав на це. Кілька разів йому не вдавалося виконати задумане, та він пробував знову, доки не виходило так, як у досвідчених вояків, так, як хотів він. Меч молодика раз у раз зі свистом розрізав ще сонне морське повітря, прохолодну тишу й хвилі сонячного світла, яке линуло з-за Кавказьких гір.

Турик тренуванням залишився задоволений. Вирішивши, що вже досить, він скинув шолом, витер рукавицею піт. Охайно склавши зброю та обладунок на березі, роздягнувся й побіг до моря. Вранішня купіль у холодній воді додавала молодому тілу більше твердості і бадьорості.

Малків дідо поселився в цих краях ще за князювання Святослава. Великий князь побив тоді хозар, приєднав ці дикі землі до землі руської і сказав: «Тмутаракань буде опорою нашою на півдні!» Дідо полюбив собі цю землю, засів тут зі своїм родом. За Володимира, Святославового сина, город розрісся ще більше. Великий князь київський посадив тут сина свого Мстислава, заповівши йому ці землі, і тепер уже внук Святославів сидів у городі, даючи всьому лад.

Жилаві руки молодця зухвало терзали морську гладь, він швидко віддалявся від берега, випливаючи у відкрите море, ніби кидав йому виклик: «Перепливу!» Море на це тільки спокійно всміхалося, а сонце на небі – й собі.

Малко був поки що простим дружинником, однак бувалі мужі пророкували йому скоро й сотництво. Про це клопотався постійно боярин Середич, мамин рідний брат, у якого своїх дітей не було. Та й боярин Мирослав, батько Калини, напевно, не буде супроти. Якби батьки Малка зараз жили, то пишалися б своїм сином, адже вчора сам князь похвалив при всій дружині молодого воя. Турик із десятком гриднів вистежив і перебив розбійницьку ватагу хозар та касогів, що напали на землі князівства, пограбували й побили пастухів, а товар забрали.

Відпливши на кілька сотень кроків від берега, Турик зупинився й перекинувся на спину. Руки й ноги розкинув, очі впер у небо. Тіло його відпочивало, набиралося від моря й неба сили. Молодець думав, що мало хто з людей на Русі бачив море, а ще менше в ньому купалися. Він же це робить кожен день. Ех, якби Русь встала та відіпхнула від моря бусурманів і набудувала городів християнських по всьому узбережжі!

Малко посміхнувся сам собі, тоді знову перевернувся на живіт. Краєм ока він побачив постать, що скрадалася до його місця на березі.

Це був не перший напад східних сусідів. Мстиславові вже давно набридли їхні набіги, грабунки, полон. Цьому треба було покласти край, тому князь готувався до походу, збирав дружину. Два роки тому Мстислав уже покорив касогів, перемігши у двобої князя їхнього Редедю. Про той славний бій багато вже легенд ходить, після нього сам Мстислав разом із дружиною своєю покрив себе славою воїна непереможного.

Турик не став затримуватися, вийшов із моря, підбіг до того місця, де залишив одяг, і почав квапно вдягатися. Він одяг ногавиці, черевії, почав зав’язувати. Нараз прислухався, краєм ока поглянув позад себе й посміхнувся. До нього по піску скрадалася дівчина. Вона тінню прослизнула до його плечей, затулила йому очі.

– О, хоробрий яський воїне, не вбивай мене, лише візьми в полон. Довічним рабом твоїм буду, – жартома почав благати Турик.

– Проси живота, – грізно наказала дівчина.

– Дай живота, – він повернувся до неї, обійняв за стан і притулився до колін.

Дівчину звали Калиною. Восени Турик хотів повести її жінкою у свій дім. І родичі Малка, і батьки Калини знали про їх дружбу й любов, супроти не ставали, бо обидва роди були достойні один одного.

– Коли тебе знову побачу? – запитала дівчина, розгладжуючи біляве волосся Турика на своїх колінах. – Ви ж завтра в похід.

Він підвівся, сів біля неї.

– Скоро. Бог дасть, поб’ємо хозар, касогів та повернемося додому зі славою та багатою здобиччю. Подарую тобі найкращу прикрасу, що здобуду в січі.

– Нащо мені те золото й срібло – аби ти, мій ладо, повернувся живий – непосічений.

– Повернуся, – запевнив її Малко. – Здобуду собі слави, золота, прижену кобилиць, від яких мої табуни підуть, а ще їхню княжну – красуню.

Калина поглянула на нього.

– Пощо тобі княжна? А як же я?

– З тобою оженюся, а її за наложницю візьму. Для втіхи.

– Не гніви Бога – гріховні речі говориш.

– Чого гріховні? Кожен поважний боярин має мати наложницю, – сказав хлопець твердо.

Дівчина знітилася й втягнула голову в плечі. Чоловікам суперечити не можна – цього її вчили змалку. А Турик почав далі повчально говорити:

– Так, так, щоб ти знала. Кожен поважний боярин має мати наложницю. А кожна порядна бояриня – двох наложників, – раптом докінчив Малко й почав реготатися, взявшись за черево.

Вона зрозуміла, що наречений кепкує з неї, і почала жартома душити його. Вони перевернулися на піску, змагаючись у силі. Турик виявився зверху. У його сильних обіймах дівчина обм’якла й більше не пручалася. Він лише чув її часте дихання і бачив, як пружні груди раз у раз підіймаються під плахтою.[1] Він легко взяв поцілунок з її солодких уст. Вона від блаженства закрила повіки. У хлопця в житті не було нічого приємнішого, ніж цілувати її. Він любив цю ніжну шкіру, волосся, любив запах дівчини. Та найбільше йому подобалися її вуста – такі солодкі й одночасно терпкі, як старе вино. Вони його п’янили. Турик мимоволі торкнувся її грудей. І тут дівчина стрепенулася.

– Ні, не буде того!

– Що?

– Не можна до весілля – Бог покарає.

Вона скинула його із себе, сіла.

– Добре, я більше туди не полізу, – пообіцяв Малко та легко взяв її за руку, бажаючи знову покласти біля себе.

– Облиш, ладо мій, – попросила вона. – Не муч мене. Дасть Бог, повернешся з походу, діждемо осені, а вже там… Приходь сьогодні на наше місце, як зайде сонце, – перед походом востаннє побачимося, я подарую тобі хрестик, у Десятинній церкві освячений. Він берегтиме тебе від ворожих стріл та мечів.

– Прийду, – пообіцяв Турик.

– Тоді до вечора.

Вона пішла. Завжди так робила – не хотіла, щоб її хтось побачив із ним, а то потім погана слава пішла би про неї по городу. Приходила до моря, коли він тренувався, розмовляла з ним кілька хвилин, ніби не могла натішитися, а потім щезала, як якась проява.

Турик зітхнув, пригадавши солодкі дівочі поцілунки, й почав також збиратися. Він думав собі, як би швидше дочекатися осені.

Молодий витязь свиснув – і нізвідки прибіг вороний. Він пасся десь сумирно в околиці і тепер з’явився на перший заклик господаря. Малко попестив коня, поплескав по крупу, причесав пальцями буйну гриву. Тоді почепив вороному до сідла свій обладунок, узяв його за повід і повів піщаним берегом до пристані. Зовсім близько бовваніли високі мури рідної Тмутаракані.

На пристані було, як завше в таку пору, людно. Рибалки товклися коло своїх човнів, латаючи їх та готуючи снасті. Голосно говорили між собою, розповідаючи, де найкращі можуть бути рибні улови. Турик знав, що риболови завжди любили хвалитися велетенськими рибинами, що водилися в морі, та навіть морськими страховиськами. Більших байкарів хлопцеві не доводилося зустрічати. Кожен із них просив Бога: «Господи, дай мені зловити таку рибину, аби-м не мусив більше брехати!»

Ще здалеку Малко побачив судно, що наближалося до берега, утім, відразу на нього уваги не звернув – багато купців приходило до Тмутараканської пристані. От хоча б взяти купця Вадима, що останнім часом постійно товчеться тут. Турик зупинився, щось згадавши, і рушив до купця.

– Щось ти засидівся у нас, Вадиме.

При цих словах купець, що стояв до Малка спиною, поволі обернувся, примружив очі.

– А тобі що?

Завжди веселий і говіркий, купець чогось нині був похмурий.

– Набив єсмь трохи звіра – шкури маю. А ще коней у бою з касогами відбив. Хочу аби-с прикрасу гарну привіз для моєї невісти. Грецьку.

– Розбагатів, кажеш? Добре, шкури принось – подивлюся.

– А прикрасу коли привезеш?

– Чого везти, тута маю – іди вибирай.

– Уже-м видів. Щось ліпше треба.

Вадим поглянув на молодця спідлоба.

– Привіз би, тільки тобі догодити тяжко. Носом вельми много крутиш.

Турик знову кинув оком на лодію, що приближалася до берега.

– Ще якісь гості ідуть, може, у них буде щось путнє.

Вадим і собі зауважив судно, придивився.

– Щось і впізнати не можу.

– Хоча правду мовиш, – сказав раптом Турик. – Тяжко мені догодити. Ти, Вадиме, купи в мене шкури, а ще коней продам, а з того золота мені майстер зробить таку прикрасу для Калини, яку звелю йому.

Вадим не зводив очей із лодії, спохмурнів. Нові гості могли перебити йому торг.

– Купувати шкури не буду. Дурень хіба платив би золотом. Коні – інша річ, тільки мені з кіньми волочитися нема як. Зробимо так: ти шкури принось, на щось та виміняєш. А коли твоїй невісті не припадуть до смаку подарунки, то віднесеш до майстра, і він тобі переплавить.

Хитрий купець простягнув руку, тільки Малко її тиснути не поспішав.

– Піду подивлюся, що ті гості привезли. Може, у них знайду те, що шукаю.

Лодія гостей була вже зовсім близько. Турик бачив їх засмаглі спини, руки, що грали м’язами, то опускаючи, то підіймаючи важкі весла. Човен швидко підходив. Один із них легко вистрибнув на дерев’яну пристань і пришвартував човна.

Найстарший із купців також зауважив Турика.

– Гей, молодче, зажди, не поспішай.

Малко і так не поспішав, стояв, з цікавістю розглядаючи новоприбулих. Говорив до нього муж років під сорок. Був здоровий, як ведмедище, бороду мав поголену, а вуса, як дві чорні гадюки, сповзали з-під носа до грудей. Один за одним гості зійшли на пристань.

– Відведи нас до князя, – наказав вусань.

Швидше за все вони хотіли заплатити мито у князівську казну, як і годилося прибулим до города купцям. Турик не звернув уваги на грубу мову вусаня, натомість запитав:

– Що там маєте в саквах? – Молодий вой кинув поглядом на лантухи на дні човна.

– Не для тебе це – князівське. Ми не купці, не на торг прибули. Справу до князя вашого маємо.

Турикові стало цікаво. Він не смів питати в них, хто такі, адже не міг лізти у справи княжі. Лише догадувався, що це посланці якого іншого князя або й самого Ярослава – великого князя київського.

– Ходіть, – відповів Турик.

Гості надягли сорочки, адже досі були до пояса голі, підперезалися мечами, накинули камзоли й рушили слідом за Туриком.

Місто готувалося до війни. Вої гострили мечі, стругали ратища, кували наконечники на стріли. Тмутаракань перетворилася на величезний військовий обоз із криками тивунів, скрипом возів та ревінням волів. Не раз уже за свого життя Турик бачив такі приготування – не вперше на бій виходити на диких сусідів: ото касогів побили, а ще перед кількома літами князь Мстислав разом із греками ходив проти хозар у Таврію. Були й дрібніші виступи, усіх і не згадаєш.

Гості уважно роздивлялися місто, придивлялися до всього. Тут жили чорняві алани, руді готи, похмурі хозари, хитроокі греки – і всі вони ґелґотіли на своїх мовах, ніби гуси, так що Тмутаракань була схожа на величезний ковчег Ноя, де було «кожної тварі по парі». Зазвичай усі вони займалися своїми справами, робили роботу, до якої були найбільше здібні: одні рибалили, другі майстрували, треті садили виноград і видушували з нього вино, четверті стригли овець, п’яті будували. А ще всі торгували, торгували, торгували… Місто ввібрало в себе закони й звичаї земель і східних, і західних, що мирно тут вживалися між собою.

Турик саме провів гостей попри будівництво церкви Пресвятої Богородиці. Купці немало дивувалися з того, як розбудувалося місто, як бруківкою викладені дороги і які товсті мури із випаленої цегли оточують цей город.

Князь Мстислав був заклопотаний. Перед походом треба було багато чого встигнути і добре підготуватися. Він стояв на дворищі, говорив то з боярами, то із сотниками, гукав до гриднів та холопів. Поруч із ним тримався старий сивий воїн, одягнений у бойовий обладунок. Був високий і плечистий, бороди не мав – лише довгі вуса, як і новоприбулий гість. Цього старого всі в городі знали – воєвода Вуй.

Мстислав також був високим, трохи нижчим за свого воєводу. Поставою нагадував тура: шия, руки, плечі, груди – усе аж пашіло дикою силою. Зате стан гнучкий, рухи меткі, тож князь, як воїн, був не тільки сильний, а й спритний. Ходив легко й пружно. Він у всьому наслідував свого діда Святослава: любив війну, походи, був невибагливий у побуті й говорив завжди чітко й коротко. Не часто від нього можна було почути похвалу чи жарт. Лише вусів і чуба не носив, як дідо, а мав довге чорне волосся та таку ж смоляну, коротко обстрижену бороду.

– Будь здоров, княже, – привітався Турик.

– Здоров, молодче, – відповів Мстислав, тоді легко посміхнувся й мовив до Вуя: – Чув, воєводо, як цей витязь хозар посік? Рекли гридні, що трьох поверг, інші побігли. Думаю, може, його сотником над гриднями учинити?

– Молод ще вельми. Трьох дикунів покласти – не велика штука. Хай би спробував меча роменського або сокири варязької, – відповів Вуй грубезним голосом.

– Добре, помислимо, – підсумував розмову Мстислав, даючи зрозуміти, що кінцеве рішення він і так залишає за собою. – Хто це з тобою?

З-за спини Турика вийшли гості, дружно віддали князеві земний поклін.

– Чолом тобі, княже, б’є земля сіверська. Бояри ми з городів Чернігова та Переяслава.

– Від посадника чи як? – уточнив Мстислав.

Бояри випростали спини, перезирнулися.

– Від народу, – відповів найстарший.

Князь знизав плечима.

– Що ж, коли так, то ходіть до терема. Накажу челядникам, щоб давали снідання, заодно й розкажете, з чим вас земля сіверська послала. А ти, Турику, піди і гукни бояр та сотників до мене на трапезу, усі послухаємо.

Доки у князевих палатах позбиралися всі тмутараканські достойники, челядники накрили столи. Вони, застелені білими скатертинами, аж гнулися від тарелів із м’ясом та рибою, від жбанів із вином і медом. У хоромину один за одним зайшло десь зо тридцять мужів. Усі вони почали розсідатися за столи на грубі лавки. Розміщувалися за знатністю – чим більший достойник, тим ближче до князя. Сам Мстислав сидів на чільному місці під мальованою грецькою іконою. По праву його руку був боярин Мирослав – батько Калини та перший порадник Мстислава. Князь у всіх важливих справах покладався на нього – боярин мав неабиякий розум. Далі присів воєвода Вуй. Третім у ряді сидів боярин Середич – дядько Турика. По ліву руку князь розмістив сіверських послів. Крім русинів, боярами у Мстислава були й мужі із родів хозарських, аланських та багато інших – усіх і не згадаєш. Який город – таке й боярство. Сам же Мстислав був одружений з аланкою – навмисне це зробив, аби люд свій примирити.

Челядники всім поналивали меду чи вина, почалася трапеза. Мстислав не поспішав слухати прибулих – не хотів молодий князь показатися занадто нетерплячим, та й нагодувати спочатку гостей личило. Сам він також любив добре поїсти й випити меду.

Усі їли мовчки, лише чулося старанне сопіння, та час від часу хтось із бояр підіймав свою братину та пив до князя.

Беручи приклад із Мстислава, Турик заїдав на совість. Спочатку він не збирався йти на ту раду, йому й не личило, однак дорогою зустрів свого дядька.

– Як то не личить? Пройде небагато часу, і ти замісто мене на таких радах княжих сидіти будеш. Тож учися, поки молодий. Сядеш отам у кутку й слухай собі, що мудрі мужі речуть!

Малко надпив зі свого кубка, тоді відламав від печеної качки її задню частину й став відривати пальцями шматки м’яса та класти собі в рот. Він сидів за дальнім столом, далі від князя та ближче до дверей. Біля нього розсівся сотник Волос.

Наситившись, боярство притихло, знаючи, що князь зараз почне розмову з гістьми.

– Речіть, боярове, із чим вас посилає земля древня сіверська, чим мені чолом б’ють славні городи Чернігів та Переяслав.

Старший із приїжджих бояр, той самий вусань, прочистив горло, заговорив, щоби було чути всім:

– Земля наша без князя нидіє, підупали городи, люди плачуть, бо давно хазяїна в нас не було, щоби подбав за Сіверь, як за свою вотчину.

Сказавши це, притих, хотів дати присутнім час осмислити все сказане. Бувалі бояри тут же зрозуміли, до чого хилить муж нарочитий. Князь також зрозумів, проте хотів дати висловитися самим послам.

– Чи ж брат мій, великий князь київський Ярослав, не дбає за вашу землю?

– Земля київська вельми многа – від Новгорода до Тмутаракані, від городів Червенських до Дону-ріки, – ухильно відповів посол, тоді повторив: – Князь сидить у Києві та вельми много земель під собою має.

– Це правда – велика земля руська, один муж не дасть ради всьому. Та хіба він не дав вам свого посадника?

Посол окинув оком присутніх, наче звертався більше до них, ніж до князя.

– Посадник дбає про свого князя, а не про землю. Усі добра сіверські йдуть до Києва, люд зубожів, боярство. Печеніги в нас під боком, напади постійні чинять, люд гонять у неволю, палять весі, скот забирають. Нам князя треба, а не посадника. Щоби твердо на землі нашій багатій став, щоби правив нами, дбав за люд, суд свій княжий давав, аби дружина наша його любила й шанувала. Тоді лише настане в нас лад і спокій.

Мстислав уважно слухав. Він їх розумів – бояри говорили правдиво, бо так, як попіклується про свою вотчину князь, не подбає ніхто. Князеві з Києва що – аби оброки вчасно приходили. Він не бачить бід людських.

– Чого ж ви до мене прибули? Хочете, щоб я залишив Тмутаракань і пішов до вашого Чернігова?

Посол знову відповів ухильно:

– Земля сіверська є дуже багата і велика. У нас суть городи великі, многолюдні, є землі безкраї, дружина многа, діви красні. У наших лісах звір водиться, а в ріках – риба. Гості із земель північних та південних заходять до Чернігова, Нежиня, Переяслава, дари приносять. І древня наша земля, роди суть древні. Слава племені сіверян давно гримить, сам знаєш, княже.

Посол хвалив свою землю, даючи тим зрозуміти, що Тмутаракань проти Сіверщини, як цуцик проти вовка, а то й проти лева. Мстислав і це розумів. Мовив:

– Наша земля хоч не є вельми велика, та це край землі руської, тут також рука княжа тверда потрібна. Землі чужинські навколо, кожен норовить Тмутаракань під себе підім’яти. Ви б сходили спочатку до брата мого Судислава та його просили.

– Були ми в Судислава. Не хоче він – до тебе послав. Рече, що не дуж є такою землею правити великою, як сіверська. Та й князя київського боїться. Каже, що не сміє проти волі Ярослава піти.

– І я не піду, – однозначно мовив Мстислав.

– Пошли до нього послів – Ярослав тобі не відмовить, адже з літ дитячих ти єси люб йому.

Боярин не думав здаватися – не для того так здалеку прибув. Запала мовчанка. Князь думав. Мовив:

– Що скажете, люба дружино моя?

Бояри почали радитися. Першим сказав Мирослав:

– Тмутаракані без князя трудно буде. Та мусимо думати не лише про свій город, а про всю землю Руську. Приповідка є: «Велика земля руська, і лад у ній буде». Безлад же із Сівері далі піде, на землі в’ятичів, радимичів, закоториться земля – не справитися одному Ярославові. Та наперед самого князя київського спитати треба. Як урече – так і буде.

Присутні мовчали. Далі своє слово мовив Середич:

– Мудре слово рік Мирослав: тобі, княже, у Чернігові сидіти й землю ту синам своїм лишити.

Середич підняв братину, випив, за ним і всі інші. Знову якийсь час мовчанка, аж тут мовив Вуй:

– Хочете, боярове, особливо ти, Середичу, князя із Тмутаракані вигнати, щоби по своєму в городі верховодити. Кожен за своє черево рад, а до князя вам байдуже, тому й не речете з любові, а тільки з хитрості. Не вір, Мстиславе!

Князь не знав, що відповісти старому, але тут швидко знайшовся Середич:

– Земля сіверська не чужа, і раз послала до нас бояр своїх, то зла князеві чинити не думає. А тут ми лишимося та княжою рукою правити будемо. Як князь урече тебе, воєводо, на посадника, то й тобі бути.

– Не по мені це, – сердито відрубав Вуй.

Щоб примирити своїх достойників, заговорив Мстислав:

– Жоден стіл посадничий на собі Вуя не витримає – зламається. Уже вельми грубої кості воєвода. Та й не те що стіл – коні під ним присідають. Не журися, воєводо, посадником тебе чинити не будемо, щоб нидів ти за справами державними. Разом у Поле підемо, на печенігів, відженемо їх від землі сіверської за Дунай або за Ітіль-ріку.

Присутні схвально загули, дружно за це випили. Сам воєвода усміхнувся, більше сперечатися не хотів, лише мовив:

– Оце по мені.

Тут знову слово взяв князь. Говорив твердо:

– Спершу треба змусити до миру сусідів, щоби не могли вдарити нам у спину. Якщо мій брат Ярослав урече мене на стіл чернігівський – піду. Пошлю сольство до Києва. Ти, Мирославе, іди, а ще ти, Вую, і ти, Середичу. Беріть із собою людей та відпливайте завтра удосвіта. Ви, боярове, поки що тут посидьте, – сказав він сіверянам.

Князь не до кінця вірив їм – час був дуже непевний, тому залишав їх собі як заручників. Сіверяни були готові до того й не суперечили.

Раптом озвався Вуй:

– Недобре чиниш зі мною, княже. Не знаю, чим і завинив перед тобою.

Мстислав поглянув на нього, не розуміючи. Воєвода пояснив:

– Знаєш-бо добре, що стар я став вельми, недуж. Тяжко мені ходити та меч у руках тримати. А для воя це найгірше, коли вмираєш на постелі, а не на полі ратному. От і надумав я голову положити в тому поході на касогів за твою, княже, славу. Ти ж забираєш мене від дружини, до Києва відправляєш. Недобре то.

Князя очі сердито зблиснули: не любив, коли хтось йому суперечить, хоч і сам Вуй.

– Щось я не пам’ятаю, воєводо, щоб ти колись перечив своєму князеві. Може, і справді старим став та негодним? Тебе посилаю, бо добре знаєш Київ, бояр тамтешніх, а дружина київська тебе пам’ятає і шанує. Нехай бачить Ярослав, що посилаю до нього своїх людей найкращих.

Усі прониклися твердим князівським словом, мовчали. Першим насмілився сказати Мирослав:

– Багато людей із собою брати не будемо – вої тут знадобляться. Візьму тільки сотника Луку та гридня Сокола.

– Беру Волоса і Бурого, – буркнув Вуй.

– А я візьму Турика, – сказав своє слово Середич. – Буде нас восьмеро – досить.

– Хоч Турика мені лишіть, а то дружину мою оставите без найкращих мечів, – жартома обурився Мстислав.

Середич стояв на своєму:

– Малко ще молод – не одну рать побачить, не раз іще кров проллє. Йому світ розгледіти треба, а то далі Тмутаракані й не бував ніколи.

На тому й стало.

Після трапези й наради всі почали розходитися. Залишилися хіба ті, хто завтра мав відпливати, князь та гості. Мстислав мав дати своїм послам останні настанови. До нього заговорив один із чернігівців – вусань.

– Перед тим як сольство до Києва слати, візьми, княже, письмо від брата твого Судислава.

Мстислав поглянув на нього.

– Нагадай, як зовуть тебе, боярине.

– Бориславом.

– Чого скоріше не давав письма, Бориславе?

– Судислав так наказував. Рік, аби передати тільки тобі в руки і щоб ніхто його не бачив та не читав.

Він витяг згорток, обмотаний ниткою та заклеєний воском із печаттю Судислава.

Мстислав узяв листа, боярин повторив:

– Щоби ніхто його, крім тебе, не читав.

Мстиславові бояри зрозуміли натяк, відійшли. Князь почав читати. Час від часу він відривався від читання й дивився то на слів, то на своїх бояр. Погляд його чогось став розгублений, пальці стисли папір. Князь досить довго читав і перечитував лист від брата, нарешті скінчив. Бояри уважно дивилися на нього, запала повна тиша. Мстислав видихнув, беручи себе в руки.

– Мирославе і ти, Вую, зостаньтеся. Решта йдіть, готуйтеся до далекої дороги.

Середич криво посміхнувся. Певно, його образило те, що князь і з ним не хоче поділитися таємницею листа. Уголос боярин цього не сказав, а тільки прорік:

– То хто буде старшим сольства, чиїх наказів слухати: Мирослава чи Вуя?

– Мирослава, – коротко відповів князь. Він був у гніві і на Середича уваги не звертав.

Усі присутні, крім князя та двох його достойників, вийшли, а за порогом князівського терема розійшлися.

Вадим

Купець Вадим сидів у своєму човні: хвиля колисала його, а сонце приємно гріло спину. Він знизу вгору дивився на Мирослава, який стояв на пристані і мружився від променів. Боярин за стільки літ не мінявся, лише черево гладшало та додавалося зморщок на лобі.

– То що, згода? – запитав боярин.

Щось усередині говорило Вадимові, аби він відмовився, аби не йшов на ту спілку. І платня невелика.

– Хіба ж князь своїх лодій не має? – спробував заперечити купець.

– Має. Тільки тепер кожен вой, кожен дружинник багато важить, – ухильно відповів боярин.

Вадим відчув, що Мирослав чогось не договорює, хитрує.

– У греки мені треба. Кажіть он сіверянам, нехай вас везуть, – купець кивнув у бік лодії чернігівських послів. – Та й човен у мене малий – більше десятка мужів не візьму.

Боярин стояв на своєму.

– Нас буде небагато – восьмеро.

– Щось мало як для сольства.

– А ми не йдемо як сли, а лиш як гості. Справу маємо в Києві.

Вадим поглянув у відкрите море. Думав. Ой, як не подобалася йому ця угода з Мирославом, щось тут було не так. Спочатку прибули посли сіверські, тепер же раптово Мстислав посилає до Києва своїх ліпших людей. Таємно посилає. Щось князі-брати лихе задумали, щось має статися.

– Добре, боярине. Хоча й не маю хоті волочитися з вами, та й відмовити тобі не можу, нашу дружбу пам’ятаючи. Поможу тобі. Тільки й ти мені пособи в моїй справі.

Мирослав посміхнувся: знав, ведмежий син, що йому у Тмутаракані ніхто не відмовить.

– Що за справа?

– Є один грек у Корсуні. Хитрий, як змія, і нахабний. Справа в мене з ним не залагоджена.

– Гроші тобі винен, так? Хочеш загребти жар нашими руками?

– То й речу, – вів далі Вадим, – що мені віддавати не хоче, а князю тмутараканському віддав би, бо князь Мстислав велику повагу серед греків має.

Боярин не відповів нічого, поглянув на небо.

– Хвала Богові, дні стоять сонячні, – боярин перевів розмову на інше, обмірковуючи слова купця, той також думав свою думу.

Вадим був зросту середнього, мав мозолясті дужі руки, звиклі до стерна й меча. Увесь засмаглий, обвіяний усіма вітрами та вигорілий на сонці, він зручніше вмостився на своєму човні, що вже давно став йому другим домом.

– Пам’ятаю, були часи, коли приводив єси по кілька лодій до нашого берега, та все повні товарами. Воїв зо п’ять десятків возив за собою для захисту, – тужно мовив Мирослав.

– Було, – погодився купець. – Багато я втратив. Не згубив тільки слави доброї й голови.

Вадим намагався триматися достойно, високо підіймав ціну собі.

– Святі угодники відвернулися від тебе за твою гординю.

– Коли так, то чого до мого човна просишся? Нехай вас хтось інший до Києва везе, – відрізав купець, – а я зайду у Корсунь, наберу товарів та подамся хоч на Дунай, хоч у сам Царгород.

Колись Вадим був чи не одним із найбагатших купців на Русі. Мав хороми в Києві, Новгороді та інших городах. Своє багатство заробив завдяки купецькому непомильному нюхові та великій відвазі. Де був добрий торг – там і Вадим. Він знав шлях «із варяг у греки», як свою кишеню. Не раз і не десять перепливав зимне Північне море та розбурхане Руське, так що знали його добре й холодні, незговірливі варяги, і лукаві, хитрі греки. Він завше міг домовитися з усіма, з кожним був запанібрата. А в городах руських то й поготів. Особливо у Тмутаракань любив купець заходити часто, звідти й знайомство з Мирославом. Знав інших мужів із ліпших.

– Кого іще із собою береш? – запитав Вадим після певної мовчанки.

– Буде Вуй, Середич, а ще молодші дружинники. Лука, син Романа, поїде.

Вадим і справді не боявся нічого. Він ніколи не перетягував свої лодії волоком по берегу, щоб обминути дніпровські пороги: сам стояв за стерном, наказуючи гребцям налягати на весла з усієї сили – і лодія зі свистом проскакувала крізь страшні кам’яні зуби, що стирчали з-під води, ревіли та розкидували навсібіч річкову піну.

Моря він також не боявся – не страшні йому були високі, лихі хвилі та сильний вітер. За всі свої мандрівки йому не раз доводилося виймати меча і сходитися у смертельній січі з дикими кочівниками, морськими та лісовими розбійниками. Вадим завжди йшов у бій першим, не ховаючись за спини своїх людей. Коли ж купець після вдалого торгу заходив у якесь місто, то всі шинки ходором ходили, грала музика, скоморохи веселили народ, чулися співи, а вино, пиво та мед лилися рікою.

– Лука Романович із нами поїде, – ще раз повторив Мирослав. – Рекли мені, що в батька його взяв єси смушки, сріблом обіцяв віддати. Роман помер минулої зими, а срібло так і засохло в тебе.

Мирослав завше знав усе, що робиться в Тмутаракані, навіть про ті смушки рознюхав…

– Віддам.

– Говорив уже з Лукою? – наполягав Мирослав, ніби йому на тім залежало.

– Ще вчора, – нехотя відповідав купець.

– І що?

– Мовив: «Ліпше черствий кусок зі спокоєм, ніж дім, повний учти м’ясної, зі сваркою». Дивний чоловік, і батько його був таким. Стара в мене дружба з ним була.

– І багатьом іще виру повернути маєш? – цікавився далі Мирослав.

Ця поїздка минулого літа мала принести Вадимові такі прибутки, що досі не бачив жоден купець. Захланність тоді охопила його душу – Бог покарав за це. Він набрав товарів у борг і рушив по Дніпру на південь. Мав намір плисти до Царгорода, де вже уклав угоду з греками. Одначе в нещасливу годину вийшов купець зі своїми лодіями зі стольного Києва. Руські купці попереджали його, що в цю пору року на морі лютують бурі. Просили, аби не виходив, а коли й вийде, то щоб болгарського берега тримався. Вадим завжди сміявся з них – ішов постійно назустріч небезпеці. Того разу, упевнений у своїх силах та удачі, вчинив так само. І тут налетіла та страшна буря…

– Усім, кому щось винен, пробачаю, – відповів купець на запитання боярина, який уже починав дратувати.

– Жартуєш. Ти не думай: і я, і князь Мстислав нашу з тобою дружбу пам’ятаємо. Ліпше мати сто другів вірних, ніж сто коней, хе-хе, – пробував розрадити боярин.

Купцю не було що відповісти на це.

Мирослав запитав:

– Скажи, Вадиме, ти вештаєшся по всіх землях, бачиш людей всяких, вістки різні тобі до вуха залітають. Розкажи, що речуть про князя київського Ярослава. Чи він купців не ображає, бояр київських, чи смерди не плачуть на нього?

Ці слова боярина ще раз підтвердили здогади купця: брати-князі щось не поділили між собою і скоро можуть схопити один одного руками за горлянку. Очевидно, Мирослав хоче, аби Вадим став його очима й вухами в Києві.

– Я також нашу дружбу пам’ятаю, боярине, і ціную її вище за срібло. Та в Києві давно єсмь не був – мав інші клопоти, сам знаєш. А Ярослав так же править, як і батько його, як брат. За скитницю свою більше дбає, однак в обиду не дає ні купця, ні смерда.

– А що дружина, бояри? Що речуть? Чи не шкодують за Святополком?

– Чого за ним шкодувати? Він же окаянний братовбивця!

– Ти добре знаєш?

– Що? – не второпав Вадим.

– Що саме він – братовбивця? – При цих словах очі Мирослава звузилися, стали гострими, колючими. Вадим трохи розгубився.

– А що? – Він ніяк не міг зрозуміти, чого боярин хоче від нього.

– Твердо знаєш? – повторив своє запитання боярин.

– Так люди речуть. Сам я не бачив, меча вбійнику не подавав, – відрубав Вадим.

Якусь мить запала незручна мовчанка. Раптом Вадим примружив хитро очі, поглянув на Мирослава.

– Якось був я в Корсуні та чув дивну розповідь про загибель братів Володимировичів.

– Яку розповідь? – живо перепитав Мирослав.

– Ромей один розказував, а йому ту байку варяги київські оповіли, ніби насправді Ярослав – братовбивця. Тільки я грекам віри не йму.

Вадим вдавав із себе байдужого.

– А що то були за варяги?

– Здорові бугаї. Бачив їх колись у Києві, тільки як зовуть – не знаю. Костянтин пригрів їх коло себе, служать вони йому. Як почав я грека своїм мечем лякати, аби борг мені віддав, то вони тут же свого господаря заступили і свої двосічні витягли.

Мирослав почухав потилицю.

– Добре, купче. Пощастило тобі, що я нашу дружбу стару пам’ятаю: допоможу твій борг забрати, тільки покажеш мені того грека і тих варягів. Віру маю, що і ти про нашу дружбу не забув і за добро добром віддаси.

Тепер уже Вадим посміхнувся.

– Справді – стара й сильна дружба наша.

При тих словах вони подали один одному руки.

– Ліпо є. Ти, купче, будь готовий вирушати завтра на світанні.

Вадим провів поглядом вайлувату постать Мирослава, тоді розлігся просто на дні човна. Він відігнав приємні спогади про старі часи і почав думати про справи сьогоденні. Найперше треба було зрозуміти, що надумав Мирослав…

Купець знав історію відносин між братами Володимировичами, хоча й не був свідком тих подій, а більше чув із розповідей інших. Не любив втручатися у справи князівські, проте ті справи хоч-не-хоч торкнулися його.

Князь Володимир – батько Ярослава та Мстислава – мав багатьох синів від різних жінок. Ще за свого життя він наділив кожного з них князівством, тим самим посиливши свою владу на всій великій руській землі. Святополку дав Туров, Ярославові – Новгород, Святославу – землю деревлянську, Борису – Суздаль, Глібові – Муром, Позвізду – Волинь, Станіславу – Смоленськ, а Мстиславові – Тмутаракань. За законами древніми на стіл великокняжий по смерті батька мав сісти старший син. Це був Святополк. Казали, що він був сином двох батьків, бо мати його спочатку була за Ярополком, а потім її взяв Володимир, убивши брата. Володимир же вирішив залишити замість себе Бориса, якого найбільше любив. З того й почалася війна.

Купець із сумом згадує ті часи – у війну торг нікудишній, та й не знаєш, звідки біди чекати.

Вадим махнув рукою, ніби відганяючи набридливі думи, що не давали спати, і повернувся на бік.

Ніч пройшла швидко. Вадим звик прокидатися з першими промінцями сонця, однак його супутники сьогодні встали ще швидше. Вони розвіяли чутливий сон, голосно ступаючи по дошках пристані та розмовляючи.

– Довго спиш, купче! – гукнув йому ще здаля Мирослав.

Вони всі були зоружені, несли кожен на плечах важкі пакунки.

– Ліпше було б меду взяти та пива. З медом та піснею дорога скоріше пробігає, а пиво помічне на другий день.

Тут у розмову втрутився Вуй:

– Мед у Києві пити будемо, а не в поході. Коли б князь Святослав побачив у поході п’яного, то тут же б із лодії у море скинув.

Вадим не мав що відповісти на це старому, лише спитав:

– Ще Святослава пам’ятаєш? Скільки ж літ тобі, воєводо?

– Недавно тільки чотири десятки минуло, – зло буркнув дід.

Усі недовірливо поглянули на нього. Вуй уточнив:

– А через два дні – сімдесят і п’ять буде.

Вої посміхнулися на такий жарт, Мирослав же мовив:

– Ти, воєводо, як той дуб хортицький, з літами лише сильніший стаєш.

– Та вуса довші, – докинув Середич.

– Вуса, як і шрами, прикрашають воя, – відрубав Вуй, і всі знову посміхнулися.

Вони зайшли в човен один за одним, склали обережно свої пакунки. Відчалили. Перед тим кожен мовчки чи вголос попросив у Господа та Богоматері щасливої дороги.

Вітер був попутний, тож вої напнули вітрило й сіли за весла. Купець стернував, узявши курс на південний захід. Вони мали намір обігнути Таврію, доплисти до гирла Дніпра, а там, ідучи проти течії, добратися до Києва.

З присутніх Вадим знав п’ятьох: Мирослава, Середича, Вуя, Луку, а ще Турика. Останній – геть молодий хлопчисько. Он усе нишпорить очима по березі, наче шукаючи кого. Певно, дівчина вийшла провести, помахати білою хустиною. Любов…

Вони мовчали, лише голосно видихали повітря з легень, коли вкотре налягали на весло. Гребли разом, не дивлячись, що хтось – боярин, а хтось – простий дружинник. Човен ішов швидко, ніби перестрибував із хвилі на хвилю, тільки снасті скрипіли та лопотіло вітрило. Недарма Вадим стільки років проходив морями – розумівся на тій справі.

Мури Корсуня показалися перед очима після того, як сонце повернуло з обіду на захід. Човен саме повернув на північ, обігнувши таврійський берег із його багатими грецькими селищами та синіми горами.

– Куди це ти правиш, купче? – запитав боярин Середич, зрозумівши, що човен поміняв курс.

Вадим навмисне не відповів, даючи змогу сказати Мирославові. А той із відповіддю не забарився:

– До Корсуня.

Така коротка відповідь задовольнила всіх: до Корсуня – то до Корсуня. Тільки не Середича.

– Хіба ж Ярослав у Корсуні сидить?

Мирослав не поспішав відповідати, зате вставив своє Вуй, який Середича не любив:

– Князь велів Корсунь мечем узяти та віддати Ярославові як віно за землю сіверську.

Зарозуміла відповідь старого образила боярина, а гордий Середич цього терпіти не хотів, навіть такому чоловікові, як Вуй. Не звик зносити образи, та ще в присутності молодих дружинників.

– Хіба що шинки корсунські мечами своїми витягнете. Захотілося, воєводо, кров стару розігнати з молодою гречанкою?

Запала мовчанка. Усі знали крутий норов свого воєводи, сам Середич почав очима намацувати руків’я меча – від цього старого можна чекати чого завгодно. Вуй відпустив весло, повернувся до боярина і своїм тяжким поглядом вперся на нього. Середич лише трохи поблід, проте сміливо дивився в очі старому, витримуючи той погляд.

– Були вже в мене і гречанки, і степовички, і болгарки, і ляшки. А от єгиптянки не мав іще єсмь. Кажуть, вельми гарні діви із землі єгипетської, хочу спробувати на старість. Ти зі мною чи як?

Новий жарт від старого воєводи миттю зняв напруження – і всі зареготали. Середич почервонів, відвернувся і сплюнув за борт.

– У корсунському порту довго простояти доведеться. Чую, гов’ядом пахне з ваших товстих клунків. Гайда обідати, – порадив Вадим.

Усі дружно погодилися: робота за веслами і морське повітря нагнали апетиту.

До Корсуня підійшли вже ближче до вечора. Вадим прошмигнув своїм човном попри безкінечну кількість трієр, лодій та менших суден, пришвартувався на пристані і швидко владнав усі справи із місцевою портовою владою. Тим часом воєвода командував:

– Нам із боярином Мирославом треба до города, а ви лишайтеся тут. Волос буде за старшого. Ходи й ти з нами, Середичу, а то дівулі вже зачекалися на нас із тобою.

Останні слова Вуй сказав примирливо. Був він суворим та сердитим, однак довго образи тримати не вмів.

У місто Вадим пропуску не добув, та й не треба було. У самому порту було набудовано чимало складів, а поміж ними – чималий шинок. Саме туди й вів їх купець.

– Давно я вже тут не бував. Ще як із князем Володимиром… – хотів було щось розповісти старий, та боярин Середич перебив його недоречно. Пам’ятав ще образу.

– Що, також до дівок забігали?

– Ти, боярине, ще отроком був єси, коли ми з Володимиром та цілою дружиною стіни ці своїми копіями підперли. Приступом, правда, міста взяти не вдалося, та облоги греки не витримали.

Вуй розповів історію, яку й так знали присутні. Тим часом вони підійшли до дверей шинку й завітали всередину.

Тут було багато люду, сиділи за столами густо, усі мови навколишніх земель змішалися в один гамір.

– Ну що, є твій грек? – запитав Мирослав.

– Мусить бути. Вечорами він завше тут із купцями бенкетує.

Вадим уважно розгледівся. Уздовж стін шинку стояли два столи: за одним розмістилися купці в багатому одязі, а за другим, значно біднішим – їхні слуги та охорона. Поміж купцями Вадим відразу впізнав свого давнього знайомого і швидким кроком пішов до нього.

– Здорові будьте! Хайре, Костянтине, – голосно привітався руський купець, перервавши тиху бесіду греків.

Він без запрошення сів на вільне місце навпроти Костянтина.

Грек упізнав гостя, заговорив по-ромейськи:

– Яким вітром тебе занесло до нас, Вадиме – північним чи південним? Звідки йдеш: з Русі чи з Царгорода?

– Східним, ромею, тмутараканським, – відповів Вадим по-руськи, знаючи, що Костянтин добре розуміє його мову.

Позаду Вадима стали його супутники, незграбно розштовхали інших купців і сіли поруч із Вадимом. Варяги Костянтина, побачивши непроханих гостей, почали підводитися, але господар махнув їм рукою, що все гаразд, і вони знову посідали. Натомість прибігла рабиня.

– Вина гостям, – наказав Костянтин.

Вона вклонилася й зникла. За короткий час свіжим гостям принесли вина і м’яса, гостина розгорнулася з новою силою. Купці, що пирували з Костянтином, виявилися з різних земель. Розмова поплила рікою, як і вино. Говорили про все, руські бояри пили пиво й уважно слухали, про що говорили інші, у розмову не втручаючись. А розмова була про одне й те саме: де брав, почому, скільки продав, де, чого. Буденні купецькі теми.

З часом у шинку побільшало рабинь. Вони розносили поміж столів ще вино та закуску, забирали порожні миски та жбани, які дуже швидко накопичувалися на столах. При цьому вони колихали своїми стегнами, та, мовби нехотячи, показували гостям свої груди, низенько нагинаючись над столом.

Вадим лише підморгував Вую, той злився, промовляючи:

– Розпуста. Кругом одна розпуста. Нема на тих греків князя Святослава! Ніби в Содомі, а не в городі християнському.

До воєводи з іншого боку нагнулася білява німка, так що її потужні перса опинилися просто в старого перед очима. Вона забирала зі стола порожній глек від пива.

– Може, ще пива, мій пане? – запитала вона.

– Давай, – мовив він, лише зітхнувши. З іншого боку приступила смаглява єгиптянка, обвила його шию руками.

– А може, ти, пане, хочеш зігрітися? Ночі зараз такі холодні.

Вуй зітхнув знову.

– І чого я не язичник, чого послухав Володимира і прийняв віру християнську? – Обняв сиву голову воєвода. – Тепер уже пізно: з ким попало лягати християнинові не личить. Особливо руському боярину.

Старий тримався, як міг. Середич із Мирославом також відмовилися від рабинь, згадавши жінок, що чекають удома. Тоді гетери обступили Вадима, що був одягнений гірше й не мав на шиї таких товстих золотих гривен, як його товариші. Купець обійняв німку, посадив собі на коліна, почав цілувати.

– Грішиш – Бог покарає, – пригрозив йому Вуй.

– Доживу, воєводо, до твоїх літ, грішити вже не захочу. От і буду замолювати, – відмахнувся купець, а до гетери сказав: – Коли б моя воля – подарував би тобі найгарнішу зірку з небес.

– Та не треба. Дай всього дві драхми – і я буду твоєю на цілу ніч.

– Дві драхми? Гей, красуне, обдурити мене хочеш? Іще півроку тому я тут платив учетверо менше, а скакав цілу ніч на такій кобилиці, не гіршій за тебе.

– Давно це було і неправда, – відповіла гетера. – Та нехай буде по-твоєму – одна.

– За одну я хочу тебе, білява бестіє, та ще он ту єгипетську дику кішку, – стояв на своєму Вадим.

– Тоді хоч півтори, – пригорнулася до нього німка.

Вадим задоволено посміхнувся.

– Зачекайте на мене, мої красуні, зараз я до вас повернуся, – мовив Вадим гетерам, сам зненацька гукнув до Костянтина: – А знаєш, ромею, я сюди не прибув вина твої пити. За боргом я прийшов, що два літа уже за тобою тягнеться. Мусиш повернути моє срібло – час позики давно минув.

Грек єхидно посміхнувся.

– Тяжкі часи настали, русине, нічим мені борг повертати, почекай ще, – відповів Костянтин, а сам повернувся до свого слуги і почав йому щось говорити по-грецьки.

– З вогнем граєш, Костянтине. Ми, купці руські, борги не звикли вибачати.

Грек повернувся до нього, знову посміхнувся.

– А що ти мені зробиш? Колись ти був багатий і сильний, мав гроші, воїв, друзів. Тепер же ти бідняк, тож не лякай мене – коли захочу, тоді й віддам.

Костянтин знову відвернувся.

– Гляди, ромею, бо я тепер чоловік не вільний, під князем ходжу. Чув єси про Мстислава Тмутараканського? Не мені – йому тепер ти винен! – Вадим блиснув очима, тоді повернувся до Мирослава, підморгнув йому. Грек також поглянув на Мирослава – тільки тепер зрозумів, що то за мужі.

Мирослав впер на боржника свій тяжкий погляд, сказав по-руськи:

– Чи знаєш ти, нікчемний ромею, що робить князь Мстислав із недругами?

Костянтин ковзнув поглядом по своїх варягах: виглядало на те, що руси не збиралися жартувати. Правда, їх мало, всього четверо, однак Мстислав Тмутараканський – чоловік не простий, дуже крутий норов у того русича, і з ним краще не гратися. Подумавши, Костянтин відповів:

– Не ворог я князю Мстиславу. Та борг віддати поки що не можу.

– Тоді ми прийдемо за тиждень. Віддаш удвічі. Чи ти ромей, чи русин – слово держати треба. А коли ні – без живота залишишся. Подумай, ромею, що важить більше – наше срібло чи твій живот.

Вигляд у Мирослава був такий, що Костянтин не наважився ставити його слів під сумнів. Він повернувся до свого слуги, що був рахівником.

– Поглянь-но у свої записи, може, якраз вдасться щось назбирати для тих шановних людей.

За якийсь час грек відрахував Вадимові все до останньої монети. Гроші загріб собі Мирослав, Вадим же гукнув до рабинь, щоби принесли вина.

– Зробили справу – можна й випити. А ще поклич, Костянтине, своїх варягів. Колись вони байку розказували, як зарізали князя київського. Бояри Мстиславові також послухати хочуть.

Грек сидів злий – нелегко було перенести розлуку зі сріблом. Тільки гаркнув:

– Вони суть охоронці, а не скоморохи!

– Хіба ж гарно відмовляти гостям? – суворо запитав Мирослав.

Відчувши, що свою справу зробив, Вадим встав і пішов до гетер, що вже зачекалися на нього.

– Зі сходом сонця прийду на пристань, – попередив він Мирослава й пішов за дівками.

Насправді для гетер купець не шкодував нічого, а торгувався з ними попервах лише заради торгу. Він обсипав красунь грошима, поїв щедро найдорожчим вином, потішав словами пестливими. Вони сміялися, віддавали йому свою любов, гарячу пристрасть. Його так і вабило до розкішних грудей німки та стегон єгиптянки, не міг ніяк натішитися ними. Давно вже не брав купець від життя стільки насолоди, як зараз, бо діви були дуже вправними коханками. Особливо німка: зовні холодна, усередині ж гаряча, як вогонь. У пориві пристрасті вона кричала і стогнала на цілий порт, не соромлячись та не криючись:

– А-а-о, о майн гот, о я-я!

Вадим тільки поглядав на маленьке віконце, чи не настає іще світанок, чи не розлучають іще перші сонячні промінці його із прекрасними дівами, що так добре віддають йому свою любов.

До них прийшла іще й третя рабиня.

– Господарю, – торкнулася вона голого плеча.

Вадим оглянувся. Він саме закінчив із німкою.

– О, Костянтин прислав мені ще одну! Гарний подарунок від лукавого грека.

Купець узяв рабиню за руку, потяг до себе.

– Ні, мій господарю. Мене послали твої друзі, наказали привести.

– Почекають. У мене ще є час до світання.

– Вони там сваряться з варягами.

Ці слова трохи охолодили купця.

Вуй

Воєвода Вуй уже остаточно прокляв той день, коли вони вийшли із Тмутаракані й зайшли до Корсуня. Такого він ще не бачив від часів язичницьких на Русі, коли гуляла дружина князя Святослава чи молодого Володимира. Гамір, регіт, крики, напівголі рабині, готові віддатися просто тут, на очах у всіх, палаючі жаром очі купців, уся ота задушлива круговерть, настояна на густому винному тумані. Тільки тоді були часи язичеські, а тут же самі християни! Як же вони завтра ж вони підуть до святої церкви?…

За свої довгі роки походів у чужі землі воєвода немало збагнув, надивився й наслухався різного, на три життя вистачило б. Ромеї завше були ласими до вина й любощів: були багатими – то й бісилися. Змолоду навчені на п’янкі напої, солодкі фрукти, пестощі тепленького сонечка… Кров південна вимагала любощів усе новіших та незвіданих, так що навіть суворі грецькі попи не могли змагатися з гарячою плоттю.

Одного разу, коли іще руси з Володимиром воювали в землі грецькій, допомагаючи імператорам побити ворогів їхніх, то й різне доводилося бачити. І нині, як згадує, мороз іде поза шкірою, а блювота підступає до горла. Якось молодий Вуй угледів двох бородатих мужів, що лежали нагі в кущах і цілувалися та пестили один одного. Наткнувся на них випадково, коли пішов у кущі нужду справляти. Перед тим саме поїли добре, вина випили майже надміру… Вуй довго дивився на них, протирав сп’яну очі, ніяк не можучи зрозуміти, що вони роблять. Виникла спершу думка, що то мужі борються – боротьба така є в греків. Молодий русич зацікавився і собі вирішив помірятися силою, почав підходити, навіть сорочку зняв по дорозі. Було темно, тільки місяць світив… Ромеї його не бачили, продовжуючи свою боротьбу, стогнучи та охкаючи.

І раптом він розгледів, збагнув. Від побаченого до горла підійшла блювота, шлунок скрутило… Як би не почав тоді ригати, то мужеложці б не уникли справедливої кари – упали б мечем руським посічені. А так – втекли…

Воєвода ще випив вина. Так, надивився за своє життя немало всячини, біди багато пережив, тому зашкарублу душу нелегко було зранити. Давно звик до пирів веселих, як і до боїв кривавих. Гнітило душу інше – те, що розповідали греки й варяги про землю руську, про князів її. Старий тільки за голову взявся, так і нидів мовчки, втомлено.

Сам Костянтин у суперечку між купцями не пхався – сидів збоку. Його справа була почати розповідь, Мирослав голосно заперечив, пообкладавши всіх «брехливих ромеїв» останніми словами. Сварку почули інші: греки, болгари, хозари, приєдналися до Костянтина. Усі кричали голосно, намагаючись перекрикнути один одного. Випите вино підігрівало цю суперечку.

Особливо розійшовся Мирослав:

– Лжа є ваші слова, нехай Господь покарає вас. І варяги ваші брешуть.

– Це ти брешеш, – спокійно відповів йому грек-опонент. – Кличте сюди вікінгів!

Усі затихли. Раптом з-за сусіднього стола тяжко один за одним підвелося четверо мужів у кольчугах. Купці розступилися, пропускаючи їх. Варяги були підперезані мечами, кожен мав за поясом ніж. Вони сіли навпроти русичів, їх розділяв стіл. Один із них щось гаркнув по-варязьки, однак Вуй їхньої мови добре не знав, лише зрозумів слово «брехун».

– Сидів єси в Києві, варяжине, тож по-руськи речи! – сказав йому Мирослав.

На це рудобородий варяг також відповів йому довгою тирадою, з якої русичі зрозуміли лише декілька слів: «твоя мама», «цап», «собака», «молот Тора» і «клянусь Валгаллою». Мирослав подивився на своїх.

– Це якісь пройдисвіти. Вони ніколи не були в Києві, інакше знали б нашу мову. Дарма й говорити. Ходімо, боярове!

Руси вже було підвелися, як рудобородий варяг мовив дуже ламано:

– Я ходити не в один похід під знамена ваш конунг Ярослейф. Кажу вам, що то наші мечі, мечі вікінгів привели його до слави й дали не одну побіду.

Русичі знову посідали на свої місця.

– Чому чутки розносите, що то Ярослав побив братів своїх? – запитав Мирослав.

Поки що з трійці бояр говорив найбільше він. Середич лише деколи втручався, а Вуй узагалі мовчав, підперши сиву голову руками.

– Було так. Ярослейф хитрий, як змій, жорстокий, того що каліка зроду. Він ненавидіти вітця свій Вальдемара, завидувати йому. Ярослейф задумати помститися свій отець, скинути його й самому стати конунг. Братів своїх намовляти, але ті не пішли за ним, а тільки проти нього. Тоді Ярослейф побігти з Холмгарда за море, до Швеції, і просити нашого правителя, аби дав йому поміч на отця і братів. Просив руки дочки його, Інгігерди. Діва ця вельми гарна, славитися своя краса на всі землі північні. Вона заручена була з іншим, зі славним вікінгом із Норвегії, тільки той посварився з її батьком…

– Не треба мені бабиних казочок. Ти, варяжине, діло говори! – перебив грубо Мирослав.

Вікінг поглянув на нього, ковтнув ще вина, тоді продовжив:

– Наш правитель видати свою дочку за вашого князя, хоча та й не хотіти йти за потворного каліку. І вікінгів дати Ярослейфу. Мати тільки одну умову наш славний конунг: аби перемогу ваш князь здобути не підлим вбивством, а в чесному бою, бо добра слава для вікінгів дорожча за золото. З допомога вікінгів Ярослейф побив усіх ворогів своїх, а собі забрав батьківську землю. Її, ту землю, разом із городами, церквами, весями, з усім багатством її князь-каліка кинув під ноги свої жоні-красуні, тільки вона і так його ніколи не покохати, бо в серці її завше бути славний Олаф…

– До біса Олафа, – знову перебив Мирослав. – Про братів речи, як їх побито було…

Варяг вишкірився.

– Побилисьмо їх, як кабанів на ловах: кого де запопали, того там і зарізали. Один із них біг до печенігів, то ми його догнали аж коло Переяслава, а ще одного – аж коло гір Карпатський, бо той, ніби заєць, тікати на угри до свій тесть.

– О Боже, – тільки видихнув із себе Вуй, почувши це.

– Боярове, – Середич аж із місця підвівся, – та це ж він рече про славних княжичів Бориса і Святослава! Як кабанів на ловах…

– Охолонь, брате, – заспокоїв Середича Мирослав. – Не так усе було. Ти, варяжине, чи по невігластву своєму, чи навмисно, але перекрутив усю правду. Кожен знає, що найперше було вбито блаженних Бориса і Гліба. Борис замість вітця свого Володимира мав на стіл великокняжий сісти. Дружина тоді з Борисом печенігів пильнувала, саме стояла біля Переяслава. Борис дізнався про смерть отця, про те, що бояри посадили на стіл великокняжий Святополка. Він розпустив свою дружину – не хотів проти брата йти. Тут і дістали його вбивці.

Варяг на ті слова засміявся.

– Ха-ха, і ти вірити в ті байки? Таким дурним був Бурислейф! Речу вам: ми побили його в бою, він же тікати до печенігів. Ми з ярлом нашим Еймундом догнати його й забити в наметі!

Бояри мовчали. Вуєві такого не могло приснитися і в найстрашнішому сні. Справді, воєвода знав, що Ярослав ще за життя батька наставляв йому роги, не бажав платити Києву данини. Володимир збирав дружину, щоби зустрітися із сином і впокорити його. Та не встиг – помер. Відразу за ним склали голови Борис, Гліб, Святослав та інші сини. Їх побили вбивці несподівано, зненацька, підло… Тим часом варяг продовжував розказувати, відчувши смак власної величі і слави:

– Не бути кращого меча за меч вікінгів. Ви, руси, до раті не годні, бо не єсте вої, а тільки ратаї. Вам аби землю орати. Коли б не ми, вікінги, то і не мали б ні землі своєї, ні князя, були б рабами хозар, греків, ляхів або печенігів. Не стало б Русі. Ми, варяги, побити з Ярослейфом усю вашу Русь, урвати собі много золота, здобичі, дів і жінок ваших брати.

– Одумайся, варяжине, що речеш, – це вже не витримав Вуй і підвівся зі свого місця.

– Речу, як є. Ідіть ліпше свині пасти і землю орати.

Варяги, а за ними і греки зареготали. Вуй ще гірше зблід. Поруч із ним підвелися Мирослав і Середич.

– Забери, варяжине, свої слова назад, аби кров’ю їх змити не довелося.

Вікінги й собі підвелися. Їх було четверо проти трьох русичів. Рудобородий витяг ножа, показав Вую. Воєвода тут же схопив варяга за руку своєю долонею, ніби лещатами, викрутив убік. Рудобородий крикнув із болю і випустив ножа. І вікінги, і русичі тут же взялися за зброю.

– Досить! – це втрутився у справу Костянтин.

Він досі мовчки, з цікавістю слухав суперечку варягів із русичами, однак тепер, коли запахло смаленим, вирішив втрутитися. Не хотів хитрий грек, аби його охоронці побили бояр князя тмутараканського. Ой не хотів…

На щастя, зброя так і лишилася в піхвах, хоча розпашілі мужі знову сідати за стіл не поспішали. Костянтин наказав одній із рабинь, аби гукнула Вадима, сам же сказав Мирославу:

– Даремно ви прийшли сюди свару починати.

– Хіба ж ми її почали?

– Мої люди не винні. Вони розказали вам те, що ви хотіли почути. Хіба ж неправда в тому, що мечі варязькі непереможні, чи те, що держава руська від варягів пішла?

– Неправда! Ми є руси, а не варяги! – просичав Вуй. – Іще варягами й не пахло, як князі наші з дружинами підходили до стін Царгорода і ви, греки, дань нам носили!

Костянтин посміхнувся і махнув рукою.

– Давно це було – й неправда. Тільки старі й немічні згадують часи давні, мужі сильні нинішнім днем живуть. Тож сідайте, руси, випийте ще вина.

– Вип’ю. Тільки нехай перше твої варяги слова свої брехливі заберуть і прощення попросять.

Почувши це, рудобородий варяг заіржав. Тоді щось гиркнув до товаришів, які, очевидно, руську мову не дуже добре знали, і ті заіржали також. Саме зайшов Вадим, відразу відчув, що запахло бійкою.

– Гей, боярове, бачу, добре гуляєте, – сказав до своїх.

– Ще ні, але зараз будемо, – відповів спокійно воєвода.

– Ви б ліпше варягів не слухали. Вони хвалитися вельми здатні, та у словах їхніх дуже тяжко правду знайти. Більше полови, як зерна.

Тут заговорив рудобородий:

– Ми не раби Костянтина, а вільні вої. Тому слів своїх забирати не будемо, бо в них правда є, що ви, руси, – боягузи і брехуни. Вам би пастухами бути, а не воями.

– Закрий пащеку! – раптом втрутився Костянтин, визвірившись на свого охоронця.

– Ми не твої раби, Костянтине, – ще раз повторив варяг.

Очі його почервоніли від вина і люті, сам був червоний, як рак, а його руда борода ніби загорілася ясним вогнем Валгалли.

– Коли хочуть, аби-м слова свої забрав, то нехай мене викличуть на поєдинок. Зі старим битися не буду, а тих двох порубаю однією лівою.

Раптом Вуй узяв жбан із пивом і хлюпнув просто варягові в пику.

– Охолонь.

Рудобородий такого не чекав. Він витерся, а тоді почервонів іще більше.

– Ах ти ж свиня руська!

Він кинувся просто на Вуя, намагаючись дістати його через стіл, тільки руки були в нього трохи закороткі. Воєвода лівицею блискавично схопив варяга за руду бороду, притяг до себе.

– Понюхай-но кулака руського, вражино!

Воєвода мав за поясом обушок і в ході суперечки поволі витяг його. То була страшна зброя: на дерев’яному держаку висів ланцюг, а до нього була причеплена куля з шипами. Вуй узяв у долоню цю кулю і «розписався» нею просто на носі варяга. Той, перечепившись за лаву, полетів сторчака разом із лавою. Варяги отетеріли, почали виймати свої мечі. Купці, що сиділи за столом, миттю посхоплювалися й шугонули врізнобіч, аби їх не зачепило. Костянтин вже навіть не намагався стримати бійку: бурю не загнуздаєш!

Один із варягів поліз на стіл, але був підпилий, а від того важкий. Доки він ліз, Вуй схопив свого обушка за держак, розмахнувся. Рука старого не схибила, і залізна куля зі свистом роздробила коліно нападника. Той закричав від страшного болю і впав на стіл, а тоді скотився з нього.

Мирослав схопився за дошки стола, інші помогли йому, і скоро руси з гуркотом перевернули стіл разом із наїдками просто на землю. Від того гуркоту рабині ще гірше заверещали, а Костянтин ще глибше уткнувся в стіну. З оголеними мечами й ножами руси кинулися на двох варягів, спалахнула бійка. Лють горіла в очах русичів, вони з диким риком билися і швидко порізали недругів.

Запала мовчанка, лише кров розливалася по підлозі, схлипували рабині та кліпали повіки перестрашених купців.

Вуй швидко оглянувся – інші купці трималися за мечі, хоча нападати не поспішали. Костянтин принишк. Почав підводитися рудобородий, що першим дістав від Вуя по носі. Воєвода, не даючи йому отямитися, ударив ножем, варяг захарчав і осів на долівку. Запала ще більша тиша.

Русичі мовчки сховали зброю. Вуй ще раз поглянув на ледь живого від страху Костянтина.

– Погані в тебе були охоронці. Мусиш ліпших собі знайти. Таких, щоб кричали й хвалилися менше.

– Як скажете, – відповів грек.

– Ходімо, братове.

Вуй першим пішов до виходу, купці дали йому дорогу. Русичів більше не займав ніхто, і вони спокійно вийшли надвір.

Воєвода Вуй мовчки налягав на весло. Був уже день, сонце пригрівало. Інші також були мовчазними. Тиша, лише чути сердите сопіння гребців та хлюпання за бортом. Вадим щурив очі, вдивляючись у далечінь. Хвилі, наче граючись, кидали їх човен то вгору, то в сам низ, та він сердито поров ті хвилі, напинався білим вітрилом і все далі біг на північ. На щастя, віяв попутний вітер.

Довгий час воєвода не міг і слова промовити, усе згадуючи події в Корсуні. Йому було соромно за цей вчинок: бувалі вої, бояри, ще й посли, а затіяли корчемну бійку. Що зараз би сказав їм Мстислав? Хоча, будучи на їхньому місці, він також образ би не терпів.

Вадим уже ледь не дрімав за стерном – йому було до всього байдуже. Повіки злипалися – далася знати бурхлива ніч.

Далеко у відкритому морі Мирослав нараз зупинився.

– Час обідати.

Посли облишили весла, повернулися обличчям до середини човна. Турик став витягати припаси, нарізати ножем на кусні.

– Беріть паляницю – дочка пекла, – порадив Мирослав, припрошуючи товаришів до «столу». – І ти пригощайся, Турику. Хіба ж тобі не до смаку, що наготувала Калина?

Молодий вой тільки плечима знизав і легенько почервонів.

– Хоч круть, хоч верть – тепер уже мусить смакувати, – підморгнув Лука.

Вої усміхнулися. Хоч як Турик не ховався, а про їх любов із Калиною знали всі.

– Добрий буде зять! – Мирослав широко посміхнувся. – А скажи, Малку, як оженишся з Калиною, будеш її бити?

Від такого запитання Турикові ледь кусень паляниці в горлі не став.

– Хіба ж я степовик який, аби свою жону бити? – запитав ображено.

– От і дурний. Послухай, що скажу тобі: мій тесть мене так навчив. Жону свою мусиш побити відразу на другий день після весілля, бо потім вже пізно буде. Я так учинив і дотепер спокій маю, тож і тобі раджу!

Молоді вої зареготали, Турик ще більше почервонів, а Середич тільки хмикнув. Вуй відвернувся. Мирослав знову завів якусь розповідь, тільки старий воєвода його вже не слухав. Середич допався до води – випите вночі вино сушило. Незважаючи на веселість Мирослава, молодші вої дивилися на старших із підозрою: що все-таки сталося там, у Корсуні, від кого мусили так швидко тікати? Звідки кров на боярському одязі? На якусь мить запала мовчанка, яку порушив Вадим:

– Треба було з Корсуня вина взяти – воно все ліпше за воду. І голова зараз не боліла б.

– Нам твоє вино трохи боком не вилилося! – гаркнув Середич. – І чого вас туди понесло? Це ти, купче, винен. Ти свій борг забрав, погуляв, а ми трохи головами не наклали!

Вадим розвів руками. Не мав настрою зараз сваритися, тим більше трохи правди в цих словах було.

– Хіба ж не чув єси, боярине, що рекли на нас греки і варяги? – запитав спокійно Мирослав.

– Пощо нам слухати брехні лукавих ромеїв? Ніби ми самі не знаємо своєї правди! Хіба варяги її знають краще?

– Правду кажеш, Середичу, греки і варяги брешуть. Та чи могли ми терпіти такі образи? Кожен боярин візьметься за меч, щоби захистити честь свого князя. А русин – то й поготів. Тепер знатимуть лукаві. Честь для русина – найголовніше, бо краще потятим бути, ніж у соромі жити. Чи добре я кажу, воєводо? – Мирослав звернувся до Вуя. Той тільки поглянув на боярина й знову відвернувся.

Воєводу давно мучила та думка. Він був старим воєм, дорожив своєю славою й ненавидів підлу брехню та жорстокі підступи. У бій завше йшов під знаменами князівськими, із криком бойовим «за князя!». А тут такі слова жорстокі кинули йому в очі варяги. Рудобородих покарали справедливо, це правда. Річ у другому – у полові брехні їхньої знаходилися і зерна правди. І та правда в тому, що спочатку брати Святославичі жорстоко побили один одного, потім і Володимировичі погинули один за одним, розливаючи братню кров. Ось що мучило старого воєводу. Він так по дорозі не прорік жодного слова, аж доки човен за кілька днів морської мандрівки не дійшов до дніпровського гирла.

Вуй помив лице річковою водою.

– Слава тобі, Господи.

– Рано радіти, воєводо. Тільки половина шляху, – сказав Вадим.

– Море – чуже. Земля ця – наша, руська, – відповів Вуй.

– Може, і була колись. А зараз печеніги тут товчуться. Стерегтися треба, – сказав Мирослав і пильно оглянув навколишні безкраї степи.

Цей шлях Вуй переходив кілька разів. Уперше ледве не отроком, коли з князем Святославом повертався з Болгарії. Минуло вже стільки літ, а воєвода пам’ятає, як нині. Везли вони тоді додому золото та славу. Серце раділо, що поверталися додому з тяжкого, кривавого походу, та думки в голові були невеселі – не втримали Болгарії. Святослав сидів на носі лодії грізний, як чорна хмара, ніхто, навіть найближчі товариші його, не знали, про що зараз думає князь.

Вуй ще малим втік із дому і пристав до дружини. У походах змужнів, перетворився з отрока на мужа, завше приклад брав зі свого князя, якого обожнював. Святослав був мудрим володарем – хотів розквіту своїй землі, воював багато, бажаючи міцно сісти на Волзі, на Дону та на Дунаї, аби для купців руських усі шляхи торгові відкрилися. Та найбільше він дбав за славу й силу руської дружини.

З приходом старості спогади все частіше приходили. Усю дорогу Дніпром воєвода був мовчазним, як і завше. Ніколи не любив порожніх балачок, а особливо зараз не хотілося говорити, коли тяжкі думи засіли в сиву голову. Старші бояри і молоді дружинники інколи перекидувалися словами, а балакучий Вадим розповідав про далекі землі й свої мандрівки, коли під вечір ставали на відпочинок. Воєвода не слухав їх – думав про те, що негоже вчинив Мстислав, коли відправив його в таку далеку мандрівку, а не лишив коло себе. Старим став воєвода, ниють давні рани, кості болять. Набагато важче переносить дорогу, ніж молоді. А ще треба криваві справи княжат, внуків Святославових, розбирати. Ні, не для нього це. Пора би вже скласти свою голову на полі бою, як і личить справжньому воїну.

– Чого задумався, воєводо? Далека дорога до Києва, га? – вирішив під’юдити Вуя Середич. Той пропустив ті слова повз вуха, натомість сказав:

– Кості крутить. Це на бурю. Допливемо до Хортиці, там станемо на ніч.

Усі погодилися: за стільки довгих днів мандрівки від сидіння на незручній лаві човна вже затерпло все тіло.

Там, у Болгарії, зі Святославом, усе було набагато простіше. Був князь, дружина, слава на знаменах. А навпроти стояла тьма ворогів – ромеїв. Сто тисяч проти десятитисячної дружини руської. Усе просто – смерть або перемога. І була перемога. І не одну ще побіду мав би великий князь київський Святослав, якби не загинув у бою на Хортиці. А що діти його? Замість того, щоби дружно на ворога стати, почали вбивати одне одного, послухавши поради боярської. І внуки Святославові туди ж. Рід князівський топився у власній крові. На щастя, Мстислав, вихованець воєводи, тримався далеко від тої війни братовбивчої. Що буде з ним далі? Бояри його штовхають до ворожнечі з Ярославом. Бодай не дожити до того, бодай не бачити.

У своєму пониззі Дніпро розливався широко, траплялися розкидані острови, чимало річок тут вливали свої води до могутнього Славути. Навкруги були неозорі степи, оброслі буйнотрав’ям, не займані плугом ратая. Тут росте різне пахуче зілля, водиться чимало звіра, ріки багаті на рибу та птицю. Човен без зупинок обминав один острів за одним, гребці раз у раз, сидячи голими по пояс, витирали піт із лоба, бо сонце почало гріти все сильніше й сильніше.

– Не видно, воєводо, твоєї бурі. – Гладкий Мирослав був мокрий від поту, наче його облили водою.

Вуй не відповів. Він був ще більше впевнений у тому, що скоро литиме з неба. Так само було й тоді.

Він був чи не єдиний, кому вдалося вирватися живим. Вуєві тяжко думати про це, але ся думка постійно вертається до нього. Особливо зараз, коли знову опинився в тому краї. Перед очима стояли картини страшного бою. Був малим, малодухим, літ мав, певно, сімнадцять. Він відчував, що прорватися не вдасться, що печеніги тут їх дотиснуть, бачив, як регоче уже Куря, – хан печенізький, – виставивши свої жовті ікла. Йому, Вуєві, просто пощастило: був оглушеним, упав, його прикидало трупами. Печеніги подумали, що мертвий, коли дорізали поранених. Ця битва, різанина, не раз уже сниться йому, кидає в холодний піт. Він ніколи не забуде цього. Згодом будуть іще битви, Вуй служитиме вірно синам Святослава: спочатку Ярополкові, потім Володимиру. Він ще буде битися з ромеями, не раз рубатиме печенігів та інших ворогів Русі, але ту битву на Хортиці не забуде ніколи.

– Печеніги.

Це слово Вадим сказав тихо, але старого воєводу ніби громом вдарило. Він не здригнувся, не схарапудився, тільки стис міцно, до болю в суглобах весло і поглянув у той бік, куди показував Вадим.

На лівому березі з’явилися вершники. Через велику відстань здавалися малими й не було чути, що саме вони гукають. Вадим наліг на стерно й попрямував у їхній бік.

– Куди це ти правиш? – кинув на нього вовчий погляд Вуй.

– Мусимо заплатити, інакше не перепустять.

Воєвода струсив головою.

– Щоб на своїй землі та ще окаянним бусурманам платити?! Ніколи. До поганих на поклін не піду, чуєш, купче?

– Як не поклін, то мотуз на шию, а до них і так іти треба, – буркнув Вадим.

– Повертай, сказав! – грізно гукнув воєвода. – Добре їх знаю: зараз тільки фіть – і вже аркан на шиї! Не можна вірити бусурманам!

– Вадим діло каже. – Мирослав поклав Вуєві руку на плече, ніби хотів заспокоїти. – Усі купці платять печенігам і тільки так спокійно проплисти можуть. Тоді розбійники не займуть. Не можемо сольством ризикувати. Одягніться, боярове, у простих воїв, аби степовики купців побачили, а не людей княжих.

Вуй змирився. Човен підходив до берега дедалі ближче, і подорожні бачили, як печенігів усе прибувало. Тепер їх стояв на березі досить великий загін.

– Сидіть тут, а я піду й домовлюся з ними.

Вадим, сказавши це, вискочив із човна й пішов по мілководдю до берега. Усі мовчки спостерігали, як неквапом купець наблизився до ординців і підняв праву руку догори на знак привітання.

– Цікаво, про що вони там говорять, – упівголоса мовив Турик.

– Усе добре. Зараз дасть їм срібла – і пропадуть вони, як туман зрання, – ніби заспокоюючи всіх, сказав Мирослав.

Запала мовчанка. По якійсь хвилі сказав Вуй:

– Щось вони надто довго.

Раптом, оминувши Вадима, кілька печенігів почали спускатися верхи з берега й підходити до того місця, де стояв човен. Один із них гукнув щось, помахав нагайкою, закликаючи людей із човна вийти на берег.

– Що йому треба, чортові кудлатому? – не розуміючи, запитав Середич.

– Казав же вам – не вірте бусурманам.

– Спокійно, – сказав Мирослав. – Пішли. Вони нам нічого не зроблять.

Упевнений у собі Мирослав першим вискочив із човна у воду й пішов до печенігів. Інші рушили слідом за ним.

Ватажок степовиків був високим, чорноволосим молодиком з орлиним поглядом. Сидів на гарячому гнідому жеребці в кольчузі, при боці мав криву хозарську шаблю. Бусурманин зверху вниз дивився на русичів, ніби оцінюючи кожного з них. Вуй глядів на степовика спідлоба. Зараз ці печеніги не були такі страшні, як тоді.

Тим часом ватажок, оглянувши докладно всіх, махнув нагайкою своїм людям. Ті під’їхали верхи до човна й почали в ньому копирсатися, ніби щось шукаючи. Воям це не сподобалося, вони стали поглядати на Мирослава, однак боярин був спокійним. Іще кілька разів перегукнувшись з ординцями по-своєму, печеніг знову махнув нагайкою й поїхав геть. Його люди погнали за ним, і скоро весь загін був далеко в степу, лишивши на березі русичів самих.

– Кляті поганці, – плюнув собі під ноги Бурий.

– Чого він хотів? – запитав Середич Вадима, як той повернувся.

– Чорт їх розбере, тих розбишак. Нумо до човна – нема чого тут більше стовбичити.

На лівому березі стіною стояв великий, густий ліс, підтоплений річковою водою. Йшло до вечора, навкруги почало темніти.

– Правду ти казав, воєводо, – хмариться. Та й вітер став дужчати, – дивлячись на небо, мовив Вадим.

Тим часом перед очима стала Хортиця – усі ще дужче налягли на весла.

Виходили з човна, коли вже блискавки розтинали небо, а дощ лив наче з цебра. Мужі забирали із собою все, що могло намокнути, і йшли до лісу, який ріс на скелястій голові острова. Там було розміщене старе руське городище. Його давно вже зруйнували печеніги, залишивши тільки вали. Згодом руські купці там побудували курінь, в якому можна перечекати негоду.

Злива змивала піт із їхніх тіл, а з ним і втому, додавала бадьорості. Вітер гудів, махав у різні боки верховіттями старих сосен і дубів; чагарники, що росли на схилах, пригинав ледь не до землі. Вуй знав, що така сильна буря налітає швидко й сильно, і горе тому, кого вона застукає на воді чи в чистому полі. Однак вона і минає швидко, розтративши силу.

Грім відгримів, і його відлуння чулося лише здалека. Злива також припинилася, а замість неї дрипав дощик. Стало тихо.

Мужі сиділи в курені навколо вогнища. Грілися, сушили одяг. Вечеряли шинкою та сухарями, які набридли вже за цілу дорогу. Після того, як буря перейшла, почуття спокою й тепла огорнуло дружинників, що сиділи в курені. Тільки один Турик залишався стояти на варті, трясся в мокрому корзні від холоду й ловив носом запах диму від вогнища.

– Тут можна засісти на кілька днів. Треба буде розвідати, де печеніги. Якщо нема близько – волоком перетягнемо човна по берегу. Проти течії пороги не перейти, – сказав Мирослав.

– Їх наче й нема, та вони, бусурмани, з-під землі вискочити можуть. Знаю я їх. Кинуть аркан на шию – і пропало наше сольство. Треба було поганцям більше заплатити, аби ще човна кіньми переволочили, – сказав Середич.

– Дурень той, хто вірить бусурманам, – втрутився Вуй.

Купець Вадим також сказав своє слово:

– За печенігів не бійтеся – не зачеплять. Хоч вони і розбишаки, та коли їм заплатиш – без страху їдь собі далі. Навіть перепустку дали.

При цих словах він витяг із кишені заяложену червону хустину з якоюсь вишивкою.

Спокійна мова бувалого мандрівника вселила надію. Мирослав усміхнувся.

– Ти, купче, знайомства всюди маєш. Певно, уже й Морані запхав у кишеню, щоби завчасу тебе до пекла не забрала.

Усі посміхнулися з такої вигадки. Тільки Вуй суворо мовив:

– Підемо завтра та поклонимося старому хортицькому дубові.

– Ми є християни, а не язичники, щоби кланятися деревам, – гостро відповів Середич.

– Ми є русичі, роду руського. І Святослав, і Ігор, і ще Олег ставали на Хортиці, щоб жертви кумирам зробити. Ми жертви робити не будемо, та поклонитися старому велетню годиться. Бо так ще наші діди робили.

Середич махнув рукою – не хотів сперечатися із впертим дідом.

Після вечері до воєводи підсів Волос. Це був дужий молодець, кароокий, темноволосий.

– Розкажи, воєводо, про битву останню князя Святослава. Казали, що ти був тут, на Хортиці, разом із ним, як заскочили вас печеніги.

Вуй не любив розказувати бувальщини й іншим разом просто відігнав би від себе цікавого молодика. Але цього разу не відмовив – поважав сотника. Інші молоді дружинники також підійшли, залишивши Мирослава, Середича й Вадима на самоті. Купець саме збирався почати якусь свою чергову байку, та побачив, що слухачів сильно поменшало, розлігся й заснув.

– Ми були змучені, переобтяжені хворими та здобиччю. Нам довелося воювати стільки років без перепочинку, потім переплисти море й зимувати в голому степу. Печенігів не боялися – був у Святослава мир із ними. Ще раніше ми з князем побили поганих під Києвом, Куря клявся, що більше русичів не займатиме. Раптом вони вискочили, наче з-під землі, сотні їх, ціла тьма. Ми саме молилися біля дуба, ледве встигли за мечі схопитися. Це був не бій – справжня бійня. Святослав бився, як лев, ми також дорого життя свої віддавали, тільки не наша сила була. Падали вої один за одним. Святослава поранили. Перша стріла вп’ялася в кольчугу, потім – друга, третя. Живого місця не було на обладунках князевих, та він все бився, відправляючи до пекла поганих.

Дід затих. Навкруги була могильна тиша – усі слухали, затамувавши подих, лише Вадим сопів у солодкому напівсні. Вуй впер очі у стіну куреня, мовчав, ніби не хотів більше згадувати тої страшної битви. Першим порушив мовчанку Мирослав. Вони із Середичем також присунулися й слухали разом з усіма.

– Небагатьом тоді воям вдалося вижити…

– Мені було літ сімнадцять, – перервав його Вуй. – Я лежав оглушений поміж трупами. Тільки прочуняв – побачив, як бусурмани дорізають поранених. Страх огорнув мене, я кинувся бігти, ніби не муж, не вой, а легкодухий отрок. Жага до життя додавала мені сили, я мчав, мов заєць, через кущі, печеніги ганялися за мною. І тут Господь допоміг мені, молодому поганину, вивів на ту стежку. Нею я спустився просто до Дніпра й на колоді переплив на другий берег.

Від старого воя чули це вперше. Чого він раптом наважився розказати цю пригоду, та ще молодим дружинникам – невідомо. Певно, щось відчував. Щоб розвіяти гнітючу тишу, знову заговорив Мирослав:

– Печеніги хитрі й підступні. Та греки ще хитріші. Завше дикими ордами печенізькими керувала рука імператорська. Не хотіли грецькі василевси, аби Святослав знову пішов на них, на Болгарію, от і заплатили степовикам.

Вставив своє і Середич:

– На щастя, не вся дружина руська тоді полягла. Більшість ішла з Болгарії обхідним шляхом, сушею. Вів їх воєвода Свенельд. Між ними були й гридні деревлянські, дивні речі вони розказували про той похід. Я був малим, та пам’ятаю. Говорили навіть, що то не греки, а сам Свенельд наслав печенігів на князя. Ніби бояри були незадоволені Святославом, бо він чужі землі воював, а своєї трохи не втратив.

Почувши ці слова, Вуй спалахнув:

– Брехливі язики мають твої деревляни. Наче греки, лукаві вони! Не міг Свенельд! Я з ним разом на полі ратному свою кров проливав, то мужній воїн і славний воєвода. А деревляни твої – собаки.

Воєвода підхопився на ноги, став над боярином. Кипів. Зазвичай був суворим та стриманим – таким-от його ще ніхто не бачив. Середич поблід, також почав підводитися, беручись за меч.

– Ніхто не сміє обзивати мій рід собаками!

Між ними став Мирослав.

– Досить, охолоньте обоє. Ганьба на ваші голови – старші бояри, а гризетеся гірше за отроків. Он молоді на вас дивляться.

Вуй заспокоївся, тільки тяжко дихав. Тоді вийшов геть із куреня, побрів по порожньому городищі. Дійшовши до валу, що вже осунувся та заріс бур’яном, він тяжко сів просто на мокру від дощу землю. Справді, старий вже став. Не та сила, що колись, не та витримка. Голова від спогадів крутиться, ще гірше занили давні рани. Та найгірше душа болить – не шанують молоді старої слави. Змішали її з багнюкою та з кров’ю власною.

Воєвода ще посидів якийсь час, тоді втомлено приліг горілиць просто на валу, на холодній, сирій землі. Дивився на зоряне небо, думав. Спати не міг, хоч старе тіло й втомилося з дороги. Думи різні лізли в голову, ставали перед очима обличчя воїв, що згинули в битвах. Прийшли і Святослав, і Ярополк, і Володимир. Дід навіть подумав, що вони всі прилетіли сюди з вирію і кличуть його до себе. Прийшла і Данка з малим на руках…

Одружився він пізно, сам не знає, як спромігся з усіма походами й битвами. Вона померла при пологах, з того часу Вуй іншої жінки не мав. Як же він зараз хотів до неї, у вирій, як же стужилося серце воя за рідненькою, яку вже стільки літ оплакував. Хоч би й зараз усе лишив… Тільки б дав Господь якої битви славної, щоби воєвода смерть свою знайшов на полі ратному… І якщо є той рай чи вирій, він мусить її там зустріти, хоч на хвилинку побачитися, потримати за руку й поцілувати синочка. А тоді вже можна хоч і до самого пекла, на саме дно! Що його вже тримає на цім світі? Нічого, хіба що Мстислав…

…Коли князь Володимир був живим, то дуже поважав свого воєводу. Навіть сина свого Мстислава дав на виховання. Мстислав кликав його вуєм, а за ним і вся Тмутаракань. Усі й забули справжнє ймено воєводи, так і кличуть – Вуй та Вуй.

Від цієї думки стало трохи тепліше…

Змінилася варта – замість Турика став Середич. Вуй так і не міг заснути. Він сів, тоді встав, пішов до куреня й розбудив Волоса.

– Ходімо, – покликав.

Той пробудився, швидко підвівся, зібрався, не питаючи нічого. Вони вийшли з куреня, перестрибнули вал.

– Ви куди? – запитав Середич.

Вуй не відповів, а Волос не знав, що казати, так що боярин лишився без відповіді.

Воєвода крокував першим, Волос ішов слідом. Обоє були повністю озброєні – Вуй наполіг. Лише луків не взяли.

Вони спустилися з гори й рушили до середини острова. Мовчки відійшли досить далеко. Місцевість була рівна, лише височіла стара степова могила, заросла травою.

– Ось тут, на тому місці, впав Святослав. – Зупинився нараз воєвода, спізнавши місце недалеко берега. – А там он я лежав під трупами. Тут усе було в крові: трава червона, стовбури дерев, кущі, скелі.

Вуй говорив не то з Волосом, не то із собою, не то взагалі з кимось іншим. Волос не перепитував, знав, про що розповідає дід. Лише здивувався, що завжди мовчазного Вуя тепер потягнуло на таку відкриту бесіду. А старий розповідав із завзяттям отрока, очі його горіли, лице змінилося – це було видно при блідому світлі місяця. Розповідав він жваво, яскраво все описував, махав руками.

Далі Вуй повів молодого сотника до хортицького дуба. Там усе ще стояв жертовник, зарослий бур’яном, – давно вже ніхто не приносив жертви. А колись тут постійно приходили князі з дружинами, просили в богів помочі на ворога, або купці, які благали щасливої дороги та доброго торгу.

– Бачиш: це святе для русича місце, хоч і християни ми. – Вуй вдихнув на повні груди. Він бачив навколо себе воїв, що стояли підперезані мечами. – Казали, що твій дідо був волхвом, ти маєш чути силу того місця.

– Чую, – щиро відповів Волос.

Він, як і Вуй, втягував ніздрями повітря, наче хотів побільше вдихнути в легені тої сили.

Раптом усе навколо заметушилося – духи воїв забили тривогу. Вуй відразу відчув це.

– Біда, сотнику. Біжи до човна та відведи його з другого боку до городища.

– Там же урвище, – мовив Волос.

– Стежка є. Біжи швидко, і я піду. Треба попередити своїх.

Волос поглянув на нього недовірливо, одначе послухав – звик завжди в поході підкорятися наказам воєводи. Легко закинув щит за спину й побіг. Він обов’язково добіжить, Вуй навіть не сумнівався в тому, що молодий сотник виконає його наказ.

Духи воїв почали скупчуватися навколо Вуя, ставати кругом, ніби захищаючи від невидимої сили. Вони брали в руки топори, мечі, закривалися черленими щитами, закривали лиця заборолами. Вуй поправив шолом, узяв щит, витягнув меч. Озирнувся.

Мирослав

Мирослав спав дуже чутливим сном, тримаючись за руків’я меча. Тільки Середич доторкнувся до його плеча, як боярин уже розплющив повіки, сів.

– Швидко, нечисть якась нас обступає. Боронитися треба, – упівголоса сказав Середич, та його почули всі.

Вої швидко посхоплювалися, були вже зоружені. Один за одним вискочили з куреня, побігли до валу, почали обережно вдивлятися. Ніч була місячна, усе видно як на долоні.

– Печеніги, – упізнав котрийсь із дружинників степовиків.

Їх було біля чотирьох десятків, всі озброєні щитами, луками й кривими шаблями. Зігнувшись, вони бігли просто до валу.

– Вадиме, діставай свою хустку, ти, Луко, пали смолоскип, – скомандував Мирослав.

Сам боярин витяг стрілу із сагайдака, намотав на неї сухої трави. Він підпалив стрілу від смолоскипа, раптом оглянувся.

– А де Вуй? І Волоса не бачу.

– Потинялися кудись! – зло гаркнув Середич.

– Тільки того нам бракує, – розізлився Мирослав, натяг щосили тятиву й випустив палаючу стрілу у бік печенігів.

Вона просвистіла у повітрі, вп’ялася просто у них перед ногами. Степовики стали як вкопані.

– Печеніги! Купці руські до вас речуть! Ми прийшли з миром. Хочемо відпочити тут, на острові, а тоді далі підемо. Дорога наша до Києва. Маємо перепустку від хана вашого!

Це гукав печенігам Вадим. На доказ своїх слів він почав махати хусткою, Лука присвітив смолоскипом. Печеніги на мить наче розгубилися. Вадим все ще тримав хустку у високо піднятій руці, дивився на них. Степовики були на відстані польоту стріли. Радилися. Були спантеличені тим, що їх дочасно зауважила варта.

Вадим вже почав про себе посміхатися, будучи впевненим, що незвані гості зараз відступлять. Раптом нічне повітря розпорола ще одна стріла. Випущена рукою печеніга, вона продзижчала й уп’ялася Вадимові просто у плече. Той скрикнув від болю, присів. Дикий рев почувся від печенізької ватаги, вони гуртом кинулися знову до валу, на бігу стріляючи з луків.

– Нечистий у них вселився, – виригнув із себе Мирослав, ховаючись, а тоді першим випустив у нападників стрілу. За ним інші вої.

Перші печенізькі трупи впали на хортицьку землю. Вої били непомильно, особливо Сокол. Руки його працювали мов у павука, коли він раз у раз закладав стріли, напинав тятиву і стріляв, не цілячись.

Стріли стримали напад. Печеніги зупинилися, закрилися щільно щитами. За мить половина ватаги розбіглася у різні боки, друга половина лишилася стояти на місці під заслоном щитів, виставивши їх, наче стіну.

– Хочуть із боків обійти, – сказав Бурий. – Навчилися воювати, антихристи!

– Що робити будемо? – запитав Середич.

– Сам не знаю, – відповів Мирослав. – Ще й Вуй пропав!

Тільки боярин сказав ці слова, як раптом з місячного сяйва виринула постать і стала просто за плечима печенігів.

– Вуй, – тихо прошепотів Сокол, і тут же взяв стрілу й поклав на тятиву.

Підкравшись, наче кіт, старий стиснув меч обома руками, щит же заздалегідь заклав за спину. Напав ззаду раптово і навально, почав косити своїм мечем печенігів, як сама смерть. Печеніги враз шугонули у різні боки, розваливши свою стіну зі щитів. Сокол тут же напнув лука, Мирослав стримав.

– Вуя зачепиш.

– Не бійсь, боярине.

Тут же просвистіла стріла і вп’ялася між лопатки печенігові, що кинувся на воєводу. Степовик змахнув руками, як птах, і впав Вуєві під ноги. Інший розгубився, не знаючи, чи прикриватися від стріл, чи від меча. Воєвода тут же рубонув його по голові. Сокол поклав стрілою ще одного.

Печеніги завили, як вовки, і кинулися на воєводу. Старий узяв меча у ліву руку, правою ж дістав обушок. Він відмахнувся мечем, а обушком вперіщив зі всієї сили, трощачи степовикам голови. Знову пролетіла стріла Сокола – і черговий печеніг упав навзнак. Тоді знов обушок, і знов стріла, Степовики від такої атаки гинули один за одним. Вуй відбивався своїм мечем, а залізною кулею страшно трощив ворожі голови, щити, ламав коліна й руки, страшно рубав та колов своїм мечем. Він не боявся смерті, а ніби шукав її, тому ворожі шаблі не могли дістати його. А тут ще непомильні стріли Сокола клали на землю всіх, хто заходив воєводі з тилу або збоку. Середич, побачивши добру роботу стрільця, і собі пустив стрілу, однак замість степовика ледь не влучив у Вуя і більше стріляти не став.

– Поможемо воєводі! – раптом гукнув Мирослав і першим побіг із валу вниз.

Інші, крім Сокола, ринули за ним. Побачивши це, печеніги кинулися тікати.

Вуй уже витирав свою зброю об одяг побитих печенігів, як Мирослав із воями підбіг до нього.

– Ти живий, воєводо?

– Якби не пособили – був би мертвий, – відповів сапаючи й додав: – Гарна була битва.

– Геть уже ошаліли прокляті бусурмани. Яка тільки муха їх вкусила? – запитав Мирослав.

– Печенігів ще багато на острові, – раптом сказав Вуй.

Усі поглянули на нього.

– Де Волос? Треба пробиватися до човна. Беріть Вадима, хапайте клунки… – почав командувати Мирослав, та старий воєвода його стримав, узявши легенько за руку.

– Тут є стежка. Та сама стежка, що колись мене врятувала. Волос чекає вже там на човні. Швидко збирайтеся – печеніги близько.

Мирослав зрозумів, що зі старим сперечатися не варто, – можливо, це єдиний шлях до порятунку.

Дружинники підхопили по дорозі Вадима: купець був живий, тільки рани зазнав глибокої – стріла досі стирчала у плечі. Лука вів його під руку, інші несли припаси. Вуй відвів їх до урвища, там і справді була стежина, якою можна було спуститися до Дніпра. Першим туди зійшов Середич, він допоміг Луці спуститися із Вадимом, за ним пішли інші. Вуй стояв, вслухався у темряву.

– Швидше, воєводо, печеніги нагрянуть – засиплять стрілами.

– Ні, ти йди, Мирославе. Я їх затримаю!

– Що?

– Що чув, велій боярине. Вони можуть нас вистежити, засиплять стрілами, як ти кажеш, а тоді переловлять. Я затримаю їх, відверну увагу, а ви тікайте, сховайтеся у березі.

– Без тебе, воєводо, не піду.

Вуй зітхнув.

– Помилуй мене, боярине, зглянься над моїм сивим чубом та старими ранами. Не буде для мене кращого місця, щоби голову свою скласти. Бо нема для християнина заслуги у небі більшої, ніж життя віддати за другів своїх. До того порахунки в мене старі із бусурманами… Вже раз я тікав від них, як заєць, другий раз не хочу. Прости.

Вуй обняв боярина. Мирослав хотів було щось заперечити, та воєвода раптом штовхнув його щосили з урвища. Боярин полетів униз головою, перечіпаючись за чагарники й корчі. Стримався десь на півдорозі. Оглянувся – молодші вої були вже внизу, садовили у човен Вадима. Боярин поглянув угору, прислухався. Там серед тиші враз почувся голос воєводи:

– За князя!

Тут же рознеслися нажахані крики печенігів, почувся шум битви.

– Перун би тебе побив, Вую, – заскреготав зубами Мирослав.

Серце поривалося кинутися назад до старого, допомогти йому. Однак доки він вилізе назад на кручу, старого вже і так або вб’ють, або полонять. Треба рятувати інших. Мирослав по крутій стежині спустився вниз, скочив у човен – і вони відчалили. Ніч закрила собою втікачів.

Після ночі настав ранок, наближався день. Човен заховали у густих прибережних комишах. Вої принишкли. Мирослав ще скоріше наказав зняти щоглу, щоб не видала їх. Вони дивилися, як по березі товчуться печеніги, шукаючи утікачів. Поки що степовики кружляли на конях досить далеко від того місця, де була схованка русів. Та вони прийдуть і сюди, Мирослав розумів це. Вої були мовчазними, Вадим тихо постогнував на дні човна – пекуча рана давалася взнаки.

– Потрапили ми в пастку, други мої, – мовив боярин. – Угору по течії нам не прорватися – пороги не пустять, волоком човна також не переволочимо.

Озвався Середич:

– Кидати треба човна, тягарі полишати і пробиватися пішака. Густі очерети сховають нас від печенізького ока.

– До Києва далеко, боярине, – зауважив Мирослав.

– До печенігів іти треба, – нараз сказав своє слово сотник Лука.

Середич єхидно посміхнувся.

– Думаєш, вони тепер із тобою говорити побажають? Голову тут же відріжуть, а з черепа зроблять чашу для вина.

– А ми з ними гуторити не будемо – нападемо вночі й виріжемо всіх поганих до ноги. Відплатимо їм за Вуя.

– Заодно й коней добудемо, щоб човен переволочити, – підкинув своє й інший сотник, Волос.

Досі молодші вої намагалися мовчати, даючи вирішувати все боярам та воєводі. Тепер вони відчули, що також є слами й мають право голосу.

Сказав Середич:

– Не можемо ризикувати цілим сольством. Видно, у погану годину вийшли ми із Тмутаракані. Спочатку в Корсуні бійка, тепер печеніги. Біда так і ходить за нами. Вуй вже летить у вирій, його не воскресиш. Справу князеву пильнувати мусимо. Хто наше діло робити буде, як згинемо тут, на порогах?

– А що ми князеві скажемо? Він же нас запитає, де його Вуй! Скажемо, що на поталу поганим лишили? – це вже мовив Бурий – широкоплечий, грізний вой із кошлатими бровами.

– Пішки не втекти – степовики переловлять. Он уже по очеретах нишпорять, – сказав і Сокол.

Середич побачив, що його голос у меншості, поглянув на свого небожа, бажаючи хоч у ньому знайти підтримку.

Турик зрозумів, що має і він сказати, тож мовив:

– Воєвода може бути ще живим.

З його словами стало зрозуміло, яке рішення прийняли дружинники. Середич лише плюнув спересердя за борт човна.

– Там же може бути ціла орда. Пощо пхатися просто Люциперові в пащу?!

Ніби й не чуючи його розпачливих слів, підсумував Мирослав:

– До сутінків вони будуть шукати нас, а як зайде сонце – ми вистежимо їх. Знайдемо Вуя, захопимо коней і верхи будемо пробиватися до Києва. Човна заховаємо тут, заберемо по дорозі назад. Чи всіх згода буде?

– Всіх, – майже одноголосно відповіли вої.

Мирослав поглянув на Вадима, що пробував підвестися.

– А ти?

– Шкода тут човника лишати. Та живот лишити – ще гірше. Тільки винен ти мені, Мирославе. Через тебе мені тепер ні до Корсуня, ні до печенігів. Поганці ніколи досі не нападали на купців із ханськими хустками. Справа у сольстві, голову даю. – Купець посміхнувся. – А ти, Мирославе, ще казав мені, що то від мене святі угодники відвернулися. Це від вас вони відвернулися.

Дружинники чули ті слова, однак мовчали. Не мали що відповісти пораненому купцеві.

Тим часом печеніги і справді наблизилися. Вої швидко позбирали все у шкіряні мішки, щоб не замокло, прив’язали до днища човна мотузами. Крам довелося просто втопити. Вадим бачив, як його паволоки пішли на дно, скривився більше, ніж від пекучої рани. Далі дружинники скочили з човна у воду. Їм вдалося перевернути тихо судно, накрити його очеретом. Тепер самі поховалися хто під водою, хто під човном, хто в комишах.

Степовики переправилися недалеко того місця, де ховалися русичі. Вони широкою лавою розійшлися по очеретах і по берегу, й сунули просто до схованки, намагаючись щось побачити, аби знайти якісь сліди.

Очерет розрісся густо, під ногами була трясовина, багнюка, страшенно кусали комарі. Печеніги бродили у ній по пояс, уважно все роздивляючись. Інші на глибині плавали на своїх човнах.

І ось вони вже зовсім поруч. Волос, який сидів під водою і лише дихав через очеретину, поволі став виймати ніж, щоби тихо зняти степовика, котрий підійшов до човна надто близько. А той тим часом усе роздивлявся. Він бачив борт, та подумав, що це стовбур дерева, звалений бурею, лежить у воді, весь почорнів і зогнив – просмолене днище скидалося на старе дерево. Печеніг побрів далі.

Наважилися показати голови зі своїх схованок, коли степовики відійшли вже на кілька сотень кроків. Вони, певно, вирішили, що руси справді потопили човна і тікають від них пішки. Поспішали.

Човна так і лишили захованим в очереті, а самі назирці подалися за печенігами. Степовики під вечір стали табором, трохи відійшовши у степ від берега, запалили багаття. Печеніги тут чулися повними господарями і нападу не чекали – табір пильнував лише один ординець. Зійшов місяць.

– Тут тільки загін, а не ціла орда – як переб’ємо всіх, то ніхто й доганяти не буде, – мовив Мирослав.

– Може, орда десь поруч, – зауважив Середич.

Мирослав повторювати не став, натомість пояснив Бурий:

– Трави он хвилюються. Якби була орда – витоптали б. Та й кибитка лише одна – значить жіноцтва тут нема. Може, пастухи які або мисливці від решти відбилися.

– Щось не подібні були на пастухів. Пастух має лук, стріли й кілок. А у тих он шаблі, щити, – зауважив Сокол.

– Навмисне нас чекали, щоби поживитися купецьким добром, – підкинув Лука.

Всі мовчали – це могло бути правдою.

Саме зайшов місяць за хмару.

– Не будемо гадати. Візьмемо язика – все розкаже: хто вони і якого біса тут роблять. Вадиме, лишися тут, стережи припаси.

Мирослав першим поліз до печенізького табору. Незважаючи на своє важке тіло, боярин повз, наче вуж. У зубах тримав ножа, щит мав за плечима. Решта не відставала. Мирослав тихо підкрався до стійбища. Печеніг, що вартував, стривожився. Вітер змінився – і коні почули чужий запах, попідводили голови, почали прясти вухами. Степовик заспокоював вороних, плескав по шиї: певно, десь крутиться степовий вовк, от і харапудяться коні. Печеніг повернувся на своє місце, все ще оглядаючи нічний степ.

Мирослав підкрався збоку впритул, навкарачки підліз до самої спини вартового. Тоді тихо затулив йому рот, а ножа встромив під ліву лопатку. Печеніг затріпотів у руках боярина тоді обм’як, і Мирослав обережно поклав його на землю. Пробудився один з ординців, щоби піти до вітру. Він побачив русів і скам’янів. Крикнути він так і не встиг – черкнули ножем по горлу, так що замість крику вирвалося одне булькотіння.

Чекати не можна було. Вої кинулися всередину стійбища, побачили тут сплячих печенігів – десь зо два десятки. Місяць саме вийшов з-за хмари, залив усе своїм світлом. На тичці біля самої кибитки стриміла голова із довгими сивими вусами. Вуй! Русичі переглянулися між собою, в очах кожного палало бажання помсти.

Місяць був круглий і своїм холодним, срібним промінням світив на сплячих печенігів. Від того сон ставав тяжким, важко було прокинутися. Степовики крутилися, бубоніли щось у тяжкій дрімоті, не в змозі вирватися з неї, розплющити повіки. Руси різали сонних степовиків одного за одним, стривожені коні, почувши смерть, заржали, але навіть тепер печеніги прокидалися дуже довго. Руси були швидкими, сильними та зграбними, як кара Перунова.

Мирослав був увесь у ворожій крові. Біля його ніг лежало багато побитих та конаючих воїнів. Він убив їх швидко – печеніги й не зрозуміли, що з ними сталося. Достойного опору вони так і не чинили: декотрі кинулися тікати, та їх догнали й добили тихо і безжально. Останнім був печенізький вельможа. Впізнали по багатому одягу та золотих перснях на руках. Він вискочив із кибитки, витяг шаблю. Слідом показалася жіноча чи навіть дитяча голова, та він наказав їй тут же сховатися. Так, це був той самий ватажок степовиків, якому купець заплатив сріблом за безпечний проїзд, Мирослав упізнав його відразу.

Лука із Соколом разом кинулися на нього, скрутили, забравши шаблю. Інші швидко добили решту печенігів, тоді зібралися навколо полоненого. Сокол посадив його, схопив за чуприну. Степовик зціпив зуби.

Мирослав підійшов до нього, спитав щось по-печенізьки. Той не відповів.

– Він і по-нашому розуміє. – Раптом підступив ближче Бурий. – Скажи, Карабаю.

Печеніг широко відкрив очі, побачивши русича. Той сів навприсядки перед ним.

– Бурий…

– Упізнав-таки, і я тебе впізнав. Перетнулися наші дороги. Це родич ханів печенізьких, син-князьок одного з родів. Колись заручником був у князя Святополка.

Перші слова Бурого були адресовані степовику, а останні – своїм товаришам.

– Бачу, ви добре знаєтеся. Спитай його, Бурий, де решта печенігів, – мовив Мирослав.

– Чув, що тебе питають?! – гаркнув вой.

Степовик зблід із виду, скрипів зубами.

– Ну, сам скажеш чи трохи крові тобі випустити?

Він усе одно мовчав, тільки лиховісно блискав очима то на Мирослава, то на Бурого.

– Тягніть його до вогню, будемо язик розв’язувати, – скомандував Мирослав, і Сокол із Бурим поволочили полоненого до вогнища, яке стало пригасати. Сокол роздмухав його, підкинув туди дров.

Доки ці троє розмовляли зі степовиком, інші заходилися сідлати печенізьких коней. Орда й справді могла бути десь недалеко, тож баритися не можна, а чимшвидше забиратися звідси.

Карабаю запхали до рота якусь стару ганчірку, роззули. Той заборсався щосили, здогадавшись, що його жде.

– Зачекайте, – затримав своїх воїв Мирослав.

Вони посадили Карабая, вийняли ганчірку.

– Говори.

Степовик довго харкав, намагаючись виплюнути залишки ганчірки з рота.

– Я нічого вам не скажу. Тільки хочу, щоб ви знали, що за мою смерть хан випалить вашу землю, вас виріже, дітей у рабство грекам продасть, а жінок ваших… – Нараз він затнувся, ніби бовкнув щось зайве.

Бурий вже стиснув кулак, щоб вдарити, одначе стримався, мить подумав і перевів свій погляд зі степовика на кибитку.

– Жони наші, кажеш. А зараз я піду й подивлюся на твою жону, чи кого ти там ховаєш?

Бурий витяг ножа й ступив крок до кибитки. Степовик завив з досади, однак все одно не попросив ласки у руса. А Бурий і не думав зупинятися. Втрутився Мирослав:

– Стійте. Печеніжине, нам від тебе нічого не треба. Ви перші напали на нас, ми вас не зачіпали. Я і мої вої тільки хочемо пройти в землю руську. Даю своє слово, що ми не зобидимо ні тебе, ні твоєї жони. Ти підеш заручником із нами до Києва, твою жону відпустимо, тільки доберемося до кордону. Маю надію, що вона добре скаче на коні і скоро твої родичі дадуть за тебе викуп.

Мирослав замовк, степовик заспокоївся. Пропозиція була добра, він мав відразу б на неї приставати, однак гордість поки що не дозволяла йому цього зробити.

Боярин витлумачив це по-своєму.

– Ліпо є. Тепер говори, де решта ваших людей. Нам треба знати, як вибратися звідси.

– За рікою. Ми розділилися на два загони й шукали вас і на цьому, і на іншому березі. Зранку мали продовжити. Їх там ще півсотні. Скоро вони зрозуміють, що зі мною щось сталося, почнуть шукати, тож тікати вам треба дуже швидко.

– Де орда?

– Недалеко. За півдня дороги звідси.

– Чого ти напав на нас? Ми ж заплатили тобі!

Степовик замовк.

– Говори, печеніжине, а то я забуду про свою обіцянку, – натиснув Мирослав.

– Хан знає, хто ви. Наказав живими привести.

– Він знав про наше сольство?! – вигукнув зі здивування Бурий.

Присутні переглянулися.

– Вадим, – коротко сказав Мирослав.

– Беріть його і забираймося звідси. Чули – орда під носом! – Нараз прибіг Середич. – Потім допитаємо. Дівку також беріть!

Вої знову схопили степовика, потягли до коней. І тут із кибитки вискочила дівчинка, мов дика кішка. Будучи зайнятими, вої не скоро побачили її, тому їй вдалося безперешкодно добігти до першого-ліпшого коня.

– Лови її, – прошипів Мирослав.

Тут Карабай заборсався шалено, раптом вихопив з-за чобота ніж і вдарив Мирослава під ребро. Бурий побачив це і тут же вгородив свого ножа Карабаєві в серце.

Серед нічної тиші дико скрикнула степовичка. Лука, що підбіг до неї, затулив їй рота й поволік до коней. Мирослав поки що стояв на ногах. Сокол підхопив його під руку, підбіг Волос. Мирослав намагався долонею затулити рану, одначе кров і так витікала поміж пальці. Бурий у розпачі й гніві підбіг із своїм окривавленим мечем до дівчинки, згріб її за волосся, один раз намотав собі на руку. Вона заплющила очі. Меч був уже над її головою.

– Зупинися, – стримав Бурого Лука.

– Ти чого?

– Негоже християнину підіймати меча на беззахисне чадо.

– А їх, сонних, гоже було різати? – гаркнув Бурий, показуючи на трупи, розкидані навколо.

– Вони вої.

– То що робити? Волочитися з нею і так не будемо, а лишимо тут – зараз погоню на нас наведе!

– Візьмемо із собою, – наполягав Лука. – Вона може знати щось із того, що не договорив Карабай.

Бурий не став сперечатися із сотником, просто лишив її Луці й пішов. Лука подав дівчинці руку. Їй було років дванадцять.

Літня ніч коротка. Вої поралися у ворожому таборі дуже швидко. Вони взяли собі на кожного по двох найкращих коней, інших розігнали. Турик перевернув кибитку, аби здалеку не було видно. Для Мирослава зробили ноші, прив’язали до двох коней і поклали його зверху. Печеніжинку також посадили на коня, прив’язали за руки до луки сідла. Насамкінець зняли обережно з тички голову воєводи й положили в мішок. Рушили. По дорозі підхопили Вадима й поклали на коней свою ношу. Коли сонце сходило, вони були вже далеко від того місця. Через переправу перейшли Дніпро й погнали на північ.

Боярин Мирослав боровся зі смертю, як міг. Темна пелена уже закривала його очі, та руський боярин змагався з Мораною, маючи велике здоров’я і сильний дух. Йому не вперше отак ставати на герць зі смертю, не вперше куштувати ножа печенізького. З молодих років Мирослав у дружині, не одну битву зі степовиками провів, захищаючи південні кордони руської держави. Довго вони товклися по тих степах разом із воєводою Вуєм, а потім і до Тмутаракані разом пішли. Тепер же воєвода мертвий, і його, Мирослава, із собою тягне до вирію, аби самому нудно там не було. Тільки боярин так легко не дасться – рано йому ще. Хоч би Господь дав ту справу доробити, виконати останній наказ князя свого.

Вони сиділи у Тмутаракані й нічого не знали, не хотіли знати. Своїх справ було доволі. З Русі тільки вісті долинали різні про братовбивства, війну, про те, як чужі вої роздирають рідну землю. Мирослав із Вуєм стримали тоді гарячого князя свого Мстислава, не дали, аби втягнув землю тмутараканську, що стала за ті роки рідною, у війну братню, криваву. Боярин добре знав і Ярослава, і Святополка. Обидва були владолюбні, мудрі, відважні й хитрі, вони навіть батькові своєму – великому Володимиру – коритися не бажали. За кожним із них стояли великі й малі боярські роди, які хотіли бачити їх на великокняжому столі. За Ярослава стояла земля новгородська, а також варяги, за Святополка – король польський. Сила в обох немала, от вони й зійшлися у смертельній січі. Та на руках Святополка була кров братів, тому Господь відвернувся від нього і перемога дісталася Ярославові. Принаймні, ще донедавна Мирослав був у тому впевнений. Все перемінили сіверські посли, що принесли лист князю від брата його Судислава. Невже є правда у його словах і окаянний не Святополк, а таки він – кульгавий Ярослав?! Якщо тому є правда, то Мстислав не міг просто так цього залишити. Братовбивця не має права сидіти на батьковому столі. Одначе якщо ті слова й не правдиві, якщо посли брешуть, то коло князя київського чорною гадюкою в’ється зрада. Вона загрожує не лише Ярославові, а цілій державі. Мирослав мусив розплутати той вузол. Тільки він, бо князь Мстислав не довіряв так нікому, як йому.

Вої гнали коней невпинно, аж ті покрилися милом. Часу на перепочинок не було, адже погоня могла наздогнати в будь-яку мить. Сокол мчав попереду, роздивлявся навколишній степ, щоби не наткнутися на інший загін степовиків. Мирославові зуміли зупинити кровотечу, але рана була досить глибока. Він кілька разів втрачав свідомість, на виду був блідий. Вадим ще якось у сідлі тримався. Вої кожен вели за собою по кілька коней. Коли хтось бачив, що кінь під ним стає слабнути, то перестрибували на іншого й гнали далі, не зупиняючись. Печенізькі степові коники хоч і не були досить швидкі, проте витривалі. Втікачі лише двічі за день давали їм короткий перепочинок і можливість попити води з ріки. А тоді далі й далі мчали вершники, то переправляючись через степові річки, то плутаючи сліди, аби збити з пантелику погоню. Вої вже валилися з сідел, однак страх перед печенігами гнав їх все далі, не давав зупинитися.

Під ніч доїхали до великого лісу й тут вирішили стати на відпочинок. Печеніги були вже не такі страшні, тому що в лісі можна було сховатися, та й перепочити потрібно було і коням, і людям.

Мирослава поклали обережно на розстелені попони. Волос спробував розрізати його одяг, щоби знову оглянути рану, одначе боярин стримав його, стиснув за руку.

– Поклич усіх.

Волос зрозумів, обернувся. Вої кожен займалися своєю справою, одначе краєм ока спостерігали за Волосом. Кожного хвилювало питання, чи виживе їх боярин. Вони згуртувалися біля Мирослава, посідали навколо, стали уважно слухати його слова. Лише Вадим лишився осторонь, рана забирала всі його сили. Поруч нього залишилася й полонена печеніжинка. Протягом всього цього часу на неї ніхто не звертав уваги, тільки Лука приносив воду та їжу, від чого вона відмовилася.

– Вої мої, – почав Мирослав, тоді поглянув на Середича. – І ти, боярине. Чую, Морана-смерть вже за плечима. Не здолати її цього разу. Слухайте ж мою волю останню.

Він перевів подих. Було видно, що кожне слово давалося бояринові важко. Всі мовчали, чекаючи про що іще говоритиме Мирослав.

– Дав мені князь наказ, аби-м говорив з Ярославом за землю сіверську. Усі про це відаєте. Та єсть і другий наказ князя. Про нього знали тільки я і Вуй. Мстислав не хотів такі чорні вісті оповідати усій дружині. Тепер Вуй мертвий, а я однією ногою в домовині, тож добре слухайте. Судислав через послів переказує, що то насправді Ярослав – братовбивця, що замишляє зло і проти Мстислава. Вивідайте правду, донесіть до князя нашого. Вам допоможе боярин Дашко, він старий друг Мстиславів…

Мирослав зробив паузу. Видно було, що у цю промову він вклав останки своєї сили і кожне наступне слово давалося йому все важче. Боярин зібрався знову щось говорити, кілька разів його уста відкривалися для того, однак із них так і не вилетіло більше ні одне слово. Він ще кілька хвилин дивився у небо поглядом, що все більше склянів. Раптом судома пронизала його тіло, він здригнувся, пішла ротом чорна кров…

Поховали боярина й воєводу на галявині, оточеній лісом зі всіх сторін, крім східної. Яму рили ножами й мечами, молилися. Воям не вперше ховати отак своїх товаришів. До світанку ще був час. Не мали спочинку вже кілька діб, тіло просто нило від утоми, але вої спочивати не поспішали. Вони посідали сумно навколо багаття. Лише Бурого між ними не було – варта мусить пильнувати завжди, Середич знав про це.

– Що робити будемо? – питав боярин поради.

Він лишився за найстаршого, відчував на собі найбільшу відповідальність.

– Ми є сли княжі, тож і роботу свою робити будемо. Не осоромимо Мстислава перед київськими боярами й великим князем, – намагався Сокол мовити бадьоро, щоби підняти присутнім дух, одначе вийшло в нього якось тихо й сумно.

– Хто знає того Дашка? – запитав Лука.

Усі мовчали.

– Бурий має знати, – здогадався Волос. – Піди, Турику, гукни його, а сам попильнуй.

Молодик пішов без зайвих заперечень. Прийшов Бурий.

– Ти маєш добре знати Київ, жив там. Кажи нам, хто такий боярин Дашко? – запитав Середич.

– Ну, знаю такого. Вони із Мстиславом у Києві були мов брати.

– А де його хороми, покажеш? – запитав Сокол.

– Чого ж ні?

– Без Мирослава і Вуя він говорити з нами не стане, – кинув Лука.

У цих словах була частка правди, але про це ніхто зараз думати не хотів. Середич питав далі:

– Може, ще хтось є, щоби слова Дашка підтвердити. Бурий, у тебе є родичі в Києві?

– Рід мій із Турова, лише я, брати та дядько у Києві були під рукою Святополка. Брати загинули, дядько теж. Сестра іще живе, та жона звідки може знати?

– А муж її хто?

Бурий знизав плечима.

– Як я їхав, то дівкою була.

– А може, хто з дружини?

– Попитаю, – коротко відповів Бурий.

Тут озвався Сокол:

– А може, ти, боярине, кого знаєш в Києві?

Середич відповів, навіть не задумуючись:

– Ми, деревлянські бояри, з київськими ніколи вельми дружні не були.

Усі на якийсь час замовкли.

Тут знову озвався Сокол:

– Ніколи б я навіть не помислив, що Бориса й Гліба міг убити Ярослав. А тим більше Святослава – брата свого рідного від матері одної.

– Хто знає, як воно насправді могло бути. Нас же там не було, а які вісті долітали до Тмутаракані, ми то й споживали, – озвався Волос.

– Бориса Володимир замість себе хотів посадити. Святослав був старшим за Ярослава і першим мав би сісти на отчий стіл. Їх і побив Ярослав, щоби самому князем великим стати. Він ще за життя батька йому не корився, ненавидів його. Він був улюбленцем матері своєї Рогніди, це вона його так навчила проти Володимира.

Середич говорив тихо, та слова чули всі. Наважився заперечити Лука.

– Господь із ранніх років покарав Ярослава: той довго не міг ходити. І коли б князь мав стати братовбивцею, то ніколи Бог не благословив би його, дивом не поставив би на ноги. А ще Господь дав йому велику побіду над Святополком і ляхами. Від Святополка відвернувся, а побіду дав Ярославові, – підкреслив Лука.

– Тоді чого Судислав такого листа написав і передав через сіверян? – запитав Середич.

– Думаю, що він лже. Хтось прагне втягнути Мстислава у війну з братом. І той хтось дуже не хоче, щоби наше сольство доїхало до Києва, тому навів на нас печенігів.

Ці слова Луки стали ніби громом з ясного неба.

– Я й забув! – зірвався з місця Середич і пішов до Вадима.

Решта подалися за ним.

Купець спав чи вдавав, що спить. Боярин штовхнув його ногою.

– Вставай.

Вадим зірвався, став протирати сонні повіки.

– Що, вже час?

– Час, час, голубе. – Середич стояв над ним чорною хмарою. – Казав єси, що то через наше сольство печеніги на нас напали. Тільки тут в іншому річ. Говори, собако, за скільки продав нас печенігам?!

Купець лупав очима то на Середича, то на інших.

– Ти що, боярине, розум втратив?

Тут Середич щосили копнув Вадима ногою, показуючи, що жартувати він не збирається.

– Бийте його, вої.

Вони з Бурим і Соколом стали разом бити купця. Вадим намагався захиститися, кричав. Від того підхопилася печеніжинка, скулилася зі страху, не знаючи, що робиться.

– Досить, – нарешті стримався Середич. – Тепер говори.

Вадим сів, почав випльовувати кров і землю.

– Гріх маєш, боярине, що лихе на мене подумав. Якби я продав вас, то чи ліз би під стріли степовиків? Чогось ви всі здоровенькі, а тільки в мене плече болить, ще й гнити починає.

– Лжеш, собачий сину, – не повірив Середич. – Не всі здоровенькі: двох нині закопали. І за них велю тобі голову відрубати! Нам перед смертю Карабай усе повідав! Він знав, що ми не є прості купці, а тільки сли Мстиславові. Хто йому міг сказати?

– Звідки я знаю? Може, з Тмутаракані хтось печенігам подав вісточку? Або впізнав кого з вас, коли роздивлявся?

– Може, і впізнав, – мовив про себе Лука і поглянув на Бурого.

Той розвів руками.

– Що? Карабай заручником був у Святополка, а я стеріг його.

Тут мовив Сокол:

– Карабай не договорив. Та я все ж мислю, що дикун брехав, від смерті відкручувався. Він вирішив добром купецьким поживитися, а як його притиснули, то почав за хана ховатися.

Ці слова трохи зняли напругу. Наостанок мовив Середич:

– Вадима зв’яжіть, аби не втік. Ще колись буде час – допитаємо. Ти, Бурий, тримайся коло мене, аби я тебе завше видів. І на варту більше не ходи – нехай хтось другий стає.

Бурий і Вадим ображено подивилися на боярина, тоді один на одного, але не сказали нічого. Середич продовжував наказувати:

– Зробимо так. Як прибудемо до Києва, то перше підемо до Дашка. Нехай нам все оповість, що знає.

– Не ліпо так буде. Спочатку до князя треба, – не погодився Лука. – Ярослав хитрий, може щось запідозрити. А то ще покарає за неповагу – де ж це видно, щоби сли спочатку до города йшли, а вже потім на поклін до князя.

– Ідемо як гості, як купці, а не як сли. Наш князь із Мирославом так із самого початку задумали, навіть по товар пішли до Корсуня. Вадима-купця всі знають, тому ніхто не запідозрить, що ми послухи Мстиславові. Винюхаємо всю правду, а тоді видно буде. Дідько бери – голова вже гуде, як вулик. Добре старці речуть, що ранок від вечора мудріший є, а тим більше від глупої ночі. Лягаймо на спочинок, а завтра видно буде, – наказав Середич.

Вої повкладалися спати. Лука підійшов до печеніжинки, накрив її своїм плащем, помолився і пішов спати разом з усіма. Ніч от-от скінчиться, а завтра буде знову важкий день.

Середич

Боярин Середич князям коритися не любив. Походив із роду древнього, прапрадіди його колись були князями деревлянськими. Може, тому й не любив так боярин Києва та володарів тутешніх. Коли Мстислав почав землі полуденні освоювати, Середич лишив дідівську волость та ліси на дядьків, а сам зі своїм родом пішов у Тмутаракань. Потяглася за ним і його челядь, а також деревлянські смерди в надії знайти вільну землю.

Середич не любив ні Мирослава, ні Вуя, бо ті разом з князем верховодили у Тмутаракані. Тепер же, коли вони обоє були мертві, Середич враз відчув на собі відповідальність за справу княжу. Її треба до ладу довести, бо князь не є сам по собі – ціла земля за ним стоїть.

З кожним днем усе більше подорожні віддалялися від печенізького степу. За ці дні на перепочинок майже не ставали – погоня могла вигулькнути щомиті. Печеніги смерть своїх так просто не вибачать.

Дорогою боярин уважно стежив за Вадимом і Бурим. Давно уже розповідали, що хитрий князь Ярослав усюди послухів своїх має. Невже вони – послухи Ярославові? Тепер нікому вірити не можна. Другим оком Середич пильнував за полонянкою. Вона була жоною Карабая чи наложницею його. Хижий кочовик хотів потішитися дитячим тілом, тому й узяв із собою у похід. Проклятий дикун. Розпитати б її, тільки що може знати жона, а тим більше дівка? З самого початку дівчинка не бажала ні їсти, ні пити, ні розмовляти. Після якогось часу мандрівки Лука мусив силоміць заливати їй воду у пересохлі уста, щоб вона геть не охляла, не померла від виснаження.

Багато сімниць минуло з того часу, як сли вийшли із тмутараканської пристані. За весь час мандрівки печеніги так і не змогли їх наздогнати. Втомлені, голодні й запорошені, вони досягли невеликої прикордонної застави, що ховалася за високим земляним валом. Ще князь Володимир наказав ті вали сипати, аби хоч якось відгородитися від хижого степу. На заставі сиділо кілька дружинників, що постійно зорили у Поле, чи не видно печенізької орди.

– Далі вже Русь, – з полегшенням мовив Середич.

Вої не посідали – попадали на землю, аби хоч трохи відпочити. На ногах лишився тільки Лука. Він підійшов до полоненої печеніжинки, розрізав пута на її руках, подав повіддя свого ж коня.

– Ти вільна, можеш повертатися до своїх. Ось тобі кінь, там мішок із припасами, вистачить на кілька днів.

Вона дивилася на нього. Вагалася, боялася підступу. Розумна.

– Чого це ти відпускаєш її? – гаркнув Бурий.

Дитяча рука, що потягнулася вже до повода, раптом відсахнулася, мов ужалена.

– Як це чого? Ми обіцяли Карабаю перед смертю, що відпустимо її, щойно зайдемо за вал, – спаленів Лука.

– Обіцяли. Але після того він вбив нашого боярина, тямиш? Тож тепер нічого не варті ці обіцянки.

Лука оглянувся, намагаючись знайти у товаришах підтримку. Погляди їхні були суворими, всі мовчали.

– Одумайтеся, адже вона ще мала. Чи гоже християнину знущатися над беззахисним чадом, чи не вчив нас Христос прощати ворогів? – гукнув Лука.

– Облиш, сотнику. – Бурий витяг мотуза й знову заходився в’язати їй руки. – Ти ще не знаєш печенігів, а я від них добре наївся. Коли б моя сила та воля, то всіх би посік до лаби, щоб і коріння не лишилося.

– А коли б твоя донечка чи сестриця їм у руки попала?!

– Думаєш, у них мало жон наших? Тільки з ними там ніхто так не цяцькається, як ти з нею. Я сам бачив весі попалені, бачив, як степовики наших жон і дітей гнали степом, мов худобу, як паювали й продавали. Кажу вам, брати: не сьогодні – завтра все руба піде, або вони нас, або ми їх. На тій землі нам із печенігами скоро вельми тісно стане.

Знов Луку та Бурого взявся розбороняти Середич:

– Якби печеніги не напали першими, то вона би нас ніколи й не бачила. Просто так відпустити не можемо – багато наших людей у печенізькій неволі, тож ми її на когось поміняємо. І тоді вона собі жива-здорова повернеться назад у степ.

Це означало кінець розмови. Лука скорився, лише винувато глянув на бранку. Бурий знову скрутив їй руки, тоді взяв за повід коня, на якому вона мала щойно їхати.

– Якщо тобі, сотнику, вороний не потрібен і ти хотів віддати його степовикам, то подаруй краще мені. Я ж брат твій по зброї, а степовики тобі хто?

Лука перехопив повід.

– Ще не знати, брат ти мені чи сват і звідки взявся у Тмутаракані, – прошипів сотник.

Бурий продовжував посміхатися, одначе більше сперечатися не наважився й повід відпустив.

Середич бачив, що чорний кіт пробіг між Лукою і Бурим. Обидва були хорошими воїнами, меткими, тямущими. Про минуле Бурого й справді відомостей було дуже мало. Знали тільки, що убив когось із київських гриднів у двобої, а у того гридня брати як ведмеді, поклялися кровно помститися. Таких, як Бурий, у Тмутаракані було багато, он той же Сокол. Їх ніхто ніколи ні про що не питав, бо люди, а тим більше вправні вої, тут були на вагу золота. Треба було заселяти цю землю руським народом. У місті й так багато жило хозар, ясів, готів та інших язиків.

Іншим був Лука, син свого славного роду. Високий, мов жердка, худий, жилавий, довге чорне волосся перев’язане стрічкою, коротко обстрижена борода. Чимось схожий був на грека. І ті чорні колючі очі…

На одній із ночівель, вже за рікою Россю, Середич прокинувся. Тяжкі пригоди забрали у нього всю силу, навіть спати було важко – не міг. Почув, що десь поруч хтось говорить упівголоса, вирішив перевірити варту. Так і є – Лука сидить поряд із малою бранкою, закутує її своїм корзном.

– Ти б їй іще цицьки дав! – грубо сказав Середич. Лука поглянув на нього вовком, та не відповів нічого. – Чого не пильнуєш, раз тебе на варту поставили, а до своєї степовички прибіг?

– Бо мене Сокол змінив. Північ вже минула, і тепер його черга.

Середичу стало ніяково, що даремно нагримав на сотника.

– Все одно йди спати. На світанні далі в дорогу.

Лука і з місця не рушив. Боярин також не йшов, запитав:

– Як же ти з нею говориш? Хіба знаєш печенізьку?

– Каяла по-нашому вміє. Бабка її була русинкою, навчила.

– Он воно що. Ще б хреститися навчила, а то виросла дикункою, такою і здохне.

При цих словах мала наїжилася, сотник також спохмурнів. Боярин зрозумів, що знову бовкнув дурницю.

– Нічого, мала. Скоро ми тебе додому відправимо, виміняємо на когось із наших.

– Їй не можна додому, печеніги вб’ють її. Речіть, скільки срібла маю дати, аби викупити невольників наших, навіть цілу скриню віддам. А її на смерть не відпущу.

Середич поглянув на рішучий вигляд сотника, потім на кочовичку.

– Хіба ж я перечу? – знизав плечима боярин і знову пішов спати.

Так і дісталися Києва. Вої Мстиславові стояли на Соляному шляху, що вів просто до міської брами, обабіч якої височіли вежі. Біля брами крутилася варта, через глибокий рів був опущений підвісний міст, який на ніч підіймався.

– Тут нам треба розділитися. Бурий, візьмеш Сокола й обійдете город із другого боку. Що робити – знаєте, – наказав Середич.

Обидва вої кивнули головами і позлізали з коней. Сокол узяв свій лук і сагайдак зі стрілами й закинув за плечі.

– Лук залиш, пощо тягнеш із собою? – сказав Середич, тільки Сокол не послухав.

– Я без лука – як без рук.

Не прощаючись, два розвідники звернули зі шляху у придорожній лісок і сховалися в ньому.

– Проведеш нас через варту, – далі наказував Середич, цього разу Вадимові.

Той ледве міг триматися в сідлі, так вимучила його рана. Був блідий, говорив тихо і дуже втомлено:

– А якби-сте мене забили ногами там, у степу, хто би вас провів?

– Як не забили там, то ще час буде. Молися, аби-м не довідався, що продав єси нас печенігам.

Вони приострожили коней і по мосту проїхали до брами. Товсті дубові колоди глухо відбивали кінські кроки. Брама була відчинена, там крутилися дружинники, які тут же побачили підозрілих подорожніх.

– Хто такі? – стали їм вартові на шляху.

– Хіба ж не пізнаєш, десятнику? – кволо відповів купець.

– Чи ти це, Вадиме? – вартові підійшли до подорожніх. – Що то з вами стало?

– Печеніги, – коротко пояснив купець.

Вартові враз почали оглядатися по різних сторонах.

– Та не тут, за порогами.

– Прокляті бусурмани. Чого ж не заплатив?

Вадим тільки махнув рукою, не бажаючи відповідати, і вони в’їхали у місто – варта затримувати не стала.

– Куди тепер? – запитав купця Середич.

– Я завше у грецькому домі на ніч ставав. Давай туди, боярине. І ворожбита мені знайди, аби рану загоїв, а то вийде моя душа з тіла.

Він і справді виглядав дуже кепсько.

Як була гарна погода, то купці, що прибували до Києва, зазвичай ночували на своїх лодіях чи возах. До грецького дому сходилися тільки, аби перечекати негоду. Це був широкий терем, де можна було переночувати і поїсти. Зараз тут не було нікого. Княжий тивун, побачивши гостей, пустив їх до терема. Турик і Волос завели туди Вадима, поклали обережно на лежанку. У теремі було добре, прохолодно. Біля дверей стояла діжа зі свіжою водою, тож вої по черзі бралися за дерев’яний черпак і пили, тамуючи спрагу.

– Печеніги? – сторожко запитав тивун.

– Вони, собаки, – відповів Середич і тут же уточнив: – За порогами налетіли.

– Треба було заплатити відразу.

– Та платили – не перший раз із Вадимом ішли.

Тивун тільки знизав плечима.

– Зовсім страх загубили, бусурмани. Добре, виру князю не платіть, тут можете сидіти, скільки охота є. Зараз накажу челяді, аби нагодувала вас, а для Вадима знайду волхва, нехай на рану подивиться.

При цих словах тивун вийшов геть. Сли переглянулися.

– Що робити будемо? – спитав Лука.

– А що гості роблять, як до Києва приходять? – запитав у Вадима Середич.

– Ідуть до тивуна та платять виру, – відповів купець.

– Що далі?

– Тоді до церкви. Треба подякувати Господу і Богородиці за щасливу дорогу.

– Так і зробимо, – вирішив Середич. – Зараз поїмо, а тоді підемо.

Вони їли твердо запечене м’ясо, хліб і запивали квасом. Сховавшись у прохолодному теремі від літньої спеки, сли ніби ожили й набралися нових сил. Вони саме допивали квас, виливши його залишки із жбана у глиняне горня, як двері відчинилися й у терем зайшов волхв. Це був старий дід із довгим сивим волоссям і бородою, у грубій полотняній сорочці та підперезаний широким поясом. На шиї висіли пояски, нитки й шнурочки з різними оберегами: одні з них можна було розгледіти, інші ховалися під сорочкою.

Вої перестали жувати і нашвидкуруч проковтнули. Волхв ковзнув по них поглядом, пробурмотів щось, ніби вітаючись, тільки не з людьми, а з духами, що жили в тім домі. Тоді рушив до Вадима. Бідний купець так і лежав на лежанці, не маючи сили навіть сісти до столу. Він уже починав марити: гарячка його била.

Присутні підвелися. Волос, що спочатку сидів спиною до дверей і не відразу побачив волхва, раптом здивовано мовив:

– Доброгосте?

Волхв оглянувся.

– Невже це ти, батьку?

– Волосе?

Молодий вой став перед волхвом, випрямився. Дід поклав руку йому на плече, а тоді обійняв. Волос усміхнувся, радість заграла в його очах:

– Не думав уже я, що колись побачимося. Вас же усіх побили там, біля нашої весі!

Доброгост знову ковзнув поглядом по воях і зауважив їх допитливі погляди. Особливо Середич намагався своїми очима влізти у душу.

– Ще буде час поговорити, сину. А зараз треба помогти пораненому.

Дід нагнувся над Вадимом, оглянув його рану.

– Нечиста стріла була. Ти, Волосе, лишися, будеш мені помагати: нагрій води, аби була гаряча. Решта нехай надвір іде, тут занадто людно.

Вої поглянули на Середича, а тоді один за одним вийшли з терема.

Волхви – жерці давніх богів – не мали уже такої великої державної ваги, як у старі часи. Князі більше не прислухалися до їхніх порад, на народні віча волхвів також уже не запрошували. Та й самі жерці намагалися триматися подалі від людських осель, проводячи час у пущах, ближче до дерев та диких звірів, ніж до людей. Однак прості люди продовжували поважати їх і боятися.

– Невже у Києві не знайшлося лікаря, а привели цього ворожбита? – незадоволено буркнув Лука.

– Якщо піп може на той світ тільки провести, то волхв – з того світу витягти, – відповів Середич.

Він сказав це навмисне, аби роздратувати Луку, поставити мудрагеля на місце. Іще пройде немало років, доки Русь забуде свою стару віру. Церква церквою, а давні закони, звичаї жити будуть ще довго. По глухих весях і досі продовжують Даждьбогу молитися. Та й у самому Києві по ворожбитах і знахарях ходять, Коляду і Купайла святкують, хоча попи і криком кричать. Так вже й буде.

Середич прислухався, аби почути, що там робиться в теремі. Було чутно якесь бурмотіння, певно, волхв проказує якісь свої заклинання. Боярин, так нічого й не почувши путнього, махнув рукою і відвернувся.

Більше не розмовляли. Вої стояли перед теремом надворі, намагаючись сховатися під стріхою від сонця. Середич втомлено присів на призьбі, Каяла весь час трималася поруч із Лукою. Середич думав.

– До нас гості, – раптом сказав Турик.

До грецького дому підходили озброєні люди.

– Варяги, – впізнав Середич і підвівся з призьби.

Вікінги були при мечах, одягнені в овечі камзоли на голе тіло. Літо тільки починалося, однак тіла їх вже встигли потемніти від сонця й вітру, бороди й брови вигоріли. Погляди їх були холодними й грізними, хода – впевненою й навіть нахабною. Не звертаючи жодної уваги на людей, що стояли біля терема, вони рушили просто всередину.

Середич заступив їм дорогу.

– Туди не можна.

Передній варяг прискіпливо поглянув на нього, ніби оцінюючи воя, що посмів стати йому на дорозі.

– Я сам знаю, куди мені можна, а куди ні. Тікай звідси! – гаркнув варяг.

Середич враз спаленів від тих слів, забувши, що зараз він простий вой, а не боярин.

– Своїм челядникам наказувати будеш, варяжине!

– А ти хто?

– Хіба не видно?

– Щось надто крикливий як для простого воя. Може, тобі язичок трохи обрізати?

Середич ще більше побагровів, поклав руку на меч. Турик став поруч із дядьком. Варяги тільки вишкірилися: їм стало смішно від такої погрози. Передній вікінг дивився своїм тяжким поглядом на Середича, ніби хотів притиснути боярина очима до стіни. Тільки Середич не налякався, вікінг зрозумів це. До них підійшов Лука.

– Якщо ви до купця Вадима, то він поранений, пропасниця його б’є. Волхв там у нього. Прийдіть пізніше, коли очуняє трохи з дороги, і тоді владнаєте з ним усі свої справи.

Варяги переглянулися, перший кивнув головою, і вони пішли геть, не сказавши ні слова.

– Нам не можна більше ховатися, варяги щось запідозрили. Треба ще нині йти до князя, відкритися йому, а то полапає нас і накаже до порубу кинути, – сказав Лука, проводжаючи вікінгів поглядом.

– Які у них можуть бути справи до Вадима? – Середич ніби й не чув Луки.

– Почули, що купець приїхав, то й прийшли, – сказав Турик, наважившись вступити у бесіду. – Може, купець і перед ними борг має.

– Може, – відповів Середич, аби закінчити розмову, але продовжував думати про своє.

Тим часом із терема вийшов волхв. Не звертаючи уваги на інших, Доброгост звернувся до Волоса, що переступив поріг слідом за ним:

– Нехай спить. Я зроблю мазь із трав і прийду пополудні.

Не сказавши більше нічого, волхв пішов тою ж дорогою, що і варяги.

– Звідки ти його знаєш? – тут же запитав Волоса Середич.

– Він часто колись приходив до нашої весі.

– Чого ж батьком величаєш?

– Як всі, так і я.

Середич засопів невдоволено, але не сказав більше нічого. Він зайшов у терем, поглянув на сплячого Вадима. Інші зайшли слідом. Середич набрав коряк води, випив і скривився невдоволено – вода встигла нагрітися.

– Ідемо до церкви, а тоді відразу до князя.

Перечити ніхто не став.

– Турику, ти лишися тута і нікого до Вадима не пускай.

– Ліпше я лишуся, а Турик нехай іде з вами, – раптом сказав Волос.

– Чого ради? – запитав Середич.

Волос мовчав, залишивши боярина без відповіді. Середич став перед ним, дивлячись просто в обличчя. Волос очей не опустив. Раптом страшний здогад різонув Середича.

– Гидуєш церквою?

Волос знову не сказав нічого.

– Як повернемося додому, то запитаю у князя, чи годен поганин сотником над воями руськими бути.

І на ці слова Середича Волос промовчав.

– Лишайтеся двоє з Туриком. Тільки дивіться, добре пильнуйте, аби купець кому вісточку не передав. Лука – за мною.

Середич вийшов із терема, Лука рушив за ним, узявши за руку Каялу.

– А її куди тягнеш?

– До церкви. Хочу, аби і на її темну душу благословенство Боже зійшло.

Боярин тільки сплюнув і пішов. Лука з Каялою поспішили за ним.

Княжий двір стояв на горі. Там були всі князівські будівлі, стайні, скитниця, трохи подалі навколо розмістилися дворища київських бояр. Тут, на горі, сиділа вся київська знать. Простолюд жив унизу, ближче до Дніпра, на Подолі, на Гончарах та Кожум’яках. За часів Володимира Київ дуже розрісся, тому Ярославові скоро доведеться посувати вал, аби прикрити ним і численні передмістя, що виникали, наче гриби після дощу.

Десятинну церкву заклав князь Володимир, віддаючи десяту частину своїх добр на неї…

Середич молився щиро, як це вміли робити перші християни. Середичу ще й десяти років не було, як його охрестили. Тоді Володимир похрестив усіх.

Боярин знав, що краще взагалі не молитися, ніж молитися неуважно, тому старався, як міг, зосередитися на молитві, забувши навіть про свої підозри. Він просив у Бога помочі. Поруч нього молився Лука, а Каяла залишилася стояти осторонь, великими очима оглядаючи церкву.

Сли вийшли. Під пахвою Середич тримав пакунок, загорнутий у шкіряному мішку, – подарунки для Ярослава. Біля дверей церкви їх уже чекав княжий посланець.

– Князь хоче бачити вас.

Лука із Середичем переглянулися, тоді сотник сказав Каялі:

– Повертайся до грецького дому, тобі у княжих палатах робити нема що.

Дівчинка уже хотіла йти, але посланець затримав її.

– Князь наказав усіх привести. – Наголос посол зробив на слові «усіх».

Середичу від того стало не по собі: певно, запідозрив щось Ярослав.

Княжий двір гудів. Середич знав, що Ярослав у Києві не все сидить – багато часу у Новгороді пробуває, або в безкінечних походах. Тому двораки так і мечуться. Як князь поїде – спокійніше буде. Княжий посланець провів їх до самого терема, запросив усередину.

Ярослав стояв у голові стола, одягнений, як до походу, тільки шолома на голові не мав. Роками був молодшим за Середича, однак старшим за Луку. Замість високого зросту та стрункого стану мав широкі плечі й присадкувату фігуру, а замість гарного, відкритого обличчя – суворі очі. Неприязно холодні, принаймні такими їх побачив Середич…

– Доброго здоров’я, княже, – привіталися гості, поклонилися і залишилися стояти біля дверей.

Каяла сховалася за спиною Луки.

– І ви здорові будьте, добрі люди. Казали мені, що ви з товарами йшли до Києва й печеніги напали дорогою, – князь відразу перейшов до справи.

Із цього запитання Середич зрозумів, що зволікати більше не можна, а треба відкриватися князю.

– Вадим-купець ішов із товарами, а ми – із поклоном від брата твого Мстислава і землі тмутараканської.

Ярослав тяжко дивився на них.

– Щось не можу збагнути: прийшли-сте до Києва як купці, як сли мого брата чи як хто?

«Чи як послухи?» – напевно, хотів запитати князь, і Середичу враз пішов мороз поза шкірою.

– Як сли йдемо, тільки на порогах… – почав говорити Середич, та Ярослав перервав його:

– Тоді чого ховаєтеся за Вадимом і виглядаєте, як челядники його, а не як бояри?

Це вже прозвучало як погроза.

– Даремно гримаєш на нас, княже київський. – Середич навмисно опустив слово «великий». – І так лихо побило нас на порогах, згинули мужі наші ліпші, що вели сольство, – Мирослав і Вуй. Все втратили дорогою, навіть човна. Тільки дари від князя нашого для тебе змогли врятувати.

Смілива відповідь Середича зупинила наступ Ярослава. Він трохи помовчав, тоді сказав:

– Шкода мені Мирослава і Вуя, добрі були мужі і щиро любили землю руську. Та чому відразу не прийшли до мене?

– Бо Вадим поранений тяжко, чекалисьмо, що скаже волхв. Коли ж купець заснув, ми рушили до твого дворища, подарунки із собою взявши, та перше, як і належиться, до церкви вступили.

Середич зробив кілька кроків, поклав пакунок у шкіряному мішку перед князем і вернувся на своє місце. Йому б годилося витягти дари з мішка, та боярин не захотів – нехай собі Ярослав сам виймає.

Князь замислився, поклав руку на мішок із дарами, усередину не заглядаючи.

– Що ж, я радий бачити слів від брата мого.

Він всівся на широкому кріслі, на якому до того сидів його батько, а ще перед тим – дід та прадід.

– Князь Мстислав б’є чолом та землею нашою та зичить тобі, великий княже, міцного здоров’я і Божої милості.

Лука і Середич знову поклонилися. Ярослав відповів кивком голови на таке привітання, вказав рукою на лави, що стояли обабіч стола.

– Як мається брат мій, чи здоровий?

– Хвала Господу, здоров’ям не жаліється. Повен сили Мстислав і готов прислужитися великій землі руській. Ти, мабуть, чув, великий княже, як два літа тому ми упокорили касогів?

– Чув. Пишаюся вами і братом моїм. Хоч і дорікаю за те, що з Редедею на поєдинок вийшов. Не князівське це діло – силою зі степовиками мірятися, з богатирями їхніми. На те дружинники. І вам, боярам, догана: не бережете свого князя. А коли б, не дай Бог, Редедя переміг, якби загинув Мстислав та осиротив землю вашу, що б тоді ви робили?

Середич посміхнувся.

– Ти ж знаєш, великий княже, Мстислава. Хіба його переконаєш? Нестримний він у битві, як гірський ручай, як лев, що почув здобич. Його тоді не спинити.

Така відповідь сподобалася Ярославові.

– Правда твоя, боярине. Мстислав – викапаний дід. Скільки княгиня Ольга не просила Святослава зостатися вдома, пильнувати державу, а він все одно не послухав її та пішов за Дунай. Дай, Боже, здоров’я моєму братові. Скажи, боярине, як звешся ти? Обличчя твоє знайоме мені, а от ймення пригадати не можу.

– Середич я. А це сотник Лука Романович.

– Що ж, сідайте за стіл. Бачу, втомилися, сил багато в дорозі загубили. Зараз гукну челядникам, щоби обід подавали. Я й сам уже зголоднів, то й пополудную з вами.

Тільки тепер, коли Середич і Лука розсідалися за столом, Ярослав зазирнув у мішок і вийняв звідти подарунки. Там був меч із позолоченим, прикрашеним коштовним камінням руків’ям. А також кинджал. Князь аж підвівся, оглядаючи таку красу.

– Істинно достойний подарунок мого войовничого брата.

Переконавшись, що подарунки великому князеві сподобалися, сли дозволили собі видихнути із полегшенням.

Тим часом челядники накривали на стіл.

– А ти, молодче, Романовим сином будеш? Чи ж не боярина Романа, а то вельми схожий? – запитав нараз Ярослав Луку.

– Він самий, – за свого сотника знову відказав Середич.

– Знаю батька – достойна людина. Як його здоров’я?

Лука схилив голову.

– Помер батько минулої осені, Царство йому Небесне.

Ярослав невдавано опечалився.

– Велика страта, достойним мужем був твій батько. Що ж, пийте мед, їжте і, як голод свій трохи втамуєте, розказуйте, з чим вас брат мій посилає. А ще мені про пригоду з печенігами повідайте. Бачу, бранку он захопили.

Тільки тепер князь звернув увагу на Каялу, що продовжувала стояти в куті, не наважуючись з іншими сісти за стіл. Середич розказав Ярославові усе, як було. Князь спохмурнів від такої новини.

– Недобре вийшло. Печеніги мститися будуть, почнуть вали перескакувати й весі палити, гнати люд у неволю. Недобре. Та й вас не виню – тут або ти, або тебе. Скільки ж вас було?

– Восьмеро.

– Де ж усі інші? Невже головами наклали?

Середич поглянув на князя. Цікаво, чого він випитує? Давно чув Середич, що князь Ярослав нікому віри не йме, обман здалека чує, тож брехати йому не можна.

– Мирослав загинув, Вадим поранений у грецькому домі лежить, із ним двоє воїв. А ще двох я відпустив – до родичів просилися.

Середич чекав, що князь зараз продовжить допитувати, але Ярослав мовчав. Думав. Цікаво, чому він не перепитає про самого Вадима? Певно, Ярослав давно знав, що до нього йде сольство і хто його веде.

– Степовичку лишите тут. Може бути таке, що хани пошлють за нею. Це ж ганьба їхнього роду: мужів порізали, а жон полонили. Хани захочуть повернути своє.

Запала мовчанка. Лука із Середичем переглянулися, в очах молодого сотника було прохання.

– Великий княже, Каяла – бранка оцього доброго воя, здобич військова… – почав було Середич, та Ярослав обірвав його:

– Не воєнний зараз час, щоби здобич, бранців ділити. Подумай, боярине, скільки зараз воїв погине, захищаючи наші кордони, скільки хат смердів з димом підуть. Мушу мати її, щоб могти говорити з ханами, щоби спробувати відвернути біду.

Сли вже не сміли перечити князеві, Лука тільки запитав:

– Що вони з нею зроблять?

Ярослав знизав плечима, поглянув на малу.

– Звідки мені знати? Це вже їх, печенізьке діло.

– Коли сам не відаєш, то скажу тобі, великий княже. – Очі Луки враз запалали. – Вони заріжуть її й кинуть у яму разом із Карабаєм. Вона вміє по-нашому і сама мені сказала. Тож візьми, княже, викуп за неї – дам, скільки скажеш, а як не велиш, то і так умикну її, а печенігам на поталу не дам.

Князь дивився на сотника здивовано. На вигляд був спокійним, тільки очі горіли, і Середич ніяк не міг зрозуміти, які відчуття вирують зараз у князеві. Від нього можна чекати будь-чого: от зараз покличе тивуна і велить покарати Луку за його слова, адже рідко хто навіть із бояр наважиться отак розмовляти із Ярославом. Середич наїжився, чекав княжої відповіді. А той не закричав, не почав грозити й кликати челядь. Мовив із цікавістю:

– Що ж будеш робити з нею, Романовичу? Нащо тобі мала?

– Вона вміє говорити по-нашому, я і віри Христової навчити її хочу. Їй жити треба, а не до чорної ями йти слідом за чоловіком-дикуном. А ще письму її навчу, а потім ключницею зроблю.

Ярослав розуміюче кивнув.

– Добре, вою, нехай буде по-твоєму. Тілько винним мені будеш. А зараз велю челядникам, аби нагодували степовичку, відмили та вдягли у шати людські, а то на вовчика більше подібна, ніж на дитину.

Каяла великими очима дивилася на Луку, коли за княжим повелінням челядники забрали її геть зі світлиці. Сам сотник то дивився їй услід, то глипав на князя, але лишився задоволеним.

Челядники поналивали гостям у кубки, залишили глечики й самі вийшли за двері. Ярослав заходився їсти, однією рукою тримаючи свіжий печений хліб, іншою відірвавши шматок печені. Середич лише надпив меду, Лука також. Боярин готувався й продумував кожне слово.

– Наш князь переміг касогів, а перед тим хозар. Він разом із греками ходив на Таврію і тими походами укріпив землю тмутараканську. Собор у місті заклав. Добре впорядкована земля, одначе Русь є велика, многі племена і язики на ній живуть. Тож і питає наш князь, чи не міг би він в іншому місті послужити столу великокняжому. Он Чернігів великий город, Переяслав. Стоїть земля сіверська без князя, нікому простолюду лад дати, бояр розсудити. Просить Мстислав, аби ти його на стіл чернігівський пустив.

Ярослав спокійно доїв, обгриз кістку й кинув у порожній таріль.

– І що, порозумівся мій брат уже з боярством сіверським? – запитав князь раптом.

Це було досить несподівано. Одначе й боярин Середич сидів не вперше у княжих палатах, не одного князя бачив.

– Тмутаракань мала, а от Сіверщина велика. Чутки ходять, що нема у тій землі доброго ладу, ще й печеніги часто шарпають. Якщо твоя воля на те буде – приймуть бояри сіверські Мстислава.

Ярослав підвівся, пройшовся по світлиці.

– Не знаю, хто рік вам, ніби ладу там немає. У Чернігові, Переяславі та Нежині посадники мої за ладом дивляться. На кордоні з печенігами дружина немала стоїть, пильнує степу. Так що лад є там, як і у всій землі руській, допоки я князь великий. Брат же мені у Тмутаракані потрібен. Це край руської землі і там мають бути не лише пильні очі, а й сильна рука. Коли ж тісно йому там вельми, то нехай у Муром іде, я давно його туди кликав.

Ярослав фактично відмовляв своєму братові. Він чудово розумів, що може тим розізлити войовничого Мстислава. Той, мабуть, і так зло на Ярослава тримає за ту війну братовбивчу, за те, що Ярослав сам тепер на землі батьковій княжить. Саме такі думки пролітали, мов вихор, у голові Середича. Боярин і не думав здаватися.

– Не можна, великий княже, такого воїна, як Мстислав, запирати у малій Тмутаракані. Правду кажеш, великий княже, тісно йому стало там. Він наче тур, якого поставили в стійло із простими коровами. Крутиться, ворушить своїм могутнім тілом. Так може розвалити стійло, а рогами дах зняти. Що ж до Мурома – не хоче там сідати, бо земель північних не знає й ладу там дати не зможе. До того ж речуть, що ти, великий княже, більше в Новгороді сидиш, ніж у Києві, тож Мстислав міг би у Чернігові сісти, аби із полудня захищати Русь від орди.

Князь знову сів. Був насуплений, розгладжував бороду.

– Рад би я вділити братові більшу вотчину, та не можу.

Більше Ярослав слам не сказав нічого. Середич гарячково думав. А що, коли й справді братовбивця не Святополк, а Ярослав? Он як гарно говорить, аби приспати Мстиславову пильність, а сам тим часом погубу брату готує. Он як очі світяться вовчим вогнем. Так же, певно, і в Ігоря світилися, коли він знову прийшов до деревлян по дань. Ярослав правнуком доводиться тому неситому, певно, і сам такий. Що ж робити? Відповідь підходила сама по собі: «Як внадився неситий вовк до кошари, то треба його вбити». Саме так колись нарадили Середичі й Тури деревлянському князю Малу.

– Та ви їжте з дороги, – запросив Ярослав. – Чи, може, гидуєте князівськими харчами? Може, вам не до смаку? Зараз же велю повісити кухаря.

Середичу лише за якийсь час вдалося зрозуміти, що князь насправді жартує. Хоча хто його знає? Від того роду можна чекати будь-чого. Хто б міг подумати, що зможе зробити Ярославова прабабка Ольга з могутніми деревлянами?

Князь дивився на послів з-під кошлатих брів. Лука лише спробував усіх поставлених страв, а Середич то взагалі лише губами доторкнувся до кубка з медом – кусень йому не ліз у горло.

– Мстиславові буде важко без Вуя та Мирослава. Бувалі були мужі, вірні. Може, на заміну послати йому когось? – запитав Ярослав.

Середичу довелося знову прикластися до кубка – від цих слів нараз пересохло в роті. Біля князя Середич зараз бачив тільки себе, а не когось іншого. Нащо їм ще чужих бояр – своїх вистачає, лиш би було чим годувати. Відповів:

– Запитаю у нашого князя.

Ярослав хитрий – хоче послати своїх людей у Тмутаракань, щоби мати Мстислава завше на виду.

– Великий княже, а дозволь і мені слово мовити, – раптом втрутився в розмову Лука.

Ярослав нахмурено поглянув на нього – певно, не сподобалося те, що нахабний молодик поліз у справу. Одначе ствердно кивнув. Лука заговорив:

– Не гнівайся на нас, великий княже. Коли б тута були Вуй і Мирослав, то уже б знали, що ректи до тебе і як справу Мстиславову обстояти. Мої ж слова йдуть не з глибокого розуму, а від серця. Не шукай із братом своїм котори, а тілько любові, бо серце його велике є: воно може або любити сильно, або ненавидіти. Кому ж на користь піде ворожнеча поміж князями руськими? Іще святий Павло рік до коринтян: «Тож благаю вас, браття, ім’ям Господа нашого Ісуса Христа, щоб ви всі говорили те саме і щоб не було між вами поділення, але щоб були ви поєднані в однім розумінні та в думці одній».

Ярослав мимоволі стиснув кулаки – погрожувати йому ніхто не смів, одначе не сказав нічого. Тільки-но закінчилася братовбивча війна, тож до нової допускати не треба. Він подумав мить, тоді мовив:

– Похвально, що читаєш уважно книги святі, молодче. Отож там святий Павло й інше говорить: «Нехай кожна людина кориться вищій владі, бо немає влади, як не від Бога. Тому той, хто противиться владі, противиться Божій постанові».

Він хвилю помовчав, ніби думав, чи говорити далі, чи не варто. Нарешті заговорив:

– Мені на півночі братова рука потрібна. Недобре зробив Мстислав, що не пішов до Мурома. Там живе племен диких много, і наш люд, що з ними на землях тих осів, таким же свавільним зробився. Повстають роди нові, могутні, котрі скоро й Києву коритися не захотять. Он Новгород вже не хоче посадника з Києва приймати, тому й мушу сидіти там, аби старці їхні котори якої проти Києва не почали. Вони нічого не розуміють і коритися нікому не хотять. Тільки силу визнають і меч довгий чтуть. А Суздаль? Волхви там заколот проти влади княжої зробили, вбили посадника і комори розгромили княжі, тож мушу завтра же із дружиною іти, аби котору загасити. Скільки ж то літ і крові я вже витратив у походах, землю руську в один кулак по отцеві своєму збираючи! Скільки сили дарма пішло! За цей час уже можна було би від ляхів городи Червенські відбити й печенігів примучити.

Посланці переглянулися. Щось вони поки що не дуже зрозуміли Ярославові слова. А князь продовжував говорити. Був у задумі, наче не розповідав свій задум послам, а просто роздумував уголос:

– Печеніг – найгірший ворог русича. Вони й діда мого вбили, і батькові зробили немало лиха. Землі палять, на купців нападають, не пускають нас до моря. Їх надто багато, щоби йти на них походом, та ще у голий степ. У степу вони розіб’ють нас. Землі ті полудневі здавна кличуть русичів, тільки трудно там, бо у степу голому скотарям ліпше, ніж ратаям. Навіть якщо і вдасться розгромити печенігів, то з-за Ітіль-ріки нові орди прийдуть. Тому печенігів не розгромити треба, а упокорити. Треба дати їм нашу віру, втихомирити, щоби вони не воювали з нами, а стерегли кордонів наших від нових орд. Думаю там фортець набудувати, городків і валів, аби степовиків завше перед очима мати.

Таке вже пробував робити його батько. Володимир великими валами хотів забезпечити свої землі від нападів степовиків. Також і фортець набудував на переправах. Ті фортеці заважали орді перейти річку і вчасно подавали Києву вісті про небезпеку.

– Що ж має робити Мстислав? – перепитався нетерпляче Середич, який не розумів, для чого Ярослав ділиться з ними своїми думками.

– Кажу: нехай у Муром іде. Посадив би-м і в Новгороді, та не приймуть. Якби-м знав, що позаду, за спиною, спокій буде, то мав би руки розв’язані і супроти печенігів і ляхів.

– Печенігам допоможуть греки, – втрутився у розмову Лука.

– Будуть помагати. Ромеї не хотять мати на півночі сильного сусіда, такого як Русь. Тмутаракань – наша опора на півдні.

Середич лишився хмурим, а Ярослав продовжував:

– Тож нехай брат мій буде готовим та нехай кріпко подумає. Чи захоче на полуночі сісти, чи нє, але він мені скоро супроти ляхів буде потрібен. Ляхи забрали наші Червенські городи, тож треба їх назад Русі повернути, примучити Польщу, мир укласти. Їхній Болеслав ще не забув, як поїдав смачні пампухи з часником у Києві, все ще сниться йому земля руська. Поверну назад свої землі. І от коли буде спокій там – візьмемося за печенігів. Поб’ю ворогів по одному, щоб вони не згуртувалися й не побили нас. А Мстиславові так і скажіть: брат миру з ним хоче і помочі просить задля добра землі руської.

Виклавши свої думки, Ярослав тепер спостерігав за слами. Ті мовчали. Середич був незворушний. Він намагався зрозуміти, що приховує великий князь за своїми словами, кого насправді він більше боїться: печенігів із ляхами чи брата свого рідного Мстислава.

– Завтра їду у Новгород, нині бенкетувати з дружиною буду. Ви – гості мої. Можете повертатися до Мстислава, коли захочете, дам вам охорону. А поки йдіть до грецького дому – живіть там, скільки захочете.

Посли стали, поклонилися й вийшли.

Сокол

Як і всі люди, що прибувають сюди з півночі, Сокол любив милуватися навколишніми зеленими пагорбами. Він обожнював полянське сонце, котре гріло його й пестило. Та найбільше вой любив київську землю – чорну, масну, такої нема ні на півночі, звідки він родом, ні на півдні, в Тмутаракані. А ще тут були гарні жони та діви, і Сокол хоч-не-хоч зупинявся, щоби помилуватися ними. Був він ще молодим воєм, жони й дітей не мав – не встиг завести сім’ю, а вже хотілося.

Бурий весь час крокував попереду, показуючи дорогу. Йшов мовчки, втягнувши голову у шию та раз у раз оглядаючись по сторонах. Сокол розумів, як Бурий ризикує, адже кожної миті вони можуть зустрітися із запеклими його ворогами. Кровні месники – не ті люди, з якими можна залагодити справу полюбовно. Сокол по собі знав, що то таке – через своїх кровників не міг ніяк додому вернутися. Хоча він і не хотів додому – тута ліпше.

Лісами Бурий та Сокол обійшли Київську гору, на човні їх перевезли рибалки через Почайну, і вони опинилися на Подолі. А вже звідти, у гурті з гончарами й кожум’яками, які прямували на Бабин Торжок, зайшли до города через Подільську браму. Тут, окрім величної Десятинної церкви, Бабиного Торжка і княжих палаців, були розташовані садиби бояр, воєвод та тисяцьких. Тут же були й гридниці. Серед добре знайомих будівель швидко відшукали обійстя Дашка, сторожко озирнувшись, заскочили всередину.

Бурий уже балакав зараз із якимось челядником, а Сокол лишився чекати біля брами. Навколо було досить людно: крутилося безліч дружинників, челяді та робочого люду. Коли Бурий повернувся, Сокол тримав у руках свій лук, без якого, схоже, і справді не міг жити. Та й стріли у нього були славні – чорними перами оперені.

– Ну, що вони сказали?

– Дашко на лови пішов. Коли повернеться – вони не знають. Зробимо так: підемо до сестри, пересидимо в неї, а на завтра знову прийдемо, може вже повернеться.

Сокол кивнув на знак згоди, і вони разом рушили геть від дворища.

Стежка звернула круто вниз, перед очима показався Дніпро. Сокол мимоволі замилувався могутньою рікою. Спокійні води Славути відбивали сонячні промінці, а по самій річковій гладі товклося безліч човнів. Внизу шумів Поділ. Було тут безліч будинків та купецьких крамниць, посередині ж розмістився великий торг. Він тягнувся аж до самої Почайни, там стояли струнко вишикувані ряди човнів та лодій, з яких також велася торгівля.

– Не відставай! – гукнув Бурий, спускаючись вниз стежкою.

З гори до Дніпра спустилися швидко, поміж хатами ремісників знайшли мазанку, обгороджену тином. Була саме обідня пора, тож жителі Подолу поверталися до своїх домівок обідати.

Перед вузенькими вікнами хати росло пахуче зілля, хата була акуратно вимазана – Сокол це зауважив відразу. Люди півночі завше високо цінували охайність київських жінок, їхню дбайливість.

У хаті пахло рибою, було напівтемно та прохолодно. Галка (так звали сестру) сиділа за столом, збиралася саме полуднувати. Бурий, зайшовши у двері, на якусь мить став за порогом – після яскравого денного світла очі мусили звикнути до темряви. Дівчина його впізнала відразу.

– Ведмедю! – скрикнула й кинулася до брата.

– Галочко, – прогугнявив він, розкриваючи свої справді ведмежі обійми.

Вона впала у них – і він міцно пригорнув її.

Галка годувала своїх гостей юшкою з риби, а також в’яленим щупаком.

– Помагаю рибакам чистити рибу, на торг відношу, – пояснила вона.

Тепер Сокол зрозумів, звідки той запах риби у хаті. Він весело наминав, а очима все поглядав на Галку. Вона без кінця щебетала, розповідаючи братові про різні події, які сталися, доки його не було. Разом із тим поралася по хаті. Рухи її були жвавими, меткими: ніби ластівка, а не Галка.

– Заберу тебе із собою, – раптово перервав її розповідь Бурий.

Вона поглянула на нього. Він уточнив:

– Годі тобі тут бідувати, поїдеш зі мною у Тмутаракань, мені будеш рибу чистити. Збирай свої пожитки. Думаю, Середич не буде заперечувати.

При цих словах Бурий поглянув на Сокола. Той розвів руками.

– Не скажу за Середича, та я супроти не стану. До того ж Лука взяв із собою степовичку, то чого ж тобі сестру взяти не можна?

– А як же тут хату залишу, господарство? – Дівчина розгубилася.

– Далася тобі та хата. Та й господарства у тебе нема. Хіба що, може, рибак який до тебе вчащає, га?

Дівчина враз спаленіла.

– Коло вас тут розживешся. Ой, наробив же ти мені горя, братику. Може б, і прибився який рибак до хати, та всі лякаються, двір мій десятими дорогами оминають. Бояться помсти Воротичів. І нащо ти зв’язався з ними?

Тепер спаленів Бурий.

– Вони що, посміли приходити сюди?

– Приходили. Деколи Ратко, часом Будимир. Усе про тебе розпитували.

– Не займали?

– Мене – ні. Та пустили чутку по Подолу, що ворогом їхнім буде той, хто мене в жони захоче взяти. Так і сиджу…

– От собаки, – видушив із себе Бурий.

Галка припала до нього.

– Ведмедю, пильнуй себе, за мене не думай. Я вже сама якось. Дивися, щоби вони на тебе не напали, не поранили.

Він грубо звільнився від її обіймів.

– Дам собі раду.

Вона ще мить постояла, подивилася на брата.

– Час мені, – нарешті мовила. – Будьте тут, а я до роботи піду.

– Тільки про мене нікому не розказуй! – навздогін гукнув їй Бурий.

Вони із Соколом лишилися в хаті удвох.

– Шкода Галки. Вельми гарна діва, а щастя не має. Скажи, Бурий, а чого вона тебе Ведмедем кличе?

– Не знаю, – відповів вой. Був сердитий, похнюплений. – Так ще з отрочества пішло.

– Та не сопи ти, заберемо її звідси, заживете разом у Тмутаракані.

– Говорити легко, зробити тяжко.

– А що тут тяжкого? Заберемо Галку, а коли твої кровники на дорозі стануть, то можна і в самого Ярослава помочі попросити. Минули ті часи, коли мста була вища за князя, тепер інший закон.

Бурий із зачудуванням поглянув на нього.

– Ти здурів, Соколе. Я був вірним псом Святополка. Дружинника вбив, так що тікати й ховатися тепер мушу. Ніколи Ярослав наді мною не змилосердиться, сам велить голову відтяти.

Сокол мав іншу думку:

– Пройшли ті часи. Святополка давно нема, а є держава руська, є князі Ярослав та Мстислав. Час забувати старі образи, час жити в мирі. Побачиш: Ярослав тобі не відмовить.

Вої мить помовчали. Тоді знову заговорив Сокол:

– Коли боїшся сам, то я поговорю з Ярославом. Скажу, що Галка – невіста моя. Хочеш?

Бурий із блиском в очах поглянув на товариша.

– А що, зроби, коли зможеш. Братом тоді моїм станеш.

– Чого братом – шваґром.

Бурий посміхнувся – жарт йому сподобався.

– Справді, шваґром.

Та раптом вой спохмурнів.

– Тільки не надумай до сестри руки простягати. Довідаюся – повідрубую.

– Чого б то? Чим я поганий, хіба каліка чи холоп? Такий же дружинник, як і ти. Мені твоя сестра до душі припала. Давно я вже женитися надумав, а кращої за неї не знайду.

Руки у Бурого опустилися, він знизав плечима. Спочатку не знав, чи товариш жартує, чи говорить правдиво. Схоже, він не жартував.

– Ну, я не проти, хіба щоб Галка захотіла.

– Захоче. Я бачив, як вона поглядала на мене. – Сокол вишкірився, виглянув у вікно. – Якісь гості до нас.

Бурий також виглянув на вулицю крізь віконце – отвір, обтягнений плівою бугая. На подвір’я йшло двоє мужів.

– Воротичі, – промовив Бурий і поблід.

– Здорові бугаї, нам із ними не впоратися, – свиснув Сокол.

Бурий тут же підбіг до дверей, замкнув засув. Лиш він встиг це зробити, як на двері хтось натиснув. Вони не відчинилися. Тоді могутній кулак почав гримати.

– Відкривай, лякливий тхоре! – із двору почувся голос старшого із Воротичів – Ратка.

Він ще раз загримав щосили так, що благенькі двері ледь не злетіли з петель. Бурий потиху витяг меча, тоді ніж. Сокол стримав його рухом руки, прошептав:

– Я сам.

Не даючи Воротичам і справді виламати двері, Сокол відсунув одним рухом засув і вийшов із хати. Вой так раптово вигулькнув, що гості аж відступилися з несподіванки. Сокол став тут же за порогом хати, випростався. У лівій руці тримав меч у піхвах, правицею підтримував руків’я. Сокол встиг оцінити своїх супротивників: сили їм не позичати. Вони б самі могли її позичити хоч і ведмедю чи туру. Одне добре – зброї не мали, тільки коли собі висмикнули десь по дорозі.

Воротичі переглянулися.

– Хто такий?

– А хто питає? – гаркнув Сокол, спідлоба оглядаючи непроханих гостей.

– Ну, Воротичі ми.

– Чого вам тут треба, чого гримаєте в чужі двері? Чи, може, вас отець із маткою не навчили, як чуже вогнище поважати?

Гості ще раз переглянулися.

– А ти що тут робиш, у чужому вогнищі? – вишкірився Ратко.

– Не ваша справа. До Галки я приїхав, чекаю на неї. Тож ідіть геть!

– А то що, мечем потнеш?

– Як не я, то мій князь. У нього меч довгий.

Погроза князем трохи подіяла, Воротичі вже втретє переглянулися.

– Ми шукаємо Бурича, він тут має бути. Якщо знаєш, де він, то краще скажи по-доброму.

– Який ще Бурич, що йому тут робити? У тій хаті я один, і так буде!

Ратко ще більше вишкірився.

– Таки знайшла собі Галка пару. Тільки ти знай, молодче, рід її безчесний, і вона, певно, така сама. Ми не вспокоїмося, доки рід той зі світу не зведемо. Тому краще обходь ту Галку десятими дорогами.

Вставив своє і Будимир:

– Треба буде всьому Києву розказати, що Галка мужів у себе вдома приймає, ото ганьба буде! Косу їй відрізати! А того щура Бурого ми як зловимо у свої руки, то ноги повисмикуємо, руки, а на кінець голову. Хай стоїть на тичці на городі та вороння відлякує.

Він навмисно говорив голосно, щоби було чути тим, хто міг ховатися в хаті. Бурий чув все це, не витримав. Посунувши Сокола, він вийшов та став перед Воротичами.

– Не смій глузувати з мене і з мого роду. А до сестри моєї торкнешся або честь її дівочу спаплюжиш – згинеш як пес.

Ратко враз побагровів, замахнувся колом, Бурий уже тримав у руці двосічного. Між ними став Сокол.

– Не маєте до нас права, купецькі ми. Якщо хоч один волос упаде з нашої голови – князь по три шкури з вас зніме.

Нова погроза князем знову на мить стримала войовничих Воротичів: знали, яка у Ярослава тяжка рука.

– Ти не муж, а жінка, Буричу. Чого тікаєш від нас, чого ховаєшся? Ти вбив нашого брата – кров братня до помсти кличе. Звичай такий, від нього не вберегтися, не сховатися. Стань, як муж, на поєдинок чесний.

Бурий дивився на нього спідлоба.

– Не за тим я сюди прийшов.

Воротичі знали своє. Будимир пояснив:

– Кров братню треба відімстити. Кров тільки кров’ю змивається – так каже старий руський звичай. Тут битися не будемо, щоби жон та дітей не лякати. Речи, де й коли.

Сокол оглядався навколо, шукаючи, як би уникнути бою. Тут же заговорив і Ратко:

– Та чого ми так довго бесіди із ними водимо?

Тільки Сокол хотів щось відповісти Раткові, як той раптово вдарив. Ніби й легко, без замаху. Сокол тільки побачив кулак просто перед очима, а тоді світлий літній день ураз потемнів.

Він розплющив очі від болю у голові, ніби його по ній молотами били. Хтось плескав його по щоці, і Сокол навіть впізнав його – варяг Ерік.

– Ніби живий. Ти живий чи просто так очима лупаєш? – голосно запитав Ерік.

– Де Бурий?

Перемагаючи біль, Сокол сів, голову підтримував, аби не впала з плечей. Бурий сидів посеред подвір’я – з голови текла кров, двосічний лежав поруч.

– Твоєму товаришу пощастило більше: його били колом по голові. Кулаком Ратко б’є сильніше, та й кулак не зламається, а кіл тріснув, – говорив Ерік і шкірився.

Тільки тепер Сокол зрозумів, що дурнуватий варяг кепкує з нього.

Вікінгів було біля двох десятків, мали щити, сокири і мечі. Їм вдалося відтіснити Воротичів за межі подвір’я, рятуючи Бурого і Сокола. Добре, що нагодилися, а то б Воротичі Бурого живим не лишили. Зараз Ратко і Будимир продовжували стояти подалі, Ратко все ще тримав у руках зламаний наполовину кілок.

– Ми тебе тут почекаємо. Як не прийдеш – сестра замість тебе борг платити буде! – гукнув Ратко Бурому, і вони поволі пішли геть – зараз була не їхня сила.

Бурий підвівся, затуляючи рану на голові, з якої цебеніла кров.

– Треба забиратися звідси, а то рід їхній многий – до півсотні бійців привести можуть, – сказав Соколу, ховаючи меч у піхви.

– Підете з нами, подивимося, що ви за птахи, – мав свою думку вожак варягів, Торн.

– Нє, не по дорозі нам, ви ідіть собі, а ми – в другий бік. Мені сестру треба знайти.

Сокол із Бурим уже зібралися, але варяги й не думали їх відпускати, а оточили колом.

– Сказано – з нами підете!

Усю дорогу ішли мовчки.

– Куди нас ведете? – тільки спитав Сокол.

– До терема.

Варяги привели їх не до терема, а просто до порубу. Торн власноручно відпер двері.

– Заходьте. Можете спати на соломі, м’яса й води вам подадуть.

– Зажди, варяжине, ти що, хочеш нас до темниці кинути? – обурився Сокол.

– Не маєш до нас права, тобі князь… – почав було Бурий, однак Торн перервав його:

– Чи ви купецькі, чи послухи – я буду знати. Якщо не збрехали, то відпустимо.

Сокол ще хотів сперечатися, та Бурий першим переступив поріг порубу. Йому неприємна була вся ця історія, він не хотів розголосу. Гнітило те, що вони не змогли виконати наказ Середича і поговорити із Дашком. Справді, по – дурному вийшло, не знати, чи Середич і Мстислав вибачать їм колись таку ганьбу.

У порубі було прохолодно, навіть сиро. Пахло гнилою соломою й цвіллю. Крім них, тут не було нікого, хоча поруб був досить широкий і тут могло вміститися багато мужів. Сокол підійшов до маленького віконця, через яке до темниці вривалося свіже повітря, підтягнувся, почав визирати з нього. Бурий розлігся на соломі, заплющив повіки. Втомлене дорогою і пригодами тіло хотіло спати, розум літав там, на Подолі, біля сестри.

Як і обіцяв Торн, їм принесли води, чорного хліба та печеного м’яса. Вої взялися за вечерю, адже риба, яку їли у Галки, вже давно у животах перемололася. Трохи наситившись, Бурий знову ліг на солому, Сокол присів під стіною біля вікна. Тоді встав, підійшов до Бурого, заговорив тихо, щоб ніхто не міг підслухати:

– Хтось навмисне наслав на нас Воротичів.

Бурий розліпив одну повіку, поглянув на товариша і тут же заплющився знову.

– Нас могли бачити дорогою, впізнати мене, – відповів Бурий із напівдрімоти. На відміну від Сокола, вечеря стала хилити воя не до роздумів, а до сну.

Обидва трохи помовчали.

– Може, твоя Галка? Ну, бовкнула комусь, хтось передав…

– Нє, – заперечив Бурий. – Так швидко б не донесли. Та й Галка не така, вона за мене горою.

Знову запала мовчанка, тільки на той раз її порушив Бурий:

– Хіба що хтось із наших навів…

Сокол поглянув на нього зверху вниз.

– Що таке кажеш, кому це треба? Та й самі мужі у сольстві – нема бабів балакучих.

– Зате може бути ворог. Може бути послух Ярославів. Давно вже рекли, що Кульгавий своїх послухів посилає до всіх князів, навіть до посадників. Кількох упіймали. Певна річ, що й коло нашого князя Мстислава така гадина крутиться. Він і серед нас може бути…

Бурий уже мав очі розплющені. Він поглянув на Сокола. Той замотав незгідно головою.

– Цур тобі та пек. Що таке речеш?! Хто ж би міг це бути? Середич? Навряд. Турик, Лука, Волос? Вони прості дружинники, з малих літ при Мстиславові. Лишається… Вадим.

Вони поглянули один на одного.

– А що, цей купець і може бути очима та вухами Ярослава. Сам він із Новгорода, як і князь… Він підслухав усі наші розмови і передав їх Кульгавому! А ще печенігів на нас навів.

Сли дивилися один на одного – цей колючий здогад різонув мов ножем. Знову заговорив Сокол:

– Дивно. Я думав, що Середич його на оці має.

– Вадим – хитрий лис. – Розправив бороду у задумі Бурий. – Руку даю: печенігів він наслав. Я добре знаю бусурманів – вони ніколи не нападуть на купців із ханською хусткою. А тут…

Вони говорили упівголоса. Намагалися згадати ще щось дивне у поведінці купця, і такі спогади випливали один за одним.

Так, за розмовою, і закінчився день. Обоє дружинників поснули втомлені. Цієї ночі могли спати спокійно – у княжому порубі вперше за стільки днів дороги почувалися у повній безпеці.

Сон був тяжкий, бо ночі стояли теплі, на зіпрілій соломі спати душно. Сокол прокинувся із першими промінцями сонця. Бурий ще хропів. Хотілося подихати чимось свіжішим, ніж затхлий дух порубу. Добре, що голова перестала боліти.

Сокол підійшов до віконця, знову підтягнувся і визирнув із нього. Свіже повітря немов ударило кулаком йому по обличчю. Трохи задурманений ним, молодець ще раз вдихнув на повні груди. Він дивився, як гарно сходить сонечко з-за Київських пагорбів. У нього вдома також сонце сходить гарно. Скільки ж він зустрів отак світанків у пущах північних, вистежуючи диких звірів.

Сокол був мисливцем із діда-прадіда. У роді його були і слов’яни, і поморяни, і меря, і печора. І звався він тоді по-іншому, бо прізвисько Сокол дістав уже тут, на Русі. Батько вчив його бродити густими лісами у пошуку звіриних слідів, учив стріляти з лука та орудувати мисливським ножем, вчив виживати у пущі, проводячи там іноді цілі місяці. Часто полював молодий Сокол на оленя, кабана, лося, приносив додому багату здобич, і коли батько постарівся й помер, то достойно замінив його, годуючи родину. Бувало, ходив молодий мисливець і на ведмедя. Та найбільше любив полювати хлопець на маленьких звірків. Купці дорого скуповували їх дорогоцінне хутро, а вдвічі платили, якщо воно було неушкоджене стрілою. Сокол бив із лука не те що в голову – цілив в око. Скільки ж то кун та рудих лисів він поцілив. Бувало, ходили на північ, у верхів’я Печори, і приносили звідти шкурки соболів. Усю здобич віддавав посаднику, залишаючи собі лиш дещицю, але тим не переймався: головне – родина мала що їсти. Там, на півночі, земля не така добра, як тут, у Києві. Там вона так не дбає про своїх дітей.

Скільки йому всього треба було пережити, доки він не дістався до Тмутаракані. Вони із Бурим були чимось подібні між собою. Обоє без роду-племені, без родини, без домівки. Ніхто їх ніколи не чекає, лише князь цінує їх вірну службу, а меч дає заробити кусень хліба.

Роздуми перервав вартовий, що приніс сніданок. Знову вода, хліб та м’ясо.

– Поклич Торна! Чого він нас тут тримає так довго? – мовив до нього Сокол.

– Посидьте ще, – загадково відповів вой.

Вони тільки встигли поснідати, як двері відчинилися. На той раз це був не вартовий, а варяг, який учора був разом із Торном.

– Ти, – показав він на Бурого, – ходь зі мною.

Товариші переглянулися, Бурий підвівся, Сокол і собі.

– Куди ти його ведеш, варяжине? Ми разом підемо.

– Спершу він, – відрубав варяг, пропускаючи Бурого, а перед Соколом грюкнув дверима.

Лука

Підходив обід. Сонце припікало, густо обливаючи київську землю гарячим промінням. Все живе тікало й ховалося у холодку, але і там духота діставала, хапала за горло. Мимоволі кожен, обтираючи піт, поглядав на небо в надії побачити там хоч маленьку хмаринку, та небо було безжально-голубе.

Лука відчув бурю. Так же само душило там, на Хортиці. Небо було таким же ясним, коли чорні наїжачені хмари вискочили на обрій, наче дикі печеніги з Поля. Вони звідусіль оточили небо і стрімголов кинулися в атаку. Враз усе навкруги почорніло, сонце зникло, а натомість вдарив грім.

Тільки молодий сотник подумав про це, як західний вітер уже гнав велетенську чорну хмару, що хотіла захопити зненацька сонце і небо у свій полон. Розпечене сонце так легко не дасться – буде бій.

– Бу-бу-бух!!! – ніби на доказ стрельнула блискавка і прогримів грім.

Люди зітхнули з полегшенням – уже кілька днів просили у Бога дощу.

Поливши щедро київські пагорби та прицвяхувавши спеку разом із курявою до землі, буря, ніби й справді печенізька орда, розлетілася в різні боки й кудись щезла, залишивши русам їхнє сонце і небо.

Після дощу стало легше дихати. Мстиславові сли продовжували сидіти у грецькому домі, маючи вільний час до вечора. Вели розмову, тяжку розмову. Усі сиділи за столом, і тільки Турик став біля дверей і все виглядав надвір, чи не підкрадаються до них чужі вуха. Бурий і Сокол були вже з усіма – варяги їх відпустили. Невдахи-розвідники не поспішали розказувати боярину про свою пригоду, лише глипали на нього спідлоба. При самому вигляді Середича Сокол втягував голову у шию, боячись, що з боярина зараз почнуть бити громи і блискавиці.

– Ну, розказуйте, що накоїли, – на диво спокійно почав Середич.

Взявся розповідати Сокол:

– Робили все, як і велено було. Чорт приніс тих бугаїв, я й слова не встиг сказати, як він мені клепки вибив. Що ж мали чинити? Добре, що варяги прийшли, а то б уже Бурого голова на тичці стирчала та відганяла гайвороння з поля.

Середич уважно вислухав, тоді питає:

– Скажи, Бурий, а чого вони до вас полізли? Може, ти їм завинив що?

Скидалося на те, що боярин уже знав усю правду й воям не викрутитися.

– Воротичі – кровники мої, – похмуро відповів Бурий.

– Дурні невігласи! – просичав Середич. – Тепер Ярослав знає, що двоє із нашого сольства по Києву тинялися. Тивун від Ярослава приходив, мусив одвіт перед ним держати. Він вже усе знав: і про Воротичів, і про вас, і про мсту, і про сестру твою. А я стояв перед ним, ніби той глухар. Рече мені: «Ти, боярин, старший над своїм сольством, а не знаєш, де твої люди і що з ними». Чекайте, повернемося додому, я вам «спечу коровай»!

Вої опустили голови, виправдовуватися не хотіли.

– Хтось бачив, як ви ходили до Дашка?

– Пощо кому бачити, коли послух між нами, і так все розкаже! – прогарчав Бурий.

– Який послух, що ти мелеш?

– Кажу тобі, боярине, зрадник є. Ми ще добре поріг сестриного дому не переступили, а Воротичі вже прибігли. Наслав хтось, руку даю.

– Правда. Ми гадаємо, що то Вадимових рук справа, – підкинув і Сокол.

Вадим не сидів за столом, а тільки на лежанці, бажаючи бути подалі від тієї розмови. Почувши своє ім’я, враз стрепенувся.

– До чого тут Вадим? Він у наші справи не пхався. – Середич випередив купця, бо той уже рота відкрив, аби відповісти щось Соколові.

– Не пхався, та міг підслухати. На те й послух.

– Та чого ви причепилися, пес би вас лизав! Вадим постійно зі мною був, навіть коли до Ярослава ходили, то Волоса і Турика з ним лишали.

Середич замовк, думав. Вадим мовчки підвівся й вийшов надвір, аби не слухати образ і звинувачень. Вої не обзивалися – лиш би боярин не сварив більше. Щоби відвести розмову у другий бік, Сокол запитав:

– Як нам тепер до Дашка підійти, як поговорити з ним?

– Ніяк.

– А як же наказ княжий? – не второпав Сокол.

– Дашко нам уже не поможе, не скаже нічого.

– Чого це? Невже він забув дружбу із Мстиславом?

– Ні чорта він не забув. Морана забрала Дашка!

Дружинникам ніби заціпило.

– Невже вбили? Не думай, боярине, нема в тому вини нашої, ми до його двору непомітно підходили, ні з ким не говорили, нас ніхто не бачив, – враз заговорив Бурий.

– Це все він, послух проклятий, – додав Сокол. – І Дашка вбили, і Воротичів він наслав, і печеніги напали!

Середич насупив брови та раптом як гаркне:

– Досить вам! Не шукайте причини в другому, коли самі глупаки! Ні до чого тут Вадим! А печеніги, може, і самі напали, ми вже говорили про се. І коли б ви не були такими дундуками, то й Воротичі вас не знайшли би, так що прикусіть язики!

Сокол не здавався:

– А як же Дашко?

– Дашко напився меду на ловах, до нори вовчої поліз, а там вовченята були. От вовк і вовчиха напали на нього, перегризли горло. Доки загоничі прибігли – кров’ю стік.

Дружинників ніби у воду опустили.

– То, значить, його не вбили. А ми вже не знати що й подумали, – хмикнув Сокол.

Якийсь час сиділи мовчки.

– Про що тебе питали варяги, що ти їм сказав? – Середич поглянув на Бурого.

– Питали, що робилисьмо на Подолі, про Воротичів, про сестру. Я їм розказав, що то є мої кровні месники, що я до сестри приїхав, а вони напали на нас.

– Більше нічого?

– Питав, чи не послухи ми. Та то більше так, аби налякати…

Середич аж зубами заскреготів і плюнув собі під ноги. Він мовчав і важко дихав, аби заспокоїти свій гнів. Тоді запитав Сокола:

– А тебе вони також допитували?

– Нє, тільки Бурого.

Боярин поглянув на Бурого, і той ствердно кивнув. Знову запала мовчанка.

– Що нам тепер робити? – запитав Волос, якому набридла ця неприємна розмова.

– Нічого. Сьогодні гуляємо, узавтра додому вертаємо.

– А як же князь наш? – спитав Сокол.

Середич поглянув на нього вовком.

– А що ми можемо зробити? Скажемо, не бажає його брат на сіверському столі бачити. Нехай друге сольство висилає, може, від тих більше користі буде. Або нехай до Мурома іде. Ех, пропадай усе пропадом! Видно, дарма Мирослав із Вуєм голови свої положили.

На тім і стало. Лука за весь час розмови у неї не встрявав. Коли ж вона скінчилася – притулився до стіни і заплющив втомлено повіки.

Алани, що віками жили понад берегом Сурозького моря, уже давно були християнами. Старі розказували, що сам святий апостол Андрій, коли був у тих краях, дав їм віру, навчив молитися і Бога славити. Хозари немало примучували їх, але цей гордий народ зумів вижити і зберегти свою віру та свободу. Коли Святослав розбив хозар, рід Луки, як і багато інших, пішов під руку князя київського. Вони стали міцною опорою руських правителів у розбудові князівства Тмутараканського. Алани з русами мирно прижилися на цій землі.

Отець дав Луці добру освіту, лишив по собі статок немалий. Сам Лука дослужився у княжій дружині до сотника, мав чималу повагу серед тмутараканського воїнства. Найбільш за все дорожив своєю вірою, у побуті був невибагливий, багато думав, читав, постив і молився. Із коштовностей мав тільки дуже дорогу зброю, яку кували йому найліпші майстри, прикрасивши руків’я дивовижними узорами та дорогим камінням.

У Києві йому бувати ще не доводилося, і він досі був під враженням від руської стольниці. А ще церква Десятинна… Колись отець возив його ще малим у Царгород. Там велич, пиха, сила і краса божественна. Тут усього того менше, від того воно й ліпше… Тут більше світла, зелені, свобиди, і дихати в Києві легше. Та все одно найліпше – у Тмутаракані. Дасть Бог, Мстислав розбудує місто, церкву поставить… Там рідний степ, море і гори сині.

Молодий сотник радів, що Ярослав так скоро їх відпускає, адже інколи князь може затримати сольство і на кілька місяців… А ще Лука постійно думав про Каялу. Уявляв, як привезе її до свого дому, усе буде показувати, розтлумачувати…

При цій думці Лука поволі став заплющувати повіки…

– Браття, поможіть вирвати сестрицю мою з Києва. – Бурий дочекався, доки розгніваний Середич вийде за двері терема, і звернувся із таким проханням до всіх присутніх.

Ці слова вивели Луку із задуми, очі розплющилися.

– Пропадає дівка, Воротичі їй жити спокійно не дають, – підтримав Бурого Сокол, даючи зрозуміти, що він із ним.

– То ідіть та заберіть – хто вам не дає? – запитав Волос.

– Воротичі мою кров зачули, пильнувати будуть, – відповів Бурий.

Запала мовчанка. Мовив Лука:

– Треба послати Середича до князя, аби дав дозвіл і гриднів.

Із цим не погодився Волос:

– Хіба ж вона холопка князева, аби дозвіл у Ярослава брати? Підемо й заберемо самі.

При тих словах Волос підвівся, взяв у руки свого топірця і причепив його до пояса. Бурий і Сокол також схопилися, навіть Турик підвівся, показуючи свою готовність іти з товаришами.

– Ти з нами, сотнику? – запитав Сокол у Луки.

– Піду, – відповів Лука. – Тільки ти, Бурий, лишися тута. Сестру самі заберемо, а ти тільки розізлиш тих Воротичів.

Це було слушне зауваження. Бурий поглянув на Волоса, і той ствердно кивнув.

Підперезані мечами, Волос, Сокол, Лука і Турик вийшли з терема і рушили геть із подвір’я. Тут їх зупинив Середич, який виринув невідомо звідки.

– Куди ви йдете?

– На Поділ. Я женитися надумав – невісту треба умикнути, – спробував жартом відбутися Сокол, та Середич розізлився гірше недавньої грози.

– Я тобі, невігласе, зараз голову умикну! Ви що, зовсім показилися?!

– Не лякайся, боярине, ми все тихо зробимо: заберемо Бурого сестру – і відразу назад, – заспокоїв Середича Волос.

Тільки той не заспокоївся.

– Вас же ті Воротичі на шмаття порубають!

– Ми також мечі взяли.

Боярин тільки застогнав. Він оглядався по сторонах, ніби так легше було придумати, що йому робити.

– Добре, чорт би вас забрав, піду з вами, а то біди мені нової наробите. Де Бурий?

– Тут лишили, – відповів Волос.

– Добре, – видихнув Середич.

На Поділ спустилися швидко, Сокол добре пам’ятав, як дійти до Галчиної оселі.

– Ото дім її, – показав, і всі гуртом рушили на подвір’я.

Сокол ішов першим, оглядаючись по сторонах, чи не видно Воротичів. Раптом став, як вкопаний – Ратко був уже тут. Він сидів собі на призьбі Галчиної хати, не звертав ніякої уваги на прибулих, а бавився із малим хлопчиком років п’яти. Видно, малий вирішив поборотися зі здоровилом і пер на нього з усіх свої дитячих сил, та Ратко тільки посміхався, змагаючись із ним лівою рукою. Отроча також було з Воротичів, бо все впертіше й нахабніше лізло у бійку, аж почервонівши і стогнучи. Ці старання малого все більше тішили Ратка, і він усе ширше посміхався.

Побачивши давнього знайомого, Сокол притишив ходу, непомітно витяг з-за пояса ніж, сховав за спиною.

– Тепер ти будеш землю гризти, – пригрозив потиху.

Ці приготування зауважив Середич, схопив Сокола за рукав.

– Не смій.

Ратко з малим побачили їх, перестали боротися.

– О, по нашу Галочку женишок прийшов, сватів привів. Ну що, женишок, голова не болить? Ти вже звиняй, що мені під гарячу руку попав, на другий раз знатимеш, як у справи чужі лізти.

Сокол стиснув у ріці ножа і кинувся на Воротича, та його знову зупинив Середич, ставши між Соколом і Ратком.

– Де дівка? – спитав боярин.

Ратко посміхнувся.

– Дівки шукаєш? Застарий єси трохи для дівок.

Це було досить дотепно, так що Лука мимоволі посміхнувся. Середич мовив стримано:

– Ти б встав, коли боярин рече до тебе.

Ратко примружився, але так і не підвівся.

– Чи я знаю, хто ти? По вдяганці не скажеш, що боярин.

– Повір на слово, а то мечами сікти накажу!

Це вже була погроза. Ратко спохмурнів, підвівся тяжко. Враз перед Середичем наче гора виросла: був Раткові по груди. Воротич спирався на довгу сулицю, а за поясом мав бойовий топір.

– Біжи-но, малий, та гукни дядьків, – попросив Ратко отрока – і хлоп’я побігло на диво швидко поміж мазанками, ніби заєць, а не дитина.

– Іще раз питаю: де є сестра Бурого? – насідав Середич.

– Тут я! – враз почулося з хати: Воротич зачинив Галку там. – Тікайте звідси, вони зараз прийдуть, їх багато! Біжіть, це пастка!

Крик дівки обірвав могутній удар кулаком у двері. Це гримнув Ратко. З несподіванки Галка скрикнула і затихла. Сокол рушив до дверей, але Воротич підхопив списа і загнав його на півліктя у землю просто перед ногами молодця. Сокол зупинився.

– Нехай прийде Бурич, чи Бурий, як його самі величаєте, тоді віддам Галку, – спокійно сказав Воротич.

– Ти, безумче, не відаєш, із ким справу маєш. Я єсмь боярин Середич, ми під рукою князя Мстислава Тмутараканського ходимо. Як смієш на дорозі нам стати?

Воротич знизав плечима.

– Нема мені діла до князя вашого – свого маю.

– На меч лізеш? – насідав далі Середич, тільки його слова не робили на Ратка дуже великого враження.

– Такоже меча маю. Ти мені скажи ліпше, боярине, чого це князь тмутараканський убійників коло себе збирає?

– А то є не твоя справа! Востаннє питаю: сам із дороги зійдеш чи відтягти?

Це була нова погроза. Ратко відходити не збирався, тільки поклав руку на обух сокири, а другою взявся за списа. Запахло смаленим.

– По одному підходити будете чи всі гуртом? – спокійно запитав Воротич.

Сли й собі взялися за мечі, та виймати їх не поспішали. Лука враз побачив, як із боку торжища один за одним почали виходити озброєні люди, а попереду біг малий та показував дорогу. Не треба бути розумним, аби відразу впізнати Воротичів. Вони йшли потоком, озброєні щитами, мечами і сокирами. Лука оцінив на око: десь із чотири десятка мужів, і всі здорові, як ведмеді.

– Ну? – чи то запитав, чи пригрозив Ратко, але на нього ніхто вже не зважав, усі повернулися лицем до нової загрози.

Очевидно, Воротичі десь засіли собі, бенкетували й чекали сигналу від Ратка, бо так швидко не могли б зібратися. Лука подивився на Середича, даючи зрозуміти, що у разі сутички їм ніяк не вистояти. Сам Ратко двох-трьох покладе, а тут їх он скільки суне! Попереду крокував Будимир – такий же, як брат, тільки черево набагато більше. Він першим прибув на місце, сапаючи.

– Що тут таке? Хто посмів? Ви чи що? Зараз я вам тут усім голови повідриваю! – Будимир і справді був готовий виконати свою погрозу.

Здоровань уже рушив до Сокола, той тут же вхопив у руки лук і напнув тятиву, наставивши наконечник стріли богатирю просто в око.

– Доста! – гаркнув Середич і вийшов уперед. Він не дивився на Будимира, а звернувся до інших: – Хто старший?

За хвилю з гурту вийшов муж, роками старший за Середича.

– А хто питає?

– Боярин Середич єсмь.

– Із деревлянських чи як?

– Із Мстиславових. Чув про такого?

Старший із Воротичів знизав плечима.

– Хто ж не чув? Я єсмь Овсій Воротич, отець Ратка і Будимира. Чого ж вам тут треба?

– А вам чого? Якого чорта дівку у хаті закрили, що, зовсім озвіріли?

На таке звинувачення Воротичі загули. Старший лишався спокійним, він не хотів заводити ворожнечі із Мстиславом та його боярами.

– Ти, боярине, у справи кровні не лізь. Бурич убив мого молодшого сина, і тепер ми маємо його вбити. А Галку не рушимо – вона жона і непотрібна є.

Середич відчув, що старший із Воротичів не такий войовничий, як молоді, його можна було б іще нагнути.

– Ти що, не розумієш? Геть розум протратили? Ще раз кажу тобі, що ми є люди Мстиславові, і як тільки когось зачепите – наш князь до лаби вас повирізує! А тепер накажи тому бикові, аби відійшов із дороги. Ми заберемо дівку і собі підемо, а ви розходьтеся звідки прийшли!

Воротичі знов загомоніли.

– Неню, – пробасив Будимир. – Та як він сміє так говорити до нас? Я не подивлюся, що він боярин – як гахну кулаком межи очі – аж шкура на чолі трісне!

Воротичам така пропозиція дуже сподобалася, але Овсій махнув рукою, аби затихли.

– Ти, боярине, вашим князем нас не лякай. Ми і свого не дуже боїмося, а вашого то й поготів. Скажіть Буричу, нехай сам прийде, нехай покаже, що він муже є, а не полохливий заєць. Ідіть собі – ми вас не рушимо, але і Галки не віддамо.

– Без неї і з місця не зрушу! – втрутився в розмову Сокол та відразу затих, як тільки Середич із докором поглянув на нього. Сам же боярин сказав:

– Не дасте по-доброму – по-злому зробимо. Зараз я піду до Ярослава і повернуся із сотнею гриднів. Поглянемо, як тоді заспіваєте.

Старший посміхнувся.

– Тоді ми Галку заберемо – скоріше вуха свої побачите, ніж її. Ми і землю отчу готові покинути, але честь свого роду захистимо.

Схоже було, що розмова уже себе вичерпала. Середич їжився, пробував іще грозити Воротичам, але ті погрози діяли все менше. Коли Середич зовсім затих, почав говорити Лука:

– Ну що ж, нема більше про що говорити. Пішли, боярине, розкажемо усе Ярославові. І ви, Воротичі, розходіться. Знайте, ми вам Бурого і так не віддамо, бо то буде вбивство, а не мста. І напасти на нас не можете, бо ми сли є. Як маєте таку велику хіть, то тримайте собі дівку, як Змій тримав Царівну: у вежі або в норі.

Ті спокійні слова мали свій толк, Воротичі задумалися.

– Тоді ми її вб’ємо! – гаркнув Будимир, побачивши, що батько вагається.

– Ну що ти говориш таке, чоловіче Божий? Ви ж є русини, а не печеніги. Давайте по-людськи зробимо. – Лука кивнув на Сокола. – Оцей добрий молодець із Галкою женитися хоче, тож і так умикне, аби мав живот свій покласти. Аби не мучити діву і доброго молодця, дамо вам виру за Галку і розійдемося. А як Бог захоче, щоби Бурого кров пролилася, – стежки ваші колись перетнуться.

Старший ще більше задумався, і, аби остаточно його дотиснути, Лука витяг з-за пояса калиту зі срібними, подав старому. Овсій зважив у руці – лишився приємно здивований.

– Ти що, думаєш, вою, купити нас можна?! – гукнув Будимир і посунув на Луку.

– Не купую вас, а плачу вам виру! Погоджуйтеся, а інакше нічого, крім ворожнечі з Ярославом, не дістанете.

Старший Воротич підняв руку вгору.

– Той витязь правду каже: як Бог захоче, то зведе нас із Буричем. Замісто мсти кровної він обрав життя нікчемного ізгоя. Бурич ховається від нас, то нехай усі знають, що він є тхір лякливий, а не муж, і нам негоже мечі свої об нього каляти. Пішли, нам тута нема більше що робити.

Воротичі обернулися й посунули геть.

– Але ж, неню, – простогнав жалібно Будимир.

– Ходімо, речу тобі! – гаркнув Овсій, і Будимир затих.

Воротичі пішли дружно геть із дворища, лишилися тільки Ратко і Будимир. Сокол випустив Галку, і вони почали відходити.

– Що ти робиш, Ратку, ми що, отак їх відпустимо? – Будимир ніяк не міг заспокоїтися. – Бурич вбив нашого брата. За що вбив? Йому наказав Окаянний! Бурий поставив Окаянного вище за нашого брата!

– А що робити? Казав неньо відпустити, то мусимо, – відповів Ратко. – Тільки я клянуся могилою брата: як колись іще побачу Бурича – живим йому не вийти.

Останнім йшов Лука. Він раптом зупинився.

– Про якого Окаянного рік єси, чоловіче Божий?

Воротичі оточили його.

– Ніби не тямиш якого, – почав Будимир.

– Знаю, що на князя Святополка речуть «Окаянний». Та до чого тут Бурий?

Пояснив Ратко:

– Бурич тоді дружинником Святополка був, вірним псом його. Володимир дізнався про зраду, наказав схопити свого сина окаянного, Бурич же мечем і топором захищав свого князя. У бою він не пожалів мого брата, поставив Святополка вище. Тільки де тепер той Святополк? А мого брата нема, його вже не повернеш.

Сотник задумався. Спитав:

– Чого ж тоді сам князь Володимир не покарав Бурого?

– Бо той втік до печенігів. Окаянний послав його поганих на Русь привести.

Лука мовчав. Те, що розповіли зараз ці мужі, було дуже цікавим. Виходить, Бурий не такий вже простак, на якого виглядає. Воротичам треба було щось відповісти, тому Лука сказав:

– Не з власної забаганки Бурий вчинив убивство. Був на службі княжій, як і ваш брат, волю княжу виконував. Шляхи Господні незвідані. Тому негоже християнину кров братню лити, бо Христос велів прощати, велів підставляти праву щоку, коли вдарять по лівій. А щоб душа брата вашого спочинок знайшла, то моліться за неї, а ви ще гірше робите. Не проливайте більше крові.

Ратко тільки плюнув собі під ноги.

– Порожні твої слова. Знаю одне – мсту вчинити мушу. Так діди мої і прадіди чинили, а кров брата тільки кров’ю Бурича змию. Раз його нині рука княжа охороняє – цур йому, завтра знайду у Тмутаракані. А рясту йому більше не топтати.

Ратко був роздратований. Він не хотів далі продовжувати розмову, не прощаючись, обернувся й пішов геть. Брат розчаровано посунув за ним. Лука подався в другий бік, за своїми.

– Пек тобі, Луко, хто тебе просив гроші віддавати тим бовдурам? І так би дівку забрали, – сердито запитав Середич, коли сотник догнав їх.

– Не твої гроші я давав, боярине, а лиш свої. Бо що таке срібло – полова, аби лиш любов була і кров братня не лилася, – відповів Лука.

– Ти не думай, сотнику, ми із Бурим тобі все віддамо, – втрутився у розмову і Сокол.

Схоже, Галка і справді впала йому в око й воїн надумав із нею женитися.

Лука ніколи не хотів дяки за свої добрі справи, робив їх задарма. Особливо тепер йому хотілося їх творити, коли був поруч із Каялою. З ним іще такого не було: всі його думки крутилися навколо неї, ніби мала кинула якісь чари. Йому хотілося бути з Каялою більше часу, говорити до неї і слухати її. Молодий сотник не міг собі того дозволити, бо вої вже і так посміхалися, коли він зближався до дівчини.

Того разу вона підійшла сама і сіла поруч на призьбі.

– Спасибі тобі.

Лука поглянув на неї.

– За що дякуєш?

– За себе, за сестру Бурого. Ти робиш добро, не боячись ні осуду, ні насмішок, ні чужого гніву. Ти не пожалів віддати останнє, аби допомогти Бурому, хоча іще недавно ворогував із ним через мене. Якби не ти, я б уже померла…

Лука спробував вдати байдужого.

– Дарма. Християнин мусить мати добре серце, аби заробити собі велику нагороду в небі… Наш Бог велить любити всіх людей: чи то русич, чи алан, чи печеніг.

– І ти мене любиш?

– Аякже, – випалив, а тоді враз стрепенувся, поглянув на неї, на її дорослі очі. – Тільки не так, як та тварюка Карабай. По-іншому.

Він сказав це і враз пожалів. Каяла мовила:

– Карабай був мені мужем, я любила його.

– Любила, бо мусила.

– Любила – бо любила. Мої батьки і боги мого роду віддали мене йому, і так мало бути. Ти не думай, він не був поганим. Просто трохи іншим за тебе.

Запала мовчанка. Ці слова розбурхали цілу бурю в душі Луки, але він стримувався, не видав своїх відчуттів. Заговорила знову Каяла:

– Хіба ж я не гарна для тебе?

– Чого ж нє – гарна.

– Тоді чого не хочеш лягти зо мною? Гидуєш?

Лука поглянув на неї, погляди їх зустрілися. На нього дивилася жінка. Лука усміхнувся.

– Мала ще єси. Мені жінки подобаються трохи старші. Тобі рости ще треба, а вже потім про мужів думати.

Каяла не вірила.

– Карабаєві було добре зі мною. Наші звичаї…

Враз Лука зірвався на ноги.

– Поганські то звичаї, і час їх тобі забувати. Нас Господь по-іншому навчає. Ти ж пам’ятаєш, як я тобі вірші зі Святого Письма рік?

– Пам’ятаю. Все зрозуміла, бо ти мені розтлумачив. Тільки повторити не зможу, а лиш своїми словами.

– Бог тебе зрозуміє. Молися щиро – і він почує твою молитву. Як прибудемо до Тмутаракані – навчу тебе читати. Тоді зможеш не тільки говорити до Бога, а й чути, бо він ректиме до тебе через Святі Писання. А вже потім і про мужа думай…

Вона схилила голову.

– Як накажеш, так і буде.

Лука тільки зітхнув важко і покрутив головою.

Ярослав

Відколи Ярослав вокняжився, він ніколи не проводив багато часу в Києві, тому справ тут завжди збиралося багато. Та й справи ті були тяжкими, такими ж, як і слова та погляди київських старців-бояр. Це в землях північних, навіть у Новгороді, можна рубати з плеча, а тут, у Києві, треба було обмірковувати не тільки кожне своє діло, а й слово. І на кожне слово князя у клятих старців знаходиться чим відповісти, чим заперечити. На початках, як тільки прийшов сюди, Ярославові здавалося, що вони насміхаються з нього. Тепер уже трохи звик. Він показав Київській горі, який із нього князь, і боярство принишкло. Колись так само тихо при батькові сиділи…

Знову Ярослав згадав про батька – Володимир і на тому світі продовжує переслідувати його.

За тими думками князь і незчувся, як прийшов вечір.

– Де столи накривати: в теремі чи в дворищі? – запитав тивун, нагадуючи про учту.

– Ліпше у дворищі – душно в теремі.

Тивун уже обернувся, аби йти, як раптом зупинився.

– Сли Мстиславові нині з Воротичами зчепилися.

Ярослав рвучко озирнувся й тяжко поглянув на тивуна, той поспішив доказати:

– На щастя, не вбили нікого – мирно розійшлися.

– Хто почав?

Тивун знизав плечима, не знаючи що казати.

– Речи, як є! – наказав князь.

– Мстиславові на Поділ пішли, аби забрати сестру Бурича. А там Воротичі.

– Вони посміли зачепити слів? – Голос князя був тихий, але гніву в ньому було більше, ніж у ричанні пораненого ведмедя.

– Та нє. Вони просто Галку замкнули і не відпускали. Мусили Воротичам виру давати. На тому і розійшлися.

Князь зітхнув із полегшенням – хоч на тому спасибі. Він знову занурився у свої думи, не зауваживши, як вийшов із терема тивун. «Щось задумав мій молодший брат», – не виходило в нього з голови. Ярослав знав уже і про письмо Судислава, і про сіверських бояр, і про Дашка. Не хоче брат засиджуватися у своїй Тмутаракані, та й не диво: он яка многа земля руська, земля батька його і діда. Добре, що хоч досі тихо сидів, що стримали бояри тмутараканські цього буй-тура. Мирослав, Вуй… То були мудрі мужі, на плечі їхні міг спертися і князь тмутараканський, і київський. Що без них буде робити Мстислав, чи буде сидіти далі, чи послухає лихих намов? Багато буде залежати від сольства, від того, що розкаже старий деревлянський лис Середич. Хоча на нього надії мало: лис лисом. От Лука – інша справа. Два літа тому отець його приходив із сольством до Києва, мудрим був мужем, Царство йому Небесне. Треба буде із сином поговорити, аби можна було на Луку спертися, а мати хоч якісь надійні плечі у Тмутаракані.

Князь підвівся, пройшовся по світлиці і виглянув у вікно. Там челядники накривали столи, бігали, метушилися. Добре свою роботу робить тивун.

А як вийде все-таки Мстислав? Що, коли не всидить, не втримають? Брат не захоче йти в Муром: тоді не захотів і тепер не піде. І в Тмутаракані не лишиться. Треба буде тому буй-турові трохи роги пообламувати, аби нову котору не приніс. Треба задурити сольство, дати добрі подарунки, викупити собі час у Мстислава. Доки він буде чухати потилицю – Ярослав придушить Суздаль, що так невчасно піднялася, а тоді і з Мстиславом можна помірятися, у кого довший… меч.

Князь доплив десь до середини моря своїх думок, як у світлицю знову завітав тивун.

– Там прийшли Мстиславові, просяться до тебе, княже.

«Про вовка промовка», – подумав Ярослав, а вголос мовив:

– Нехай заходять.

Поріг світлиці знову переступили Середич і Лука. Поклонилися.

– Здрастуй, великий княже, дозволь слово мовити.

– Що ж, мовте, раз прийшли. Тільки сядьте отут, на лаві. У ногах нема правди: в законі вона й у вірі.

Сли перезирнулися, підійшли і присіли.

– Що у вас сталося, образив, може, хто?

– Нє, великий княже, спитатися прийшли.

– Що ж, питайте.

– Завтра домів хочемо вертати, тож питаємо дозволу в тебе.

Їх би ще затримати в Києві хоч на місяць, хоч на сімницю. Тільки як? У поруб кинути чи що?

– Не хочете в гостині лишитися у князя київського?

Вони знову переглянулися.

– Ми б лишилися, тільки Мстислав там дожидає… – спробував заперечити Середич.

– То й що? Он нехай Лука вертається з іншими воями до Тмутаракані, розкаже Мстиславові все, що бачив і чув тута. Ти ж, боярине, зі мною підеш, поглянеш, як Суздаль примучувати буду, як кров’ю котору гаситиму. А вже тоді, після усіх трудів ратних, відпочинемо та ще раз поговоримо із боярством нашим, може, і випитаємо для вашого Мстислава яке князівство.

Це був новий поворот, і сли такого не сподівалися – князь побачив це. Середич скривився, ніби часнику йому в рот напхали. Що ж тепер скаже деревлянський лис?

– До Тмутаракані, княже, ближче, ніж до Суздалі. Те, що котору ти гасити вмієш, – і так всі знають, тож показувати братові силу свою не мусиш. Маєш свої справи, великий княже, а у нас такоже свої справи суть: із касогами рать маємо. Поб’ємо їх із Божою поміччю, а тоді знов до тебе прийдемо. А ти ж, великий княже, подумай, порадься з боярами своїми. Час ще є.

Ярослав якось призабув про касогів. Справді, разом зі всім іншим послух передавав, що Мстислав у похід на своїх сусідів збирається, так що час у князя київського ще буде. Головне, аби Суздаль довго не борсалася.

– Як хочеш, боярине, затримувати тебе не смію. Передавайте від мене любов братові моєму, а ще дар цінний. Це книга – Святе Письмо.

Товста книга лежала на підніжку, князь любив читати її останнім часом. Читав настоячи – інакше просто не смів. Він поцілував книгу, власноручно обережно загорнув у шовк, передав Середичу. Той прийняв із поклоном.

– Дам вам супровід – три десятки воїв, вони проведуть вас до землі сіверської – далі вже самі. Кланяйтеся братові, кажіть, аби в гостину до Києва прибув. Ми ж із Мстиславом росли разом, а не виділися вже стільки літ, все через сольства говоримо. Чуєте: нехай приїде до старшого брата – в чотири ока всі справи свої вирішимо.

Сли поклонилися ще раз, а тоді вийшли.

Ярослав присів – ноги знову почали боліти. Знову пірнув у тяжкі свої думи. Ех, тяжко сісти на стіл великокняжий, а ще тяжче всидіти на ньому. Що ж він має, великий князь київський? Має двох братів, яким затісно в наділах їхніх старих. Заздрять вони йому, собі по кусню відірвати хочуть. А ще є жона Інгігерда з варягами: однаково холодні і горді. Так, вікінги – вої непереможні, але і свавільні надто, така ж і Ірина. Є Київ із його боярами, які, наче норовливі коні, не хочуть господарю коритися, так і норовлять узду скинути. Їм аби віча скликати, радитися та князями перекидувати, мов іграшками. Є племена різні, як-от деревляни, що одвічно пеклом на Київ дихають. Он Середич із роду деревлянського, говорить ніби покірно, а очі, як у вовка, світяться, так би і з’їв. Новгород є. Мужі новгородські допомогли Ярославові на столі отчому сісти, тепер же вимагають прав безмежних для свого города. Хочуть, аби Коснятина рід там правив довіку. Є землі дрімучі, як-от суздальська. Там волхви досі силу велику мають, людей простих проти Бога і князя намовляють. Один бунт за іншим гасити доводиться. От що має великий князь київський. Його жаліти треба, а не заздрити йому. Тільки, крім матері, його ніхто ніколи не жалів, навіть рідний отець. Великому князеві Володимиру було не до сина-каліки, мав справ державних много. А інші просто сміялися… Та син-каліка таки зіп’явся на ноги. Ну, і хто тепер сміється?

Князь стрепенувся, відганяючи від себе такі думи: коли ноги отак боліли, як нині, то чорні спогади завше лізли в голову. Він оглянувся: двері відчинилися, тільки на той раз зайшов не тивун, а малий Ізяслав. Отроча було вдягнене у довгу льолю, підійшло до вітця, чалапаючи по долівці босими ногами.

– А ти чого не спиш? Хіба ж не хочеш вирости, богатирем стати? Чи ти забув, як я тобі оповідав?

Князь підняв його, посадив собі на коліна, почав гоцькати, не зважаючи на біль у нозі.

– Хочу з тобою шпати, – пробубнів малий.

Князь поцілував його у голову.

– Перед походом прийду попрощатися, а ти розкажеш, що тобі привезти із землі суздальської, добре?

Малий кивнув.

– От і лад, а тепер біжи.

Ізяслав стрибнув на долівку і побіг-почалапав до дверей, знову залишивши Ярослава на самоті.

Князь київський не посміхався майже ніколи, тільки при своїх дітях. Коли малеча обсідала йому руки й коліна, князь чувся на сьомому небі від щастя, він найбільше любив дітей. Не те, що його батько. Ярослав пролив багато крові, доки сів на батьківському столі, майже всі брати вже мертві. Невже і з Мстиславом воювати доведеться? Не дай Боже. Що дорожче є: любов братня чи земля руська?

«Велика земля руська, і лад у ній буде», – згадав приказку Ярослав. Буде, тільки коли?

– Якщо Мстислав посміє виступити – варягів на нього нашлю. Подивимося, чия буде зверху, – сам до себе мовив Ярослав.

Двері знову відчинилися, і вже вкотре ввійшов тивун.

– Люд збирається, челядь столи понакривала.

– А бояри?

– Сходяться.

– Варяги?

– Давно вже порозсідалися.

– Добре, зараз і я піду, тільки помолюся за вдалий похід.

Іще батько його, князь Володимир, любив пирувати з дружиною. Він не жалів для воїв ні їжі, ні питва, ні золотого та срібного посуду. Дружина просто обожнювала свого князя, і він міг повністю опиратися на неї. Саме при Володимирі послабився вплив боярських родів і зросла сила князя. Ярослав намагався робити так же, треба виховати собі молоду дружину, щоби не залежати більше ні від бояр, ні від варягів.

Такі роздуми заполонили голову князя Ярослава, коли він виходив із терема і йшов до столів. Вечір уже повністю обійняв Княжу гору, повиходили зірки на небі, переморгуючись зі смолоскипами на землі.

Вечір був теплий, справді літній. Князь знав, що завше має приходити на пир останнім, так і зробив цього разу. За столами вже порозсідалися мужі його ліпші, всі чекали тільки на князя.

Ярослав, як завше, пив до своєї дружини. Дружина гула. П’янкий мед лився рікою, бояри і вої ламали руками хліб та печеню – всього на столах княжих було вдосталь. Ярослав сів так, аби бачити всіх, найперше знайшов очима слів Мстиславових. Їх посадили поруч із боярами, навпроти варягів. Був тут Середич, Лука, іще двоє, яких князь не знав, а також купець Вадим. Очевидно, оклигав уже після рани, це добре. Нехай і далі свою роботу робить. Біля Мстиславових примостився Каніцар – стара і хитра лисиця. Якщо Середич був лисом деревлянським, то Каніцар – київським, полянським. Он уже хвостом крутить, заводить бесіду із Лукою, меду йому підливає.

Князеві також налили, він підняв свою братину.

– П’ю за здоров’я брата мого Мстислава та за його вірних дружинників, що пирують сьогодні разом з нами!

Ярослав випив і пустив братину по колу. Сам же спостерігав далі. Каніцар продовжував підливати то Луці, то Середичу.

– Гей, достойний Каніцаре! Чи ж гордуєш своїм князем?! – гукнув йому Ярослав через стіл.

Боярин відразу почув, поглянув на нього.

– Нехай мене Перун поб’є, великий княже. Ми всі тебе любимо й горою за тебе станемо! Правду кажу?

– Правда! – гукнули вже підпиті бояри.

– Тоді чого так далеко сів від мене? Чи ж забув, що люди заслужені мають сидіти до князя свого найближче!

Каніцар і тут знайшовся що відповісти:

– Поглянь-но, великий княже, коло тебе сидять воєводи і тисяцькі, а ще сли брата твого. Не мені вже до справ державних пхатися, я хіба порадою тепер помагаю.

Князь вдав, що не зрозумів значення цих слів, а знову підняв свою братину.

– Бояри все були опорою князя. Ми втратили Дашка, а брат мій – мужів своїх ліпших, – Мирослава і Вуя, – яких ми всі знали. Ті мужі іще батькові моєму служили вірно, імена свої славою вкрили. Випиймо, за упокій душ їхніх!

Випили мовчки. Тут знову заговорив Каніцар:

– Раз ми, великий княже, уже сидимо разом зі слами твого брата, то, може, повідаєш нам, з чим вони прибули? А ми тобі щось порадимо.

На вигляд це були смиренні слова, але Ярослав почув у них погрозу. Тільки він, князь київський, бояр не боявся. Мить подумав, чи казати правду. А чого б ні? Нехай сли подивляться та перекажуть братові, які суть бояри київські і що не тільки сам князь справи вирішує.

– Брат мій Мстислав проситься на стіл чернігівський.

Поміж столи пішов шум.

– Сіверь – уділ князя київського. І що, будеш із братом ділитися? – запитав Каніцар, який на правах найстаршого вів розмову з князем від імені боярства.

– Давно вже урік єсмь йому землю муромську. Коли хоче – нехай у Муром іде. Коли ж нема на то його волі, то нехай прибуде до Києва на розмову братню. Порадимося, щось придумаємо…

Знову пішов шум. Тут із місця підвівся Торн.

– А дозволь, княже, і мені слово мовити.

– Говори, воєводо.

– А скажи нам, великий княже, коли ми ратилися із ворогами, коли збирали докупи землю, коли кров свою лили, де тоді був твій брат? Чого він тоді не вийшов зі своєї Тмутаракані і не прийшов тобі на поміч? Тепер же йому княжества більшого захотілося, хоче прийти на готове?

Це було дуже зухвало. Пир затих, чекаючи, що скаже князь. Ярослав уже почав жаліти, що за п’яним столом дозволив закрутити цю розмову. Йому зараз треба говорити або дуже гостро, або дуже мудро.

– Мій брат показав себе як добрий воїн, сильний муж. На землях північних мені рука міцна потрібна, аби племена і роди тамтешні в покорі тримати. Земля руська велика, і пішла вона не з Новгорода, не з Суздалі і не з Мурома. Русь пішла із Києва, і наш город є матір’ю усіх городів руських. А тамтешні, північні князьки забули, що здавна дань Києву давали, не хочуть тепер коритися. Їх добрим словом у покорі не втримаєш – тільки рукою сильною. Усі землі мусять Києву кланятися, як за вітця мого було і за діда.

Цими словами князь вбивав відразу двох зайців: найперше повертав на свій бік київське боярство, а ще набивав собі ціну перед вікінгами, яких навіть після відходу славного ярла Еймунда лишилося ще досить багато у київській дружині. Русь Київська і справді була набагато древніша за слов’ян ільменських, та й самі слов’яни оселилися там не так давно, а, породичавшись із мер’ю та чуддю, і собі такими ж дикими стали. Силу півночі принесли варяги, бо тільки з приходом Рюрика північ спробувала стати нарівні з Києвом.

Торн ніби читав його думки, продовжував:

– Хіба ж мало мужів достойних у твоїй дружині, хіба сам не маєш кого в Муромі посадити? Скільки ми крові проливали за тебе, княже, скільки боїв разом виграли?! Скажемо Мстиславові, аби сидів у своїй Тмутаракані, а коли буде гавкати, то і звідти виженемо!

Тепер схвально загули варяги, бояри з Новгорода, Полоцька та багато молодих дружинників. Ярослав поглянув на Луку і Середича – ті зблідли, боярин підвівся.

– Не ти садовив там князя нашого, аби виганяти, варяжине. Мстислав – добрий воїн і прислужитися Русі може немало.

– То нехай у Тмутаракані служить. Коли ж і піде до Мурома, то і так звідти тікати буде – не всидить. Не така там земля, аби князь зайшлий сидів! – нахабно перервав Середича Торн.

Усі варяги знов зареготали.

Ярослав підвівся – всі враз затихли, Торн і Середич сіли.

– Досить. Я почув тебе, воєводо, тепер ви речіть, бояри.

Слово знову взяв Каніцар:

– Мстиславові і справді не всидіти в Муромі – там не люблять чужинців. Земля там є бідна, люд дикий, убогий, навколо самі пущі та болота. Ні, не захоче туди йти Мстислав, тільки розгнівиш його, княже, бо він муж дуже гордий. Коли ж знову братня війна спалахне, то ми за тебе, Ярославе, вже не потягнемо. Досить нам кров братню проливати. То ліпше віддай йому землі сіверські, нехай сидить там, печенігів пильнує. Ти поїдеш до свого Новгорода, а нам тута від степовиків ніякого життя нема. Сіверяни давно вже плачуть сльозами гіркими, князя собі хочуть.

Усі загули: одні підтримували Каніцара, інші ганили. Такого від бояр Ярослав ніяк не сподівався. Клятий Каніцар, він таки щось вигадав, недарма ж стара лисиця крутить своїм хвостом. Знову підвівся Торн.

– Хіба нам боятися тмутараканців із їхнім князем?! Хіба страхатися сіверян? Га-га-га, – зареготав воєвода, а за ним і інші варяги.

– От побачите, цурові сини, Мстислав утре вам носа! – гукнув з іншого кінця котрийсь із бояр.

– Досить! – раптом заревів Ярослав і щосили гримнув кулаком по столі, аж полумиски підскочили. Затихло, бояри повтягували голови, а вікінги тільки сопіли. – Руку собі відтяти дам, а не почну війни з братом. Руку дам! – він ще раз гримнув по столі, і тепер тиша запанувала повна, так що навіть сюрчання коників було чути. – Не тобі, Торне, у княжі справи лізти. Я плачу дуже добру ціну за вашу кров і ваші мечі. Чи, може, хочеш уже замість мене посадників і князів саджати?!

Торн мовчав, не посмів відповісти.

– А ти, Каніцаре? Коли ж таке було, аби бояри сміли при слах чужих князю своєму докоряти?

– Було, – відповів тихо, але так, що всі почули.

– Як було, то надто давно, коли не княжив іще тута мій дід і дід мого діда!

Тепер навіть старий Каніцар не посмів заперечити князю. Ярослав заспокоївся.

– Вірна моя дружино! Беріть у руки кубки та братини, і випиймо за землю руську! – закликав він і першим взявся за кубок.

За ним потяглися й інші: усі знали суворий норов свого князя – за те й поважали.

Пир продовжувався. Гості говорили ще голосніше, обіймалися й співали разом пісень, до справ державних, княжих, більше не пхалися. Особливо розійшлися варяги. Вони вигукували здравниці, п’ючи вже не до князя, а до свого воєводи, хизуючись власними доблестю і славою. Вони нахвалялися, що нема у світі кращих воїв за них. Хтось із бояр намагався їм заперечити, та ці спроби були слабі й кволі – тонули у морі варязьких вигуків.

Торн пив до своїх.

– Здавна так було, що князі руські не могли обійтися без славного меча вікінгів. Ми були тут, у Києві, і з Олегом, і з Ігорем, і зі Святославом. Посадили ми колись на стіл Володимира, а тепер і сина його. І не треба нам за те ні почестей, ні шани. Бо наші шана й слава у боях здобуті, і ніхто не посміє стати супроти нас. Нам аби вина побільше та повну калиту із гривнами!

Із такого жарту варяги зареготали, дружно випили. Ярослав розумів ті натяки, і справа була не тільки в грошах, які змушений платити їм князь за службу.

– Боротися хочу! – раптом ламано по-руськи гукнув здоровенний варяг. – Виходь, руси!

Ця думка сподобалася п’яним вікінгам, і вони загули. Розпалені медом русичі і собі почали підійматися, посунули столи і лави. Ярослав не перечив: на те й пир. Навіть борець знайшовся, готовий стати проти велетня – варяга. Обидва пороздягалися до пояса, пішли один на одного, силкуючись кинути супротивника на землю.

– Вали його, Богуславе!

– Не дайся, не дайся, Олафе.

Раптом варяг обхопив русина за пояс, почав підіймати догори. Богуслав пручався, однак ноги його вже бовталися у повітрі. Ще мить, і варяг вергнув його з усієї сили об землю.

Враз знялося страшне ревище, схоже на рик дикого звіра, перемішаний із вовчим виттям. Це так раділи перемозі свого варяги. Вони кинулися до Олафа, почали обіймати його, вигукувати. Русичі мовчали. Богуслав піднявся із землі, тримаючись за забитий бік, кашляв.

– Воротичів треба було закликати. Ратко би тому Олафу швидко роги скрутив, – говорив хтось із бояр.

Тут у коло вийшов Ерік. Варяги тут же зрозуміли, що зараз готується, загукали знову.

– Навкулачки! Хто на кулаки вийде проти нашого вікінга? Гей, руси, виставляйте свого бійця!

Однак бояри й руські дружинники тільки переглядалися між собою. Дехто з них уже колись спробував Ерікових кулаків, і їм більше не хотілося.

– Ну ж, русичі, виходь, хто сміливіший. Ви є мужі чи жони? Виходь, кому зубів своїх не шкода, кому треба полатати боки! – гукав Торн, насміхаючись.

Кілька старших дружинників поривалися виступити в бій із чваньком, та їх стримали – негоже було старшинам битися навкулачки із простим гриднем, тож Ерік міг лишитися без супротивника. Він кидався по колу, як вовк по кошарі, і тут погляд його спинився на Мстиславових слах.

– Гей, ви, тмутараканці Мстиславові! Нахвалялися нині, що з князя вашого войовник великий! Але чи з вас воїни добрі, чи тхорі лякливі? Виходь сюди, котрий із вас дужчий!

Середич ще гірше зблід: довелось йому немало образ нині вислухати, і очі старого палали гнівом. То недобре є.

– Не смій, варяжине, займати слів! Ще раз зачепиш – велю батогами бити, і не подивлюся на твої старі заслуги.

Це було сказано Ярославом тихо, але у тих словах була така сила, що варяг відразу піджав хвоста. Натомість мовив Торн:

– Хто ж би посмів ображати людей твого брата, великий княже? Та зараз вони пирують разом із нами і суть не лише слами, але й мужами. Тож якщо мають що сказати нашому воїну – нехай вийдуть і скажуть, а коли лячно їм – то поб’ємо когось другого.

Варяги зареготали. Князь поглянув на слів, він побачив, як сіпнувся Лука, та йому руку на плече поклав інший воїн. Як дізнався князь пізніше, воїна того звали Волосом. Він скинув сорочку і вийшов мовчки у коло. Ярослав придивився до нього – був молодий, але доброго воя в нім впізнати було відразу, он скільки рубців на тілі.

Волос був спокійним. Він і не думав встрявати у ту суперечку варягів із русами, адже тут було повно київських дружинників і гостю пхатися було не обов’язково. Однак зараз зачепили його, а образ, та ще привселюдних, молодий вой дарувати не збирався.

Ерік показав йому свої кулачиська.

– Підходь, русине, почастую ось такими пирогами.

Варяги зареготали, вигукували на підтримку свого бійця.

– Дай йому, Волосе! – крикнув Лука.

– Покажи варяжину руську силу! – знайшовся Середич.

Кияни, почувши ймення молодого дружинника, також загукали:

– Волос, Волос!

Вони стали один навпроти одного, Ерік стиснув кулаки, Волос стояв спокійно, на перший погляд навіть розслаблено.

– Зараз ми подивимося, якого кольору твоя кров, русине.

Ерік підскочив і вдарив кулаком. Русич відхилився. Ступив крок вбік, ніби тікаючи від удару, натомість сам лівою рукою проїхався по ребрах вікінга. Той аж завив із болю, аж дихання йому перехопило. Тут би Волосові і добити зухвальця, але він завагався і втратив свою можливість. Ерік зрозумів, що перед ним хороший боєць і з ним легко не буде. Присутні русичі закричали радісно, побачивши першу перемогу свого. Знялася буря вигуків.

Досвідченого у бійках варяга так легко не візьмеш. Ерік знову посунув на Волоса, та цього разу був уважнішим, знов пішли удари, блокування та спритні відхилення. Ерік добре умів тримати удари, Волосів кулак ще кілька разів дістав варяга по торсу, вікінг стогнав, та не здавався. На відміну від русича, Ерік цілив тільки в голову, та поки що поцілити не міг.

– Не гарячкуй! По ногах бий! – крикнув товаришу Торн по-варязьки, аби ніхто не зрозумів.

Ерік кивнув на знак згоди, знову пішов на супротивника. Він двічі махнув кулаками абияк, відвертаючи увагу, а тоді вдарив своєю ногою по нозі Волоса. Русич втратив рівновагу і саме тоді отримав удар у підборіддя.

Волос заточився, впав. Присутні аж охнули. Ерік закричав дико, а тоді гукнув:

– Ліпше не вставай, а то заб’ю на смерть!

Волос встав, струснув головою. Ерік бачив, що супротивнику трохи забило памороки, тому тут же кинувся добивати, як і пообіцяв. Волос же, хоч і зазнав сильного удару, та не втратив ясності розуму. Він викрутився з-під хурделиці ударів варяга. Це розлютило Еріка, і він знову кинувся в атаку, і тут же пропустив удар ногою в живіт, а тоді відразу тою ж ногою з льоту у вухо. Від удару по голові Еріка відкинуло вбік, просто на варягів. Торн підхопив товариша, тому світ пішов обертом.

Знову радісний крик із десятків руських горлянок. Волос витер кров із розбитих уст.

– Вставай! – знову наказав товаришеві варязькою Торн.

Трохи прийшовши до тями, Ерік встав. Йому було не досить. Страшно заревівши, він знову кинувся у бій. Волос заблокував його удари і вдарив сам. Ерік не впав, а відповів, цього разу діставши русича. Від напруги й ударів обидва вої втратили силу й тепер молотили п’ястунками один одного, доки хтось із них не впаде. Всі навколо кричали, підтримуючи кожен свого бійця. Ярослав же думав. Це ніби знак був йому, котрий підтвердив думку князя: «Якщо Мстислав вийде – варягів на нього нашлю. А там подивимося, чия буде зверху».

Раптом Волос заблокував удар Еріка і сам вдарив. Ерік вистояв, але відповісти вже не міг. Був увесь заюшений кров’ю, очі заверталися. Волос вдарив ще раз, і ще, знову здійняв кулак, але вже не було кого бити. Варяг хитнувся і впав навзнак.

Настала мертва тиша. Варяг не підводився. Сам Торн підбіг до нього, почав бити по щоках, хтось подав води. Ерік розплющив повіки і тут же знову їх затулив. Все, що зумів із себе видушити, – це прокляття. Хтось із русичів поглянув на Еріка з-за широкої Торнової спини.

– Жити буде. На варягах добре заростає! – гукнув муж, і всі навколо русичі закричали переможний клич.

Навіть сам князь не стримався, підійшов до Волоса, обняв його, тоді зняв із шиї золоту гривну й кинув йому на шию. Нехай знають Мстиславові, як поважає їх Київ.

Русичі святкували перемогу, страшно раділи й вигукували. Тут підвівся Торн. Ерік поволі приходив до тями, Торн же кипів. Видно, що поразка товариша сильно зачепила себелюбство варяга. Він поглянув на князя, підняв угору руку – знак, що хоче говорити. Всі притихли.

– Ви, русичі, радієте, як малі діти. Вам вдалося побити вікінга в кулачному бою, та це є розвага для малих хлопчаків. Мужі мають змагатися на мечах, щоби показати, хто справді сильніший. Вам ніколи не пересилити вікінга з мечем у руці, кожен вікінг вартує двох, а то й трьох руських воїв. І кому, як не тобі, княже, знати про це. Бо то ми, вікінги, посадили тебе на столі отчому. По наших мечах і щитах ти пройшов і сів на ньому. Речи, княже, чи маєш дружинника, гідного стати зі мною на бій!

При тих словах він одним рухом висмикнув із піхов двосічного. Ярослав спаленів від такої образи. Раптом також добув меча.

– Може, ти, Торне, ще й мене на двобій закличеш?

Такого варяг не сподівався, відступив. Та меча в піхви не поспішав ховати. Ярослав же сховав – не личило князю. Він не знав, що йому говорити, пройшовся очима по руських боярах – проти Торна ніхто ставати не хотів. Треба було якось виходити з того становища, а то забави мужів могли зайти надто далеко.

– Досить, у нас пир, а не рать, щоб мечами махати. Ви є дружина моя, і гоже вам ворогів землі руської сікти, а не один одного.

Запала мовчанка. Тільки хтось із варягів неголосно сказав, однак у загальній тиші це почули всі:

– Князь настрахався.

Ярослав кинув ненависним поглядом у юрбу варягів, ті шкірилися й сміливо відповідали поглядом на погляд. Ярослав поглянув на київських, намагаючись знайти у них підтримку, але ті надто добре знали Торна: варяг одним ударом свого меча міг перетяти навпіл. Хто ж допоможе?

І тут вийшов один. Звісно, це був Ратко Воротич, який досі сидів у самому кінці стола і якого Ярослав відразу й не зауважив. Ратко вийшов у коло.

– Не лжи, варяжине!

Напевно, молодець хотів сказати іще кілька слів вікінгам, та йому не дали: київська дружина загриміла криком радості. Вікінги наїжилися: знали Воротичів. Торн поглянув на князя – Ярослав мовчав, тоді на Ратка.

– Бій до першої крові.

Воротич не відповів, тільки мовчки дістав меча.

Вони зійшлися спочатку легко – хотіли спробувати силу свого супротивника. Ратко був сильнішим, однак Торн – більш досвідченим. Переконавшись, що рука супротивника справді тверда, почали махати своїми двосічними все швидше й скоріше. Торн бився спокійно, маючи холодну голову та набиту постійними вправами руку. Він більше захищався, чекаючи своєї нагоди щоб атакувати й легко поранити супротивника. Можна й гірше потяти, тільки Воротичі є надто многі, сильні і мстиві, не потрібно поки варягам наживати собі такого ворога. Ратко, навпаки, поспішав. Йому хотілося чимшвидше покарати варяга, вибити йому меч із рук і на глум усім, забрати собі. Торн використав кілька своїх хитрих ударів, але русичу вдалося відбити їх, і він насідав усе сильніше, удари його ставали все важчими. Варяг зрозумів, що як так далі піде, то Ратко таки доб’є його.

Князь дивився за боєм, але не був таким розпаленим, як інші. Ще змалку Ярослав любив більше читати собі книги у спокої, ніж отакі забави. От і зараз він чекав, аби та учта чимшвидше закінчилася й він знову міг зануритися у свої думи або читання. Він укотре ковзнув оком по присутніх і раптом зрозумів: щось не так. Тільки що? Князь уважно пройшовся по розпалених обличчях і раптом зауважив Каніцара поруч із Середичем. Коли усі вигукували, підтримуючи своїх бійців, ті двоє стояли трохи осторонь, щось говорили. Дивно це…

А тим часом бій продовжувався. Торн знав, що у бою на мечах вирішує все один удар. Кожен вмілий боєць має свій удар, який попадає у ціль. Безумовно, такий удар був і в Торна. Відбивши кілька атак Ратка, варяг раптом пришвидшився, зробив кілька фальшивих випадів, а тоді ковзнув лезом свого меча Воротичу по руці. Меч ніби погладив русича, однак він був такий гострий, що розпанахав і одяг, і руку. Усі застигли. Ратко відчув біль, проте вдав, що не бачить. Він знов кинувся в атаку, однак варяги гуртом обступили свого вожака.

– У нього кров! – почали гукати на весь двір.

Ратко спинився, важко дихаючи.

– Що таке?

Торн вишкірився до нього.

– Бій був до першої крові. Я поранив тебе у руку, он тече кров.

Червона й справді стікала вже по рукаві й капала на землю.

– Та що ти говориш?! То є випадкова подряпина, напевно, я сам себе черкнув. У бою, коли на мені кольчуга, того й видно не було б!

– У бою я б мітив тобі у шию, а не у руку. Ти б уже лежав, – спокійно відповів варяг.

– Ах ти ж… Ставай на бій! Клянуся Перуном, зараз сам отут ляжеш!

Ратко ударив, Торн прикрився. Варяги відразу похапалися за мечі, тут же повибігали й озброєні Воротичі.

– Досить! – гукнув князь.

Це подіяло мало.

– Досить! – ще раз крикнув Ярослав так, що почули, певно, на Подолі.

Поміж розпаленими боєм мужами знайшлися тверезіші і відтягли надто гарячих. Поволі пристрасті на княжому дворищі вляглися.

– Досить того. Завтра на світанні виступаємо у похід, тому час розходитися.

Почувши слова князя, і руси, і варяги поволі почали збиратися, і скоро дворище спорожніло. Тмутараканці йшли чи не останніми. Ярослав покликав тивуна.

– Поклич мені зараз на розмову Луку Романовича, он він іде поміж Мстиславовими. Тільки його, більш нікого.

Бурий

Пир у князя закінчився після півночі, тож до світання сли Мстиславові мали трохи часу, аби відпочити. Особливо добре виспався Бурий, який разом із Галкою та Каялою на пир не ходили, а дожидали решти у грецькому домі.

Зранку усіх побудив Середич – і вони дружно зібралися та вийшли з терема. Тивун видав їм коней із конюшні, вони взяли їх за поводи і пішли княжим містом. Київ тільки почав прокидатися, то тут, то там сновигали челядники.

З-поміж інших найбільше Бурий поспішав покинути княжу столицю. Навіть тепер, коли справу було полагоджено, вой оглядався сторожко по сторонах, чи десь не чигають Воротичі. Галка йшла босоніж поруч, Бурий побачив це і висадив її на коня – пощо даремно ноги в росі мочити.

Княжа гора лишалася все далі за спиною, а перед очима розкинувся Дніпро-Славута. Ось зараз вони спустяться до ріки, там їх перевезуть на другий берег, і до самого обрію поведе їх дорога. Поведе туди, на південь і на схід, поведе для того, аби до Києва більше не вернутися. Подумавши про це, Бурий озирнувся. Чи сумуватиме він за городом княжим? Певно, що не дуже.

Тепер у Тмутаракані почнеться нове життя, а ту пригоду з Воротичами треба чимшвидше забути. Чи достойно він вийшов із тої пригоди? Ні, не дуже. Його називали боягузом і лякливим тхором, а він не вийняв меча і не кинувся у бій. Зате живим лишився. Спробуй тягайся із тими Воротичами, битися з ними – самогубство. А ще треба буде прискладати грошей і віддати Луці. Якби не Лука, то Галки не бачити ще довго.

Стояв вранішній туман, роса хапала за ноги. Сли крокували до перевозу, де їх уже чекали Ярославові гридні.

Поруч із Бурим ішов Вадим. Рана вже його не турбувала, вигляд у купця був ліпший.

– Чого у Києві не лишився єси? – спитав Бурий. – Не страшно у Тмутаракань вертатися?

Вадим поглянув на нього.

– Вам лячно буде, коли стану перед вашим князем і розкажу йому, що ви наробили.

Це вже не був той Вадим, з яким пускалися у дорогу. Тамтой базікав без кінця, розповідаючи про свої пригоди та далекі землі. Був тоді веселий і товариський. Тепер же Вадима наче підмінили.

– І що ректимеш Мстиславові? Як наше сольство продав печенігам?

Ті слова купця не зачепили.

– Через ваше сольство я згубив усе, що мав. Тепер мені дороги нема ні до греків, ні до печенігів. Розкажу Мстиславові, що ви виробляли у Корсуні, згадаю іще, як били мене ногами там, у степу.

Бурий тільки хмикнув, зате сказав Середич, який почув їхню розмову:

– Князь Мстислав розсудить. Якщо твоєї вини не буде, то житимеш коло нашого князя й горя не знатимеш.

Це був ніби й кінець розмови, але тут до гурту підійшов Сокол.

– Що будемо Мстиславові ректи? – нараз задав питання боярину, яке всіх цікавило.

– Правду, – нехотя відповів той.

– Чи ж знає хто із нас правду?

Середич крокував попереду, відповідав воєві, не оглядаючись:

– Правда в тому, що великий князь не хоче свого брата бачити на столі сіверському.

Вадим, почувши, що розмова набирає гостроти, сів на свого коня і поїхав наперед. Зате до гурту підійшов Лука.

– Передамо князеві нашому Святе Письмо та слова любові братньої. І про землі північні скажемо, і про ляхів, і про печенігів.

Середич оглянувся, криво подивився на сотника.

– Молод ти іще, не розумієш. То є порожні слова. Навчився князь брехати й лукавити у варягів, а вони ним і верховодять. Виділисьте, що на учті виробляли? Товклися, мов у себе вдома, а князь сидів та мовчав. Кажу вам, не він ними верховодить, а вони ним. Розуміє Ярослав, що без варязького меча йому на столі не всидіти.

Лука заперечив:

– Варяги все були однакові. Вони товклися тут і при Володимирі, і при Святославі. Їх вже не переробиш. А справи державні князь вершив із боярами своїми та з дружиною.

– Я краще знаю, як справи вершилися державні, бо на світі живу більше за тебе, Луко. Кажу вам, так варяги ще ніколи не сиділи на шиї князя київського. А все через те, що жона його – варяжка. Вона підмовляє і проти бояр руських, і проти братів рідних. Через варягів Кульгавий не хоче Мстислава пустити у Чернігів, а другого брата – Судислава – при собі тримає. Інших же братів варяги побили.

Сли переглянулися, Лука запитав:

– Звідки знаєш це, боярине?

– Бо знаю.

– Мстислав не повірить у прості здогади.

– А то вже моя голова у тому, аби він повірив. Я старший сольства, от і мені одвіт перед князем держати.

Середич вважав це закінченням розмови, проте Лука не бажав здаватися:

– Старшими сольства були Вуй і Мирослав. Тепер же князь у кожного із нас запитати схоче. Ти, боярине, кажи що хочеш, а я буду говорити, що сам знаю.

Середич криво посміхнувся. Був не на жарт сердитий на впертого сотника.

– Кульгавий купив тебе, так? Тепер будеш хоч і на Страшному суді за нього горою стояти.

– Хіба ж я худобина, аби мене купувати?! – спаленів Лука.

– Продав ти Ярославові душу за дівку. Він же віддав тобі Каялу, що ти йому пообіцяв за те? Чого він тебе вчора кликав? – з притиском сказав Середич.

Це і справді було цікаве питання. Лука відповів:

– Говорили довго, князь добре знав вітця мого. Він просив, аби-м розказав Мстиславові про все, що бачив єсмь і чув у Києві. Казав, аби-м просив князя нашого не починати котору.

– Його словеса – лжа, – відрубав Середич. – Хоче задурити нас, аби побити потім. Я Кульгавому не вірю!

Бурий подумав, що тут треба стати на бік Луки, адже той немало допоміг йому.

– Дарма зобидив ти, боярине, сотника. Правда у його словах є: нехай кожен князеві від себе говорить.

Середич нині із самого ранку був злий, як пес, кидався на усіх підряд. Не подарував і Бурому.

– То й розкажеш, як я послав тебе до Дашка, а ти до порубу залетів. Ціла Тмутаракань буде реготатися із таких засраних розвідників. Та й чогось я не пам’ятаю, аби ти колись так за сотником горою стояв. Помастив тобі Лука своїми срібняками?

Бурий тільки стиснув повід, але не відповів нічого.

Сли Мстиславові підходили все ближче до перевозу, де їх уже дожидали Вадим і три десятки гриднів-вершників.

– Добре їсти, довго спати – Бог здоров’я мусить дати. Правду кажу?! – гукнув їм ще здалеку сотник, що був старшим поміж воями. – Сунете повільно, ніби коні спутані. Вже б стільки дороги перемололи.

– Думай, вою, що до боярина речеш! – гаркнув своєю звичкою Середич, і сотник тільки голову у плечі втягнув.

Сли стали на плоті, і перевізники великими веслами відбилися від берега. Бурий оглянувся, востаннє споглядаючи на колись рідне місто. Галка підійшла до нього і мовчки взяла за руку. Лука молився, просячи у Бога щасливої дороги додому. Бурий і собі перехрестився, ніби відганяючи від себе усе лихе.

Туман поступово розсіявся, ясно засвітило сонце, граючись промінцями на Дніпровій воді. Хлюпали весла. Попереду, на протилежному березі, росли дикі пущі. Десь там, у глибині пралісів, ревів лось, і рев той було чути по всій околиці.

Переправившись на другий бік, сли у супроводі гриднів рушили на південний схід. Мали вони намір доїхати до Нежиня, а уже там, оминаючи печенізькі кочовища, дістатися Тмутаракані. Цілий день їхали мовчки, кілька разів зупиняючись, аби дати коням перепочити та й самим підкріпитися хлібом та м’ясом. Галка їхала в сідлі разом із Бурим, ніби боялася знову втратити брата. Кілька разів намагалася завести із ним розмову, тільки Бурий не мав великої охоти говорити, тож вони і далі мовчки продовжували дорогу.

Цей день сонце відпрацювало на славу: щедро, по-літньому гріло землю. Навіть коли воно звернуло уже на захід, все одно було парко і душно, люди й коні заливалися потом. Подорожні доїхали до якоїсь весі на березі тихої річки, стали.

– Там, за річкою, уже земля сіверян, – сказав сотник. – Ми далі не поїдемо.

– Чого так? – запитав Середич. – Хіба ж сіверяни вас покусають?

– Князь так наказав: до земель сіверських провести і вертатися.

Сотник розвернув коня.

– Куди ж так женеш? Вечір скоро, темнота за очі злапає. Переночуйте з нами, а тоді собі поїдете, – запропонував Лука.

Сотник гриднів київських тільки рукою махнув.

– Доки сонце зайде – он скільки дороги перемелемо.

Не прощаючись, сотник торкнув п’ятою свого коня – і вої дружно поїхали геть.

– Іч, який нетерплячий. Йому б тільки дорогу молоти, – пробурмотів невдоволено Середич.

– Їдемо далі чи тут станемо на ніч? – запитав Сокол.

– Станемо. Відпочити треба. Тільки не тут при дорозі, а отам, ближче до річки, – показав боярин на зарості верболозу. – Там і трава ліпша – коні попасуться.

Вістку про відпочинок Бурий сприйняв із радістю: не за себе хвилювався – за сестру. Дівчині тяжко було переносити дорогу – не звикла. Скільки ж то їй літ зараз? Мати її народила пізно, і отець у неї був інший. Рідний батько Бурого загинув у січі, мати довго удовою була, доки її другий вой не взяв і також не загинув. По собі Галку лишив. А потім і сама мати померла, коли мала була ще отрочам. Тоді Галці було літ десять, тепер, певно, десь двадцять буде.

Вони удвох із Каялою побігли до річки купатися, вої ж стриножили коней і посідали просто на теплій землі. У таку спеку їсти не хотілося, пити нагріту воду також було неможливо.

– Мусимо зараз порадитися, куди нам далі їхати, – нараз мовив Лука.

Тут же озвався Середич. Сьогодні із самого ранку він був злий, а над вечір то й взагалі не підходь до нього – дорога і спека забрали силу, натомість нагнали старечої злості.

– Що за дурниці верзеш, сотнику! Пощо радитися? Он дорогу маєш, вона нас до Нежиня заведе, а там вже спитаємо.

– Не про ту дорогу речу. Не за тим нас Мстислав до Києва посилав, аби верталисьмо додому з порожніми руками. Мусимо піти ще раз до Києва і волю княжу виконати.

Якби навіть зараз у синьому-пресиньому небі вдарив грім, то він не зробив би такого враження, як слова Луки. Сли спочатку переглянулися між собою, тоді дружно вперлися поглядами в сотника. Бурий зрозумів, що Лука не просто так сказав ці слова, що він щось задумав і своїм звичаєм буде стояти на тому до кінця.

– Ти, сотнику, певно, на сонці перегрівся? – стримуючи подив і лють, спокійно запитав Середич.

– Мстислав нам велів дізнатися, хто забив братів його. Хіба ж ми виконали волю князя нашого?

Середич поглянув спочатку на Вадима, що сидів поруч із Лукою, тоді й на самого сотника.

– Припни язика!

Вадим зрозумів, що ті слова стосуються саме його, підвівся.

– Піду коней попасу.

Лука стримав його, поклавши руку на плече.

– Не спіши, купче, нема вже чого від тебе критися. Ярослав і так вже знає і про слів сіверських, і про письмо Судислава, і про Дашка.

Ще раз ніби грім вдарив. У ті слова Луки тяжко було повірити, і Середич таки не повірив.

– Ти брешеш. Звідки йому знати? А може, ти сам йому розказав?

– Не я – хтось інший, – мовив спокійно Лука.

Запала мовчанка. Середич забув про свою втому, підвівся на ноги, хотів відійти, але зупинився, ніби не знав, де себе подіти.

– Тому я і кажу: доки правди не взнаємо – до Мстислава нам іти зарано. Наш князь не любить загадок, тож мусимо їх самі розгадати: хто насправді братовбивця і хто поміж нами послухом є.

Ці слова Лука говорив спокійно, ніби всіх холодною водою обливав. Це були тяжкі слова і страшні – вої мовчали, добре думаючи, що відповісти. Навіть Середич охолов від тих слів, дивився кудись удалеч, думав. Нарешті сказав:

– І що радиш, сотнику?

– Треба йти до того, хто правду може знати. До Судислава. Він листа нашому князю писав, тож його і спитаємо. А там видно буде: чи бреше він, чи нє.

Середич рукою махнув.

– Дурна в тебе мисль: нас до Судислава навіть не допустять.

– Тоді навідаємо іще того, з ким ти, боярине, вчора шептався на пиру.

Тепер усі поглянули на Середича, той спохмурнів ще більше.

– Шептався єсмь із дівками, коли молодий ще був. А на пиру у князя говорив єсмь із боярами!

– І про що-сте говорили?

– Не твоє діло, – відрубав Середич.

– Ні, то наше діло, – втрутився у розмову Сокол.

Середич побачив, що його заганяють у глухий кут, та здаватися не хотів.

– А про що на пирі говорять? Про лови, про дівок, про господарство і старі раті.

– Про таке говорять за столом, не криючись. А ви з Каніцаром шепталися, ховаючись від інших, я добре видів, – сказав Лука.

– Я також видів! – гукнув Сокол.

Середич ще більше зіщулився. Вадим підвівся.

– Піду я таки до коней.

Середич почекав, доки купець відійде далі, тоді сказав:

– Говорив, і що? Це він, Каніцар, мені оповів, як знахабніли варяги, а разом із ними новгородці, полочани і суздальці, як пхаються у справи княжі, чуючи за собою руку Ірини. Через них у Києві нікому життя нема – ні боярам, ні дружині, ні смердам.

– Про Ярослава що казав? – далі питав Лука.

– Говорив, що то вельми злий чоловік. Що братів своїх він повбивав, а вину звалив на Святополка. Кульгавий спокою не буде мати, доки й Мстислава зі світу не зведе, бо братів своїх рідних боїться більше, ніж ворогів заклятих, і навіть із бусурманами готовий спілку мати, тільки щоб не впустити братів у города руські. А слова його про похід на ляхів та печенігів – лжа, аби тільки Мстислава надурити. Бо найбільше він боїться того, що молодший брат зі столу його зсадить, як і він колись свого брата.

Сли мовчали. Озвався Сокол:

– Бориса хто вбив: Святополк чи таки Ярослав?

– Боярин Каніцар вказав на Ярослава.

Це вже було цікаво.

– І поклястися може? – продовжував Сокол свій допит.

– Не знаю, не питав.

– А доказати він зможе свої слова, може, і свідків має? – поцікавився Бурий.

– Облиште мене в спокої, – розізлився Середич. – Ви що, не тямите нічого? Думаєте, Ярослав сам вбивав? Послав убійників, і вони зробили свою чорну роботу, тільки убійників тих уже нема на світі.

Середичу хотілося, аби то був уже кінець розмови, тільки Лука знову не бажав здаватися:

– А я собі думаю, що то Каніцар бреше. Він є хитрий лис, правду кажу, Бурий?

Бурому тут же захотілося відповісти: «Правду», – але раптом стримався.

– Звідки мені знати?

– Бо ти був великим чоловіком коло князя Святополка, кому ж знати, як не тобі? Хіба ж ти не знаєш правди, хто насправді вбив князя Бориса?

Бурий наїжився.

– Чого причепився, сотнику, звідки мені знати таке?!

Лука насів:

– І ти, і Каніцар були вірними Святополкові, служили йому.

– То й що? Він боярин, а я простий дружинник.

– Простого дружинника Святополк не послав би слом до печенігів.

– Яким слом?

– Не викручуйся, мені Воротичі про тебе все повідали.

– Та лжуть ті Воротичі. Вони суть вороги мої кровні.

– Тоді ти Карабая звідки знав? Мені сказала Каяла, що він ніколи не був у Києві заручником, тож збрехав ти нам. Краще розказуй все тут і зараз!

Сли не спам’яталися, як Лука зробив напад із Середича на Бурого. Бурий тримався добре, та останні слова Луки зовсім його вивели із себе. Він підхопився на ноги, був розгублений.

– Говори, що знаєш, не бійся. Що було – те минулося, винити тебе ніхто не буде. Аби тільки нашому князю далі служив вірно, – сказав Середич, підійшовши до нього.

Бурий присів знову, біля нього примостився Середич – у ногах правди нема.

– Добре, повідаю вам, що сам знаю, тільки слова мої лише для ваших вух.

– Нехай буде, – сказав Лука. – Від нас вони далі не вилетять, на то маєш наше слово.

Бурий оглянув усіх, тоді почав свою розповідь:

– Я був простим охоронцем князя Святополка. Усі так думали. Тільки князь довіряв мені вельми, любив мене за вірність, тож я знав про всі його справи. Як тільки Володимир оголосив, що замість себе на стіл буде садити Бориса, то найстарші три сини змовилися проти отця. Вони і так не любили Володимира, особливо Святополк ненавидів. Він був сином двох отців, бо Володимир вбив Ярополка і взяв собі жону його. Володимир відчував ту ненависть, від того й дав йому князівство, може, найбідніше зі всіх, – Туровське. Святополк терпів, бо сподівався стати князем київським на місце Володимира, тільки не так сталося. Отець оголосив своїм наступником Бориса. Отоді Святополк і не витримав. Він змовився найперше із Ярославом – той теж ненавидів свого батька. Далі і Святослав пристав до змови. Вони були найстаршими синами, кожен мав під собою велике князівство, кожен мав тестя-короля: Ярослав – шведського, Святополк – польського, а Святослав – мадярського. Вони вирішили не коритися Володимиру. Від Ярослава завше був на тих таємних нарадах Коснятин – посадник новгородський. Святослав посилав своїх людей – деревлян, а від Святополка йшли Каніцар і Путша. Каніцар був вірним Володимиру, однак не хотів на столі бачити Бориса. Казав, що Борис слабкодухий і не годен буде княжити над Руссю. Казав, що йому б родитися жоною або ченцем.

Бурий замовк. Усі слухали, не сміючи перебити його. Він бачив їх захоплені і здивовані погляди. Продовжив:

– Володимир щось запідозрив. Він викликав Святополка до себе, аби схопити і до порубу кинути. Ми не знали того. Спам’яталися, коли дорогою на нас напали Володимирові гридні. Святополк побачив, що йому не викрутитися, наказав мені у Поле бігти, знайти Карабая. Той гівнюх колись приїздив до Турова, вони були у дружбі і любові великій зі Святополком. Я став вириватися, по дорозі одного з Воротичів убив. Тим часом Ярослав, почувши, що полонили його брата, почав збирати дружину проти Володимира, дані Києву не дав.

Бурий знов затих, перевів подих і розповідав далі:

– Я зробив, що мені було велено, викликав орду з Поля. Задум був простий – кочівники мали пошарпати кордони руські, так щоб виманити на себе князя. Коли Володимира у стольному граді не буде, боярська змова мала випустити Святополка на волю. Задум вдався навіть ліпше, ніж сподівався Святополк: у той час помер Володимир, Борис сам пішов із дружиною у Поле. Бояри випустили із порубу Святополка, і він сів на столі своїх батьків – Ярополка й Володимира. Печеніги підступили до Переяслава, однак потім знову завернули в степ. Борис простояв на Альті, так печенігів і не побачив.

Це був ніби й кінець розповіді. Слухачі переглянулися.

– Хто ж тоді вбив Бориса?

– Звідки мені знати, я в той час був у Полі, з печенігами.

– А потім?

– Потім я хотів повернутися, але Святополк не велів: казав, що Воротичі вб’ють мене і навіть він не зможе захистити. Так я і просидів увесь час в степу з бусурманами, натерпівся від них немало. Особливо від того ірода Карабая. Коли Ярослав побив їх на Альті, той щенюк і зовсім осатанів, тож я вирішив, що більше мені з ними нема чого робити, і втік до Тмутаракані.

Це був кінець оповідання. Середич замислився:

– Тепер я знаю, чого на нас напали печеніги: Карабай упізнав тебе. То через вашу з ним «дружбу» загинули Вуй і Мирослав.

Бурий враз зблід.

– Ти що, боярине, нема тут вини моєї…

– Як же нема? – запитав Середич. – Через тебе і на Вадима ми косо дивилися, побили даремно…

Бурий відчув, що загроза все більше зависає над його головою. Він думав гарячково, як би виправдатися, але на думку нічого не спадало. Несподівано заступився Лука:

– Каяла говорила, що перед тим, як напасти, Карабай посилав до хана. Хан дав наказ – Бурий ні до чого. Тута щось інше.

– Нема нічого іншого, – підвищив голос Середич. – Бурий довго крутився поміж печенігами і так просто до Тмутаракані не прийшов. Чогось я думаю, що саме він послух.

– Чого я? – заборсався Бурий. – А може, Вадим, може, Лука, а може, і ти сам, боярине!

– Не бреши, собачий сину. Ми всі трималися купи і ніяк вістки Кульгавому не могли подати. А тебе, пса смердючого, варяги допитували. Ти знав Торна й Еріка, розказав їм і про листа, і про сіверян, і про Дашка.

Спочатку підвівся Середич, за ним відразу Бурий, а тоді всі інші. Лишався сидіти тільки Волос.

– Ти що, боярине, думай, що говориш! Братове, Богом вам клянуся… Та хіба я забирав би із собою сестру, якби був послухом? Хіба підставив би Галку під небезпеку?

– А ми тобі зараз пустимо трохи крові, – просичав Середич.

– Стримайся, боярине, – зупинив його Лука. – Усі бачили, як говорив єси сам на сам із княжим тивуном. Може, то ти послух?

Середич наїжився ще гірше.

– А ти, сотнику, сам на сам із Кульгавим говорив і також міг!.. – крикнув спересердя боярин.

– То і речу, що треба стриматися.

Слова сотника заспокоїли всіх. Знову посідали. Заговорив Середич:

– Переночуємо, а завтра вдосвіта вирушаємо у дальшу путь.

Як Бурий і сподівався, Лука заперечив:

– Ти маєш своє слово, боярине, але ми також сли є і своє слово маємо. Нехай кожен скаже, що думає, і як більшість вирішить – так і зробимо. Ну ж бо, братове, хто з вас стане на бік Середича, а хто зі мною згодний?

Першим озвався Сокол:

– Я мислю, що з порожніми руками до Мстислава нема чого йти. Підемо перше до Судислава, а потім до Каніцара. Якщо вони речуть, що Кульгавий є братовбивця – нехай доведуть свої слова.

Лука посміхнувся краєм вуст, мабуть, знав, що Сокол підтримає. Сподівався і на Бурого. Той сказав:

– Я у справи княжі лізти не хочу. І Кульгавий, і Судислав, і Каніцар брешуть, бо в кожного з них є своя вигода, а мені не хочеться бути потятим за словеса їх брехливі. Я речу, аби до Тмутаракані їхати.

Тепер уже посміхнувся Середич, Лука спохмурнів.

– Я думав, Буричу, що підтримаєш мене, – сказав сотник.

– Те, що ти задумав, сотнику, даремна праця, – відповів Бурий.

Тепер черга говорити була за Волосом:

– Як на мене, то ніякого послуха нема поміж нами. Це Кульгавий і листа написав, і сіверян послав. Чорний задум має князь київський, аби Мстислава із Тмутаракані виманити і вбити його, як колись братів своїх. Мстислав також добрий – за свою землю дбати не хоче, а лиш до Чернігова пхається. Недобре чинить, тому і згине за свою захланність. Інші брати-княжичі також були зажерливими та занадто гордими, от і зложили голови. Не мені до них пхатися, тому речу, аби додому йти, досить із мене.

Це було сказано сміливо, від Волоса таких слів ніхто не сподівався, адже вой завжди був дуже вірним Мстиславові.

– Ліпо є, – підсумував Середич. – З тобою, Луко, тільки Сокол, решта сольства на мій бік стала, тож завтра додому їдемо.

З-поміж сольства не висловився тільки Турик. Його ніхто не питав, бо і так всі розуміли, що потягне за дядьком. І тут він сказав:

– А я підтримаю сотника. Князь Мстислав – а може, і сам Бог – захотів, аби ми дізналися правду про смерть князя Бориса. І та правда може ховатися десь зовсім близько, нам треба буде тільки руку простягнути – і ми дотягнемося до неї. Тоді собі слави здобудемо не тільки у Тмутаракані – на цілу Русь прославимося!

Сли переглянулися, не знаючи, чи мають захоплюватися молодим воєм, чи сміятися з нього. Середич вовком поглянув на небожа.

– Засранець, – прошипів крізь зуби.

– Ти прийняв мудре рішення, Малку, – натомість похвалив Лука. – Тепер нас троє проти трьох.

– Я єсмь боярин, і моє слово більше важить, як ваші. Тож узавтра – додому! – гостро мовив Середич, і на цей раз Лука йому вже не мав що заперечити.

Волос

Уже літ п’ятнадцять минуло з того часу, як доля закинула Волоса у Тмутаракань. Княжа рука вирвала його силою з рідної пущі й повела на край землі руської. Він мав там згинути, задихнутися, знидіти, як звір у клітці, бо вовкові ніколи не прижитися разом із собаками. Так і повелося: спочатку всі тюкали на дикуватого отрока з пущі, сміялися, аж доки молодий вовк не показав зуби. Тоді замовкли, забоялися, та Волосові не стало від того легше: велика туга гризла його, і він готовий був вити на місяць, ніби й справді вовк, а не людина.

Старі добрі боги не дали йому згинути – прислали воєводу Вуя. «Молодий вовк» почув велику силу в цьому мужеві, прихилився до нього, а Вуй не відігнав, пригрів… Так Волос і вижив, призвичаївся, став одним із кращих дружинників. Вуй навчив його шанувати закон і честь, а рабство, лжу і захланність ненавидіти.

Молодий сотник відійшов подалі і сів просто у траві так, аби видіти дорогу. Коли всі відпочивали, хтось мусив пильнувати, щоб зненацька не наскочили вороги.

Тяжка, розпечена сонцем дорога втомила, але розмова втомила ще більше. Волос не любив розмов. Його справою було бити ворога, дивлячись йому в очі, а шукати зрадника, підлого послуха поміж своїми – огидно. Хоча… Добре казав Вуй, що руські князі зрівнялися з підлими ромеями і в них виросли зміїні язики та лисячі хвости, а замість любові братньої – отруту в серці носять. Нема і не буде вже на Русі такого князя, як Святослав. Кажуть, що Мстислав у свого діда вдався – неправда. Волос у своєму князеві дуже розчарувався: через захланність Мстислав вступив у небезпечну гру і в ній вже втратив Вуя і Мирослава. Без старого воєводи тяжко буде – занадто скоро його забрали боги до вирію.

Боги, однією рукою забираючи, дають другою: у Києві Волос зустрів волхва Доброгоста. То було щось зовсім неймовірне, бо Волос вважав усіх свої родичів давно загиблими і вже навіть звикся із тим. Волхв розповів, що багато рідних насправді вижило, що вони повернулися у свою пущу і відновили весь.

У Волосові знову пробудився вовк. Він більше не хотів служити Мстиславові, хотів додому, до пущі, до рідних. Старі боги тягли його до себе…

Волос почув, як ззаду хтось підходить. Це був інший сотник – Лука. Він сів поруч, підібгав під себе ноги.

– Прийшов єсмь, аби вмовити тебе, сотнику. Вертаймося.

Волос завжди поважав Луку за його хоробрість у бою. Чи щирим був Романович – Волос не знав, адже зараз так усе перекрутилося, що нікому не можна було вірити.

– А ти, сотнику, такий же впертий, як Середич, ніби з одного тіста зліплені, – зауважив Волос.

– Хтось хоче посварити Мстислава із Кульгавим, хтось хоче, аби знову на Русі кров братня полилася. І я тут не маю на мислі братів-княжичів, а лиш братів-русичів.

Це було гарно сказано, достойно справжнього воя. Волос думав, швидко переганяючи мислі у своїй голові. Тоді сказав:

– Зробимо так, як колись наші діди робили: нехай кумири розсудять. Будемо боротися…

Цей день тягнувся безконечно – сонце своїм краєм уже торкнулося обрію, та ховатися зовсім не поспішало…

Лука підняв усіх і сповістив про рішення Волоса. Середич аж задихався з люті:

– Ви зовсім подуріли – я не збираюся ні з ким битися!

– Тоді я стаю на бік Луки, – твердо сказав Волос.

Вони говорили навмисне тихо, аби не чули жінки. Сокол і Турик відразу погодилися. Бурий бурчав незадоволено, але з нього почали глузувати – і він махнув рукою на знак згоди.

– Що ж, тоді і я піду, аби ви, невігласи, не рекли потім, що Середич злякався! – гаркнув своїм звичаєм боярин.

Вони зібралися й пішли у бік річки.

– Куди ви? – запитала Галка.

– Купатися, – грубо відрубав Бурий.

Вони кинули жереб. Така була воля богів, аби Волос бився із Туриком, Лука – із Середичем, а Бурий – із Соколом. Турик вибрав палиці й тут же вирубав із верболозу дві: для себе і для Волоса.

– Провчи, сотнику, того засранця, аби надалі не пхав свого носа де не треба, – заохотив Волоса Середич, що досі тримав злість на Турика.

Малко бився обережно і вміло, намагаючись використати всі свої знання і навики, він був непоганим бійцем, але до Волоса не дотягував. Хлопець втратив голову, атакуючи Волоса все сильніше і сильніше, хотів показатися перед старшими воями. Його треба було остудити. Волос відбив Туриків черговий удар, тоді вдарив палицею молодця у стегно, і коли той завив із болю – збив із ніг. Турик впав у траву, позбувшись палиці.

Малко підхопився на ноги, був злий від болю і поразки, усім своїм видом показував, що знову хоче кинутися в бій. Тільки Волос більше битися не хотів, а став спокійно, спершись на палицю.

– Гадаю, що доста з нас.

До честі Турика, він зумів взяти себе в руки.

– Ти виграв, сотнику.

Вони обійнялися, дякуючи один одному, поплескали по плечах.

– Одного когута провчили крикливого. Тепер твоя черга, Луко! – сказав Середич і вийняв меч із піхов.

Лука і собі добув зброю, тільки, на відміну від боярина, зробив це мовчки.

Середич програв – Лука вибив йому меча з рук.

– Прокляття! – закричав Середич. – Старий вже став! Якби літ із п’ять забрати!

Лука тільки посміхнувся і сховав свою зброю.

– Тепер Сокол і Бурий. Від вас усе залежить. Яку зброю вибираєте?

– Хіба ж я зброю буду виймати на свого шваґра? Навкулачки станемо! – весело гукнув Сокол.

Вони вже роздяглися до пояса, готуючись відгепати один одного.

На відміну від двох попередніх боїв, де можна було легко відгадати переможця, цей бій був загадкою до кінця. Бурий був вищим і тяжчим за Сокола, мав сильні, жилаві руки і черево як відро. Сокол був спритніший. От і зараз, тільки Бурий неквапом посунув на супротивника, як Сокол підскочив і гепнув його в пузо. Бурий аж ухнув. Тут же пішов іще один удар, потім ще, Сокол садонув його по ребрах, у вухо, а наостанок з’їздив по щелепі. Бурий не втримався на ногах і впав.

– Молодця! – одночасно гукнули Лука і Турик.

Середич подивився на них вовком, а Бурому гукнув:

– Ти що робиш, вою, одумайся! Дай тому когуту добре в дзьоб – і завтра додому їдемо!

Бурий почув, підвівся. Він кинувся із кулаками на Сокола, намагаючись збити з нього пиху, а заодно і пику розквасити. Сокол ухилявся від тих ударів, зате сам бив непомильно. Бурий знову впав, діставши кулаком по бороді, а Лука і Турик вдруге крикнули від радості.

Бурий мить полежав без руху, тоді почав підводитися, витираючи кров із розбитого носа.

– Досить тобі, брате, – розвів руками Сокол. – Що мені Галка скаже?

– Нє, не досить. Ти ще не знаєш Бурого!

Вони знову зійшлися: того разу Бурий не дав Соколу дуже розгулятися, схопив його у свої ведмежі обійми. Той почав борсатися, та Бурий набрав повітря у черево, підняв Сокола і щосили верг об землю.

Сокол застогнав. Спробував встати, та Бурий знову його підхопив – і знову верг, на той раз ще сильніше (добре, що під ногами була м’яка травиця).

– Души його, души, як гада! – кричав Середич, передчуваючи перемогу.

Бурий послухався, хапаючи супротивника у свої ведмежі обійми.

– Ну що, здаєшся? – запитав Бурий.

– Нє-є-є, – не сказав, а видушив із себе Сокол.

Він борсався зі всіх сил, але так і не міг вирватися.

– Здайся, кажу, а то сестру мою вдовою лишиш! – наполягав Бурий, але Сокол був також тертий калач.

Він якимось дивом викрутився і чи то навмисно, чи то випадково зацідив Бурому по лобі ногою. Тому на мить в очах потемніло, але цього Соколу вистачило, щоб вирватися, схопити супротивника за руку і заламати її назад. Страшний біль раптом прорізав тіло Бурого.

– Пусти, пусти, руку зламаєш, пусти, а-а-а! – закричав Бурий.

Сокол пустив і підвівся.

– Він попросив пощади! Я переміг!

Лука і Турик кинулися до нього, почали обіймати. Середич не міг повірити своїм очам.

– Пес би вас лизав!

– Ми перемогли! – оголосив Лука.

– Така була воля богів, – мовив Волос.

– Що? – не дочув Середич.

Сотник не повторив.

Так захотіли боги. Вони хочуть, аби Волос віддав Мстиславові, своїм товаришам та Тмутаракані останню виру, борг за дружбу та спільно прожиті роки, проведені битви та з’їджений хліб. Після того він повернеться до свого роду, своєї пущі та своїх богів.

Раптом пильний слух уловив тупотіння коня. Волос виглянув із заростей: вершник під’їхав просто до того місця, де сиділи Каяла і Галка. До них біг Вадим. Не чекаючи й миті, Волос і собі побіг, решта кинулися за ним.

– Печеніги, – одне слово тільки зміг видушити із себе сотник київських гриднів і затих, опустившись своєму коню на гриву.

У його спині стирчала стріла.

Волос оглянувся на ліс – степовики могли вискочити звідти у будь-яку мить. Он уже чути тупіт десятків копит. Коні слів перестали пастися, позадирали голови.

– Прокляття! – вилаявся Середич, не знаючи, що робити: тікати було надто пізно.

– Скоро зовсім стемніє, тож печеніги вас не побачать. Відходьте понад річкою до лісу, а я їх затримаю, – сказав Волос.

Він підхопив зброю, закинув за спину щит.

– Я з тобою, – зголосився Сокол, хапаючи свій лук. Волос не заперечував.

– Де зустрінемося? – спитав Лука.

– Ця річка до Дніпра тече – чекайте нас у її уйсті, – відповів Волос уже на ходу.

Більше часу на розмови не було, сли почали хапати свої речі. Нараз Вадим підбіг до коня, на якому лежав уже мертвий сотник. Купець скинув тіло на землю, а сам вискочив на вороного.

– Щоб ви здохли! – побажав на прощання слам і погнав коня геть, намагаючись втекти від печенігів.

Це було огидно і підло, але не було часу роздумувати над тим. Волос із Соколом кинулися до своїх коней. Печеніги були вже тут – більше десятка їх вискочило з лісу. Кілька з них відразу ж кинулися за Вадимом, інші поперли на Волоса і Сокола. На щастя, інші сли встигли сховатися у прибережних заростях, і степовики їх не зауважили.

Що б зараз зробив Вуй? Так, він зробив би те саме, що робить Волос – показав би небезпеці меч, а не спину. Сотник краєм ока побачив, що Сокол дістає стрілу із сагайдака.

– Стримайся, не стріляй. У них більше луків. Розтринож коней, а я з ними на бій стану. Сам стану, чуєш?

Доки Сокол порався, Волос вийшов кроків на двадцять вперед, ніби зустрічаючи незваних гостей. Мав у одній руці бойову сокиру, а в другій – великого ножа, щит – за плечима. Колись волхв Доброгост розказував, що старі воїни брали на себе десяток степовиків. Що ж, можна спробувати, тим більше, що печенігів тільки восьмеро…

Вершники під’їхали, спішилися. Печеніги стали оточувати Волоса, маючи намір взяти русича живим. Вони ґелґотіли щось один до одного, Волос же стояв непорушно. І от один напав, завдаючи удару кривою шаблею, Волос ухилився, б’ючи сам. Степовик впав. Другий наскочив із другого боку, але вдарити не встиг – Волос махнув сокирою на випередження, зносячи ворогу голову. Третього дістав ножем, розпанахавши черево. І так далі, одного за одним… Вони просто не встигали за ним, бо воїн рухався, як рись: стрімко і смертоносно. Він пожалів, що печенігів було тільки восьмеро, а не десять-дванадцять. Тоді б Волос відчув себе справжнім учнем волхва Доброгоста… і воєводи Вуя.

Ззаду під’їхав Сокол, сидячи на коні і тримаючи за повід другого. Він глянув на трупи печенігів, тоді на Волоса.

– Хіба ж простий муж здатен на таке?

Волос не відповів – не було часу. Він розумів, що розправився тільки з передовим загоном степовиків і зараз їх тут буде ціла орда. Сотник вискочив на коня і погнав у бік лісу. Скоро темрява їх накрила, ховаючи від печенізького ока.

Ця пригода з печенігами ще більше переконала Волоса у тому, що то старі боги дають йому знак. Вони хочуть, аби він вернувся додому і служив своєму роду, а не зажерливим князям, що без милосердя гризуть один одного. Що ж до печенігів – то вони прийшли мститися за Карабая, степовики не вибачають кровної мсти. І русичі не мають вибачати, бо кровна мста – свята.

Як і домовлялися, зустрілися в уйсті невеликої річки, що впадала неподалік у Дніпро. Печеніги їх довго шукати не стали – ліс заховав надійно. Тільки нерозумний Вадим, напевно, попався їм у руки, так йому і треба.

Біля якоїсь весі слів перевезли на другий бік Дніпра, і вони рушили на північний захід, ідучи навпростець через пущу. Сокол без кінця розказував, як Волос побив вісьмох печенігів, а сам сотник крокував собі мовчки попереду, оглядаючи пущу, вдихаючи її.

Хіба він міг забути ту пущу? Волос народився тут, у маленькій весі всього на кілька десятків хат-землянок. Селище стояло у глухих пралісах, далеко від людських поселень. Люди не знали тут ні князя, ні боярина, жили всі дружно, ділячи спільно землю, річку і ліс. Волос пам’ятає свою красиву, добру матір, дужого, гарного батька. Мати все поралася по господарству, працювала в полі, доглядала за молодшими братами й сестричками, яких було аж восьмеро. Він, Волос, був найстарший. Батько же славився як майстер-гончар. Дивовижної краси горщики й тарелі він ліпив, потім розписував.

Двічі на рік майстри із села їздили до Києва, продавали свій крам. Розпродавши, купували все необхідне й знову поверталися у свою пущу. Про їхнє селище знали у Києві, однак потикатися сюди не сміли: тут жив старий волхв Доброгост, якого знали у всіх землях. Старий волочився по всіх усюдах, волхвував, чинив треби богам, однак на спочинок чи в негоду завше приходив до їхньої весі. Тільки тут йому було любо і спокійно.

Доброгост полюбив Волоса. Казали навіть, що всі таємниці волхвування хотів хлопцеві після себе лишити, на місце своє поставити. Вони зі старим часто бродили по пущах, Доброгост навчав його, все показував. Від нього малий Волос навчився розуміти лісових звірів, вивчив різні трави й зілля, які можуть вилікувати людину, пізнав багато таємниць буття. У пущі був ніби вдома, розумів усі її закони. Хлопець поволі перебирав від старого науку про відьмування: читав по зорях, ворожив по нутрощах тварин, вчився викликати дощ і зупиняти вітер, заговорювати страшні недуги та знімати порчу й вроки. Поки що йому мало вдавалося, однак Доброгост бачив у тому отрокові силу і наполегливо продовжував учити його, водити всюди за собою. Батьки пишалися своїм первістком, тішилися, передбачаючи славну його долю.

Вість про те, що Володимир відрікся від дідівської віри та прийняв грецьку, до селища долетіла нескоро. Її принесли купці. Люди не повірили, самі подалися до Києва. На диво, там і справді вже пустувала Перунова гора. Не було там ні Даждьбога, ні Перуна, ні Велеса, ні Лади. Натомість князь будував християнське капище.

Гірко заплакали люди й повернулися до рідної весі. За якийсь час після того прибув і Доброгост. Він був не таким, як колись: старість ніби раптом зламала його. Весь схуд, поблід, очі запалися, тільки виросла ще більше сива борода. Він товкся по всіх землях, намовляючи люд не зрікатися віри дідів своїх, не слухати зрадника-князя. Тільки не в силі він уже був боротися з Володимиром. Хрест перемагав Перуна.

Слідом за Доброгостом у селище прибули княжі тивуни. Вони рекли, що кумирів більше нема, а лише єдиний Бог. Казали, аби люди прийняли грецького попа, щоби хрестилися й капище побудували християнське.

Звісна річ, люд відмовився. Не відали вони, що дружина княжа уже на півдорозі.

– Чи приймаєте Христа у свої темні душі? – востаннє запитав тіун.

– Маємо своїх кумирів, а ромейських нам не треба, – гордо відповів Волоса батько.

Його сильного доброго отця посікли майже відразу. За ним загинула і мати, а тоді й ціле селище втопилося у вогні. Як його тягли, він бачив Доброгоста. Старий волхв відбивався одним своїм посохом від десятка дружинників, і ті, на диво, не могли йому дати ради! Спробували з луків – не могли вцілити. Тоді наперли дружно, затисли черленими щитами…

У Києві Волоса похрестили і відправили з дружиною аж у Тмутаракань, там він і прожив п’ятнадцять літ свого життя…

Вони ішли довго, прискорюючи крок. Жінок посадили на коней, бо ті вже зовсім вибилися із сил.

– Далеко ще, Волосе? – запитав Лука.

– За тим бором буде галява, там болото. Перебредемо, дістанемося маленької річки, підемо правим берегом догори. Там знову ліс. Перейдемо чотири гори, глибокий яр і там, серед пущі, буде моє селище. У нім зможемо лишити жінок, а ще коней добудемо. До Вишгорода тяжко буде пішака дибати.

Докладна відповідь Волоса задовольнила Луку, і вони пішли далі.

Пуща була дивна й красива. Повернувшись у ці місця, молодий вой ніби вдихнув сили на повні легені, а серце прискорено калатало в грудях. Тут усе раділо поверненню Волоса: молоді дубки, мов старі друзі, шуміли йому на привітання своїм листям, птахи співали йому вітальну пісню, а меткі вивірки спускалися із самих високих верховіть, щоби поглянути на нього.

До весі дісталися аж під вечір. Усі були виснажені й голодні, кожен мріяв про добрий коряк меду, щоб зняти втому, і шмат печені. Із хат долинав запах диму, грибів і м’яса.

Селище було геть не таким, як пам’ятав його Волос. Набагато менше. Люди боялися, щоби про них знову не дізнався князь. Всього кілька хат, кузня. За селом, на залитій сонцем галявині, було поле, далі, нижче, паслася худоба.

Із приходом чужинців люди насторожилися, кожен кидав свою роботу, дивлячись на непроханих гостей. Волос ішов першим по селищу, намагаючись хоч когось впізнати, але не міг. Це були або нові люди, або вони дуже змінилися. Намагався розгледіти своїх братів чи сестер – тяжко було.

До них вийшов сивочолий муж.

– Бачу, боги прислали нам гостей. Давно вже подорожні не заходили до нашої оселі. Втомлені ви, голодні. Можете відпочити, вам дадуть їжу й мандруйте собі далі. Коли заблукали – дамо провідника, він вас виведе.

– Не мандрівники ми і не заблукали, а йшли навмисне до цього селища.

Слова Волоса насторожили діда. Інші мужі почали збиратися біля нього.

– Не лякайтеся, не князь нас послав і зла ми не замислили. Колись тут був дім вітця мого, своїх братів та сестер відшукати хочу.

Всі переглянулися.

– Волос.

– Справді, Волос!

– Правду рік старий – повернувся син гончара!

Всі раптом почали радіти, сміятися, гукати. Тепер їх і впізнати було набагато легше. Ось же Мечобор – мамин брат, а це Житник і Горнило – брати його, з якими ще отроком ловив рибу в ріці та пас товар. Раптом звідки не взялися сестри! Боги, як же вони виросли! Усі кинулися обіймати Волоса, радості не було меж. Сли Мстиславові поки що трималися осторонь, розглядалися по сторонах.

Усі посідали просто надворі біля кузні. На землі розстелили довгу білу скатертину, жінки понакладали на неї глеків, тарелів із печеним хлібом – білими пухкими паляницями. Сли Мстиславові, не ївши нічого майже цілу добу, заїдали тепер за обидві щоки. Каялу і Галку жінки також нагодували й поклали спати – ті були дуже втомлені. Волос сидів в оточенні мужів із селища, вони розповідали йому про своє життя, вой перепитував постійно про когось із знайомих – вони йому розповідали. Звичайна розмова із тим, хто довго не був у рідному домі.

Волос раптом прислухався, оглянувся. У селище забігли два вовки. Вони підійшли до людей і побачили чужинців. Відразу стали, шерсть на них наїжилася, почали гарчати й показувати зуби.

– Назад! – почувся враз владний голос – і вовки відступили, заспокоїлися.

Над ними стояв старий дідуган – волхв. Він виник нізвідки, так і став перед людьми, підпершись своїм посохом. Волос враз зірвався на ноги, підійшов до старого. Доброгост дивився на свого учня, скупа посмішка вийшла на уста старого. Він поклав руку Волосові на плече.

– Я знав, що ти повернешся.

За всі ті роки Доброгост таки постарів. Став худішим, шкіра на лиці пожовтіла, як жовкне листя восени. Сива борода виросла ще довша, очі запалися.

– Ви надовго до нас чи як? – запитав Волоса Мечобор, коли знову дружно всілися до вечері.

– На світанку ідемо. Лишимо тут жінок. Маємо справу одну залагодити, тоді вернемося.

– Іншу тобі долю нарекли боги, аніж справи княжі ладнати, – втрутився в розмову Доброгост. – Тут твій отчий дім, тут має горіти твоє вогнище.

Волосові не хотілося сперечатися зі старим. Він краєм ока поглянув тільки, чи не дослуховуються до їхньої розмови товариші-дружинники. Та вони були зацікавлені чимось іншим: весело теревенили із мужами.

– Я давав своє слово і мушу його стримати. Повернемося, тоді й поговоримо.

– Невже тобі миліша княжа гридниця за рідне селище? – запитав Житник.

– Тут мені завше буде любо, – ухильно відповів сотник.

Сутінки поволі брали гору над сонячним промінням. Щоби краще було видно, мужі запалили велике вогнище. Мед порозв’язував язики, говірка пішла сміливіша, веселіша. Навіть завжди суворий Середич сп’янів і тепер пробував затягнути якусь пісню, обнявшись із мужем Горнилом. Інші також були веселими. Винним тому був мед, який навчив ситити сам Доброгост. Він давав силу, знімав утому, проте його пити треба було небагато – був надто п’янкий.

Мечобор, що був у селі головою, і волхв відійшли по своїх справах, натомість до Волоса прилинули всі його сестри. Менші тулилися, старші поважно розпитували про життя, про княжу дружину. А той все розказував. Тепер він знав, що то Доброгост замінив їм усім батька й матір, виховав їх.

– Ти б залишився тут, Волосе. Чого будеш товктися по чужих землях, служити князям, які вбили отця нашого і матір? Тут твоє місце, і добре тобі буде з нами.

– Знаю. Одначе мушу виру віддати князю, бо слово дав служити йому вірно. А як вира буде повернена, то прийду до вас.

Тим часом діви почали водити хороводи навколо вогнища, співати пісень. До них підбігли парубки, взяли за руки, почали крутити у швидкому танку. Тут же почувся вереск, свист, крики. Волос незчувся, як його також потягнули до танцю. Тут уже був і Сокол із Галкою, і Бурий, і Турик, навіть Середич витанцьовував. Вони разом з іншими кружляли навколо вогнища, обнявши один одного за плечі, а ноги дрібно відбивали у такт танцю. Волос згадав усе – і старі забави, згадав пісні й співав їх тепер разом з усіма. Він ходив у колі, водячи хоровод, і дивився на вогонь, що зачаровував його, змовившись із піснею та медом.

Із кола Волоса забрав Доброгост, мовчки повів за собою.

– Тебе чекають, – тільки й мовив.

Вийшовши з весі, старий повів його у бік лісу. Тут, сховане за густою стіною чагарників та дерев, стояло капище, таке ж, як і в старому селищі. Тільки там воно було відкрите, тут же люди заховали своїх богів, боячись. І добре зробили, адже не знати, хто й міг потикнутися до них.

Волос упізнав рідних богів – найпершим був Велес. То захисник роду їхнього. Далі Даждьбог-сонце, Перун, Ярило, за ними – Лада й Макоша. Діва у білій довгій сорочці та у вінку з польових квітів стояла перед Макошею, прикрашаючи її зеленим барвінком та квітом.

– То Снєжка є, невіста твоя. Ще отці ваші ряд уклали, що вона нареченою тобі буде, як виросте. Тож тута, біля богів наших давніх, дай одвіт мені: чи виконаєш заповіт вітця свого? Коли не захочеш – винити не буду, бо там, далеко від дому, чужинці-християни довго отруювали душу твою.

Волос мовчав. Діва встала, підійшла до нього – воєві враз забракло слів. Була гарна невимовно, так що й очей не відвернеш. До голови скралася думка, що Доброгост навмисне щось навідьмував. Поглянув на богів – ті мовчки дивилися на нього, а Макоша та Лада посміхалися.

– То що, Волосе, поведеш її жоною?

– Поведу.

– Тоді йдіть до Лади.

Снєжка знала, що робити: стала прикрашати Ладу, як перед тим Макошу. Волос допомагав їй, волхв за всім дивився. Коли роботу було закінчено, волхв рік:

– Тепер дайте Ладі жертву.

Молодята одночасно засунули правиці у глек, вийняли звідти зерна жита й кинули у вогонь, що горів перед Ладою. Полум’я засяяло ясно, розгорілося, язички його весело замиготіли.

– Лада прийняла вашу жертву, отож серця ваші чисті. Тепер кляніться богині.

Волос і Снєжка взялися за руки й без розбігу перестрибнули вогнище.

– Ви присягли Ладі, тож тепер ви будете мужем та жоною. Скоро вже світанок – тож ідіть до свого вогнища, а я тут іще зостануся й поговорю з богами.

Усередині хати-мазанки, куди привела свого мужа Снєжка, не було нічого, тільки велике ложе. Вона сіла на ньому з розпущеним білим волоссям. На голові її був такий же вінок, як у Волоса. При слабкому світлі свічки він розглядав її стрункий стан, біляве волосся.

– Чекала-м на тебе.

Волос не відповів нічого, задаючи німе запитання. Діва говорила далі:

– Підійди ближче. Не бійся, не кусатиму.

Молодець скорився тому наказові, підійшов, сів на ліжку поруч із нареченою. Тепер він міг побачити не тільки її стан та волосся, а й миловидне лице, великі сині очі. Вони мовчки отак дивилися одне на одного.

Далі Снєжка встала, принесла чару з медом. Спочатку дала з неї напитися Волосу, тоді надпила сама. Наречена присіла перед ним, стала роззувати шнури на черевіях молодого воя. Так велів давній звичай – у першу ніч жона має роззути свого мужа.

Вони швидко скинули одяг, залишаючись нагими одне перед одним. Тіла їх були молоді і пружні. Снєжка була скована, легка дрож проймала її тіло – вперше була з чоловіком. Випитий мед мав допомогти їй, вона вже чула, як він розлився по тілу, і страх перед мужем почав змінюватися іншим відчуттям. Волос поправив пахуче, вимите у зіллі волосся, заглянув у блакитні очі. Вона легко прикрила повіки. Волос торкнувся діви – вона здригнулася, як налякана сарна, але тут же заспокоїлася, відчувши на своїх устах його губи. Дихання її стало частішим, рука мимоволі, легко, боязко лягла на Волосові могутні груди. Його сильні руки все сильніше притискали дівоче тіло до себе. Поцілунки стали сміливіші, обійми ще сильніші. П’янка ніч закружляла молодих людей у танці кохання, вона ніби підіймала їх високо, до хмар, даруючи ласку й насолоду. Вони відчували одне одного руками, устами, усім тілом. У Снєжки вже зовсім пропав страх перед чоловіком, навпаки, вона тепер все сильніше жадала його. Тіло її було відкрите для його поцілунків і ласк, вона зараз хотіла тільки одного – щоби ця ніч не закінчувалася ніколи.

Вона й не думала його відпускати. Місяць – їхній спільник – ще світив своїм круглим лицем, усміхався закоханим. Вона вже була не дівою, а жінкою, Волос же – її мужем.

Він лежав, не криючи своєї наготи. Вона також уже не мала що приховувати. Віддавши одне одному свою ласку й любов, вони зараз лежали мовчки. Все було вже сказане, зроблене, пережите й відчуте. Снєжка розуміла, що молодий вой зараз піде.

– Чи прийдеш іще?

– Прийду. Ти ж єси жона моя. – Він поглянув на неї, усміхнувся.

Їхні погляди зустрілися. Снєжка зрозуміла, що він не обдурить, усміхнулася також.

– Знаю, маєш віддати виру своєму князю.

– Віддам і повернуся. Досить мені товктися по чужих землях, тут мій отчий дім. Віддам виру і…

Він встав із ложа. З двору потягнуло холодком – світає. Крізь щілини почало пробиватися світло. Він подав їй сорочку, сам же швидко почав одягатися. Витязь глянув на неї, попрощався.

Вийшовши з хижі, Волос побачив Луку. Сотник також уже був озброєний, одягнений. Волос пригадав, як Лука сидів учора на святі. Пив мало, не веселився. Він був християнином із діда-прадіда і, певно, гидував грищами язичників…

Треба було збиратися у дальшу дорогу, а решта ще спали. Вони удвох заходилися їх будити.

Мстислав удруге

Князь Мстислав ішов землею хозарською в обхід печенізьких кочовищ. Дружину мав невелику, зате досвідчену в боях. Усі вої були на конях, військо рухалося хутко. Сам князь їхав на чорному жеребці то на чолі дружини, то скраю, то товкся десь у хвості. Разом із ним у похід пішли яси і касоги.

Літо цьогоріч видалося парке: піт заливав очі, витікаючи з-під шолома. На небі – ні хмаринки. Степ такий же, як і небо, – безкраїй, чистий, пустельний. Тільки трави засохлі, коневі в коліно, шарудять під копитами, перестрашені птахи пурхають у вись, десь далеко реве звір.

Чим ближче підходили до якої степової річки – тим трави ставали густіші, соковитіші. Вої п’ють спрагло річкову воду, набираючи її шоломами. Позаду уже лишився Донець – скоро ввійде князь тмутараканський у землю сіверян.

– От побачиш, княже, вся земля наша за тобою виступить. Набрид нам Ярослав із його посадниками та варягами, – говорив дорогою до Мстислава велій боярин чернігівський Борислав, тримаючи свого жеребчика поруч із карим князя.

Мстислав давно вже вирішив викликати на розмову свого старшого брата. Недобре учинив Ярослав, що всю батьківську землю забрав собі, що не поділився…

Послух переказував, що князя в Києві нема, що сіверяни готові до походу, що київське боярство відмовилося підтримати Ярослава у війні проти брата. Тмутаракань, а за нею дружні яси і касоги підтримали Мстислава, тож гаяти часу не можна – другої такої нагоди не буде. У Тмутаракані кілька тижнів тому віче підтримало свого князя, і він виступив. З Ярославом треба говорити тільки так – зазнався брат.

Князь тмутараканський мав кількох послухів у Києві. А що, Ярославові можна своїх мати, а йому – ні? Від тих послухів Мстислав уже знав, що сольство його було в Києві, і Ярослав відправив їх назад, знав, що у бою з печенігами загинули Вуй і Мирослав. А ще Мстиславові було відомо, що Ярослав не хоче його бачити на столі сіверському, що знову відправляє у глухий, дикий і бідний Муром. Довідався і про раптову смерть свого доброго друга Дашка. Хто ж вбив Бориса, Гліба, Святослава та інших братів, послухи, що сидять у Києві, не відають, а князеві тмутараканському ой як важливо це знати.

Мстислав поглянув на Борислава.

– Перебірливий ви народ, сіверяни. А якщо я вам скоро обридну, що тоді чинити будеш, боярине?

– Ти не набриднеш. Казав уже єсмь тобі, що князя земля сіверська потребує. Лад треба дати і боярству, і дружині, і чорному люду. Сіверяни – такий народ, що зайд варязьких не любить, а от тебе всім серцем полюбимо і живот за тебе свій віддамо. Хочемо, аби рід твій у Чернігові до кінця віку сидів.

Борислав умів переконувати. Недаремно саме його послали сіверяни до далекої Тмутаракані. Поруч не було Мирослава, тож князя не було кому стримати від такого кроку.

Мирослав чомусь завше його стримував, та й Вуй так само.

– Скоро земля сіверська почнеться. Дозволь гінця відправити, аби зустріли нас гідно. Та й щоб дружину почали скликати, – пробасив під вухом Борислав.

– Ти ж говорив, велій боярине, що дружина сіверська давно готова і тільки жде нас.

– Готова. Притаїлася й чекає твого заклику. Посадники Ярославові вельми ушлі є, тому ми вирішили поки що сидіти тихо. Та знай, княже: тільки річку приграничну перейдемо, то назбирається полк не гірше варязького.

– Добре, посилай свого гінця.

Похід продовжувався. Сіверська земля була вже за кілька переходів. Князь усе оглядав навколишній степ, особливо уважно зорив на південь.

Мстислав поспішав. Як і обіцяв боярин Борислав, із приходом дружини тмутараканської вся сіверь заворушилася. Видно, і справді посадники Ярославові насолили їм немало, бо ратаї кидали свої рала і брали в руки мечі. Вони готові були померти, тільки не за нового князя, не за бояр, а за свою нову долю. Послухи передавали, що Ярослав далеко, у землі суздальській, разом зі своїми варягами, тож спокійно можна буде збиратися силою.

Останніми днями князь все частіше і частіше думав про своїх послів: мали б уже вернутися. Вони зробили свою роботу: заспокоїли Ярослава, приспали його пильність… Тільки де ж вони? Невже Ярослав пронюхав, як його обдурили, і побив їх?

Одного дня Мстиславові доповіли, що із сольства прибув один вершник.

– Хто? – тут же уточнив Мстислав.

– Купець Вадим.

Князь нахмурився: «Чому саме він?»

– Веди. Або чекай, сам вийду.

У наметі було душно, тому Мстислав вийшов під палюче сонце. Вадим побачив його і підійшов.

– Здрастуй, княже! – привітався.

Був він у дорожній куряві, на вид змучений.

– Де інші? – замість відповіді на привітання запитав князь.

– Не відаю. Напали на нас.

– Хто напав, коли, де? – різко спитав князь, дивлячись в очі Вадимові.

Той знизав плечима.

– Як тільки вступили ми в землю сіверян.

Мстислав поглянув на Борислава, що стояв поруч, той нахмурився.

– Хто напав? – ще раз пролунало питання, на той раз уже від Борислава.

– Печеніги.

Поміж старшими дружинниками, що зібралися тут, пішов гул. Борислав поглянув на князя.

– Тута щось не те: не чути було печенігів уже давно на землях сівері. Якби степовики пошарпали наші весі, то я вже знав би.

– А вони не йшли на грабунок, мститися йшли. За князька свого, за Карабая.

Мстислав відразу здогадався, про що мовить купець, але вдав, що не розуміє.

– Якого Карабая?

Вадим облизав пересохлі губи.

– Ти б, княже, хоч води велів дати, а то язик задубів – і слова вимовити не можу.

Князь спаленів.

– Про моїх людей кажи: живі вони чи як?!

– Не відаю. Я тікав в один бік від бусурманів, вони – у другий. Може, і живі ще, як встигли в пущі сховатися. Мені кінь попав під руку, і я кинувся, куди очі зорили, так і на роз’їзд твій наштовхнувся.

Маячня якась… Князь гарячково почав думати, намагався зрозуміти, що тут твориться, але ніяк не вдавалося зібрати думки докупи. Треба заспокоїтися.

– Ходи, купче, до намету, розкажи від початку. Принесіть йому їсти і води, а ти, Бориславе, посилай роз’їзди – нехай шукають печенігів і моїх людей.

У наметі було дуже душно. Крім Вадима і Мстислава, тут зібралося ще кілька старших дружинників, усі відразу залилися потом, запахло мужами. Було тихо, тільки чути, як бринять набридливі мухи. Вадим досхочу напився води, а от їсти не поспішав. Князь і його люди чекали.

– Оповідай від самого початку, – наполіг Мстислав.

Вадим почав розказувати:

– Не в добру годину вийшли-сьмо із Тмутаракані. Мусив бути поміж нами великий грішник, бо Господь не благословив нашої дороги. І такий був, тільки то не я, бо мені зі всіх найбільше перепало.

– Може, тобі перепало найменше, раз тута сидиш? – грубо перебив Мстислав. – Розказуй правдиво і хвостом не крути.

Вадим перевів подих і продовжив:

– Найперше, то бояри твої, княже, бійку в Корсуні почали, чотирьох варягів на той світ відправили. Тепер мені через них нема дороги до греків…

– Зачекай, – знову перервав князь. – Що ж вони робили в Корсуні?

– Мирослав наказав плисти, видно, чорт його намовив. Ми ледве вирвалися живими звідти. Потім напали печеніги на Хортиці. У Києві напали Воротичі. І вже коли йшли з Києва – знову печеніги. Кажу вам: нечиста сила за нами йшла, бо скільки літ ходжу по всіх землях – не було ще такого!

Мстислав підвівся, пройшовся по шатрі. Замість відповідей розповідь Вадима дала ще більше запитань.

– Чого Ярослав не дав супроводу?

– Дав. Гридні довели нас до землі сіверської, а тоді вернули. По дорозі степовики напали на них, потім і на нас. Добре, що сотник попередив про небезпеку, а то…

Вадим так і не доказав. Мстислав подумав: «А чого тільки до землі сіверської, невже не міг далі провести?» Уголос же запитав:

– Чого ти зі всіма не рятувався?

– Бо не був тоді з ними. Вони завше про своє говорили, мене ж відсилали, аби не слухав. Так і тоді було. Я допав коня і на схід погнав, вони ж у бік лісу побігли, а чи вирвалися – не відаю.

Дивна історія. Невже й справді нечисть втрутилася? Може, й таке, тільки нечисть людська, а не пекельна. Послух мусив бути поміж слами, то його робота. Може, і сам Вадим. Його треба перевірити.

– Я не вірю тобі, купче, думаю – лжеш мені!

Вадим поглянув на князя.

– Нема лжі у моїх словах, сама правда – руку даю.

– «Руку» – кажеш? Тоді давай!

Мстислав підхопився з місця, узяв у руки колодку, на якій щойно сидів, поставив її легко перед Вадимом. Тоді підійшов до одного з дружинників, витяг з-за його пояса сокиру.

– Став руку!

Вадим зблід.

– Пощо, княже?

– Казав єси, що руку даєш. То давай! Я знаю всю правду про тебе, знаю, що лжеш мені в живі очі! Став руку, речу тобі!

Вадим поблід ще більше, тоді поволі поклав руку на колодку. Князь розмахнувся, Вадимова рука затряслася, і він відсмикнув її до того, як сокира запнулася в деревину. Їхні очі схрестилися.

– Він справді лже, – мовив Мстислав. – Допитайте його добре, аж поки правда з нього не полізе.

– Княже… – спробував щось казати Вадим, але його вже взяли під руки і поволокли геть із намету.

Ще сонце не сіло за обрій, а Вадима знову приволокли до князевого намету. Був побитий, закривавлений, від нього несло паленим – видно, добре молодці припікали залізом боки і п’яти.

– Заспівав, – коротко мовив один із гриднів.

Мстислав поглянув на купця.

– Посадіть його. У ногах нема правди.

Йому дали води зі жбана, і він жадібно почав ковтати побитими устами.

– Тепер речи правду, – наказав Мстислав. – Ти єси послух Ярославів?

– Я єсмь! Князь київський наказав мені пильнувати за тобою. Багато купців так чинить.

– Чого до Корсуня ходили?

– Бо хотів, аби борг мій від грека відібрали. А потім сварка у них вийшла із варягами, бо ті всяку глупоту про князів наших рекли.

Тепер це було більше схоже на правду. Мстислав запитав далі:

– Чого печеніги напали там, на Хортиці?

– Бо я продав твоє сольство. Винен я був князю їхньому, він уже хотів мене як раба продати. Тоді я сказав, що зі мною Мирослав пливе. У них там свої порахунки були: колись твій боярин їм добре сала за шкуру залив. Я пообіцяв степовикам, що віддам їм Мирослава, як будемо назад вертатися, але хан мені не повірив – напав. Вуй тоді загинув, а потім і Мирослав.

Кулаки у Мстислава мимоволі стиснулися. Найперше хотілося тут же вихопити меч і зарубати юду, але стримався.

– А що в Києві було?

– Не відаю, бо вони мене запідозрили і крилися від мене. Навіть побили в степу. Знаю тільки, що Воротичі напали, у них там із Бурим свої порахунки.

Мстислав замислився: той Бурий – також не проста пташка.

– Що було потім, дорогою?

– Потім знову напали печеніги. Вони пішли на Русь, аби помститися за Карабая.

– Звідки знаєш?

– Печеніг полонений розказував. Коли ми побачили степовиків, я стрибнув на коня і кинувся тікати. Мене догнали. На щастя, Ерік нагодився зі своїми варягами, печенігів побили, а мене визволили.

Мстислав примружив очі.

– А що там робили варяги?

Вадим проковтнув слину пересохлим горлом.

– За сольством ішли. Ерік мав наказ повідрізати твоїм слам голови і передати тобі. Аби ти не пхався, куди тобі не треба, бо і з тобою таке станеться.

Тепер Мстислав і справді поклав руку на руків’я меча. Князь важко дихав, скрипів зубами. Дружинники стояли мовчки, боячись Мстиславового гніву.

– І що, відрізали голови? – тихо спитав князь.

– Печеніги на заваді стали – схарапудили. До того ж Ерік дізнався, що ти вже на підході, і передумав убивати – просто полонити хотів до пори.

Мстиславові тільки тепер усе стало зрозуміло.

– А тебе Ерік послав до мене, аби далі за мною наглядав, так?

– Так, княже. Тільки ти, бачу, не такий вже й дурний, як речуть про тебе варяги. То я дурний, що погодився. Винен я їм, розумієш? Інакше ніколи б на таке діло не повівся. Що ж, княже, тепер єсмь у твоїх руках, ти знаєш правду. Коли твоя воля – то і вбити мене можеш.

– А що, думаєш, пожалію?

– Хоча б не муч більше…

Мстислав відвернувся – йому стало гидко.

– Виведіть його і відрубайте гадині голову.

Дружинники мовчки вийшли з намету, волочачи із собою напівпритомного купця.

Пригода з Вадимом ще більше переконала князя Мстислава: миру із Ярославом не буде! На другий день він із дружиною виступив у дальший похід і скоро дійшов до Чернігова. Город зустрів його хлібом-сіллю, як і обіцяв Борислав. Сіверяни перевершили всі Мстиславові сподівання: їх на рать зібралося стільки, що в городі місця стало замало. Тут були і дружинники, і бояри, і смерди, і закупи, і навіть холопи взялися за топори і рогатини. Може, це й не були такі навчені вої, як варяги, але завзяття й хоробрості сіверянам було не позичати. Вони пропустили Мстислава зі старшою дружиною до дитинця, а тоді посунули поближче, аби добре чути, що говорить новий князь.

Першим слово взяв Борислав, обертаючись на всі боки й голосно гукаючи, аби всі почули:

– Сіверяни!!! Ще недавно плакали-сьмо гіркими сльозами від посадників Ярославових!

– Нема!!! Нема вже посадників, повтікали! – гучно відповіло віче.

– Маємо тепер свого князя, і повік більше посадників терпіти не будемо! Ось наш князь, ось наше сонце ясне! Колись то був Мстислав Тмутараканський, тепер буде Мстиславом Чернігівським!

– Слава князю! Слава Мстиславові!!! – загув город, аж за Десною було чути.

Мстислав ступив крок уперед, поклонився вічу.

– Тож любіть, сіверяни, свого князя, чтіть його як отця свого, а в час недобрий гуртуйтеся разом, аби захистити святу землю сіверську. Кляніться у вірності, сіверяни!

– Клянемося! – чітко почув Мстислав голос віча.

Він знову поклонився – всі затихли.

– І я вам клянуся, дружино моя вірна, що до останнього подиху вірою і правдою служити тобі буду, і за цей город, за цю землю живота свого не пожалію!

Віче знову вибухнуло стоголосо. Як тільки трохи затихло, Мстислав знову звернувся до сіверян:

– Що ж мені тепер порадиш, дружино моя? Чи будемо тут чекати брата мого Ярослава, чи до нього самі підемо?

Із кола вийшов старий дід, якого в Чернігові поважали і слухали.

– Маємо свою землю, і київської нам не треба. Якщо Ярослав прийде до нас зі своїми варягами, то будемо з ним битися!

– Будемо битися! – пішов відгомін по вічу.

– Поляни також не хочуть Ярослава, бо він не любить русі, а тільки варягів і новгородців. Підемо до Києва та запитаємо люд тамтешній, чи не стали б разом із нами супроти варягів та Кульгавого! – це вийшов другий дідуган. Віче ще більше зашуміло:

– На Київ, на Київ.

Тут підняв руку Мстислав.

– Мені казали бояри київські, що зі мною ратитися не хочуть. Тож і ми на них не підемо з мечем, а тільки запитаємо, якого вони боку триматися будуть: чи нас, чи Ярослава!

Це були мудрі слова, вони вічу сподобалися. Радилися гуртом до пізнього вечора, а як почало темніти – розійшлися: у чернігівської дружини було іще дуже багато роботи.

Судислав

Судислав був із тих молодших княжичів, яких мало хто знав. Як виріс – також згадували не часто, а як і згадували, то з нагоди того, що Володимир поділив землі і Смоленськ отримав котрийсь там Судислав. У всіх на устах були інші сини, які так чи сяк могли сісти на столі київському. Найстарші сини від Рогніди повмирали ще за життя самого Володимира, за них скоро забули і стали поглядати на трьох найімовірніших Володимирових наступників: Бориса, Святослава і Святополка. Про кульгавого Ярослава навіть не говорили: хто ж би міг подумати, що воно таки оклигає, стане на ноги і розправить плечі.

Ще з дитинства так повелося, що Ярослава, крім матері, не любив ніхто. Ну, може, тільки ще сестра їхня Предслава. Він довго не міг навчитися ходити, бо змалку мав хворі ноги. Вони і зараз його часто болять, приносячи муку, він кульгає, від того і прізвисько пішло. Мати їхня, Рогніда, любила його якось по-особливому, не так, як інших. Напевно, думала, що помре скоро. Усі жаліли його, він відчував це, тому ріс вовком: впертий, сердитий і мовчазний. Навіть коли Господь і поставив його на ноги, він тримався від всіх осторонь, не любив галасливих дитячих забав, злився, коли хтось чіплявся до нього, і замість до ігор – йшов до книжок, над якими міг просиджувати цілими ночами. Ярослав був злим на цілий світ, тільки у книжці міг знайти заспокоєння. Коли Володимир, впорядкувавши справи державні, знаходив час для своїх синів, Ярослав ніколи не дарував йому доброї посмішки та теплих дитячих слів. Він не любив свого вітця, ненавидів, як інших, і навіть не ховав цього. Володимир тримався від Ярослава подалі. Побоювався чи що?

Була в тому вина і матері їхньої – Рогніди. Дивна це була жінка – одночасно і любила, і ненавиділа свого мужа Володимира. Якби не любила, то князя б ніколи так не тягнуло до неї, то не народила б йому стільки синів. Однак і ненавидіти мала за що: Володимир побив її братів та вітця, а саму ґвалтом взяв собі за жону. Озлоблений Ярослав не хотів йому пробачати тої маминої кривди…

Що ж до нього, Судислава, то він був, як і інші, – шукав місце під сонцем та запобігав ласки у свого могутнього вітця. Коли Володимир дав йому Смоленськ, не було меж радості молодого княжича. Тепер йому вже не треба буде борюкатися із братами, запобігаючи дружби у старших, а матиме свій кут, де осяде і пустить коріння. І було б воно все непогано, якби не вмер Володимир, а брати не почали війну за владу. Як Судиславові вдалося вижити, коли інші погинули? Він посилав і до Святополка, і до Ярослава, і до інших, клявся усім у вірності. Так, хитруючи, і лишився живим у той час, коли всі пішли на той світ. Хоча ні, не всі – Мстислав лишився. Йому пощастило, що Тмутаракань далеко і що тамтешні бояри стримали його, не дали втягнутися у братовбивчу війну.

Судислав ніколи князем київським стати не бажав – знав, що не для нього ця ноша, що не зможе її далеко занести. А от у свій Смоленськ повернутися дуже хотів, Ярослав же не пускав. Боявся. Від постійного читання розум у Кульгавого загострився, він нікому не вірив і всіх боявся. Смоленськ був надто далеко, аби відпустити туди Судислава, який показав себе хитрим лисом.

– Хіба ж я винен, що лисом народився, а не левом? – питав князь сам себе. – Коли леви з ведмедями б’ються, лис у своїй норі сидить, дожидає…

Ярослав дав йому дворище у Вишгороді, тут Судислав і нидів цілими днями. Тивуни Кульгавого постійно крутилися туди-сюди, даючи тут усьому лад, так що князеві лишалося тільки полювати і наливатися медом на учтах із місцевими боярами.

Той літній вечір тягнувся дуже довго, переливаючись із щебету солов’я у сюрчання коників. Через духоту спати було дуже важко. Князь смоленський уже й вікна у теремі повідчиняв, а все одно повітря бракувало. Ніби щось мало статися.

Боятися князь Судислав майже не мав чого, бо справ княжих не вершив. Майже. Муляє тільки ота пригода із сіверянами, і Судислав уже сто разів пожалів, що написав того листа. Правда, він відразу звідомив Ярослава, розказав, із чим сіверяни приходили, та все одно було лячно. Не дай Бог, того разу і лисові дістанеться, коли ведмідь лева рватиме. Ота думка разом із духотою і не давала йому спати, так що Судислав зумів склепити повіки тільки на світанні.

Його розбудили із самого ранку.

– Вставай, княже, там гості приїхали, до тебе просяться, – будив Судислава тивун.

– Встав уже. Кажи, нехай почекають – хоч ногавиці на себе натягну.

Тивун вийшов. Судислав поволі підвівся з постелі, почав одягатися. Дивно якось, завше бояри з купцями всі справи залагоджували, а тут гості чогось до князя просяться. Судислав виглянув у вікно – там, надворі, стояло четверо воїв, тримаючи осідланих коней напоготові. Якісь дивні ті купці, без возів і товару…

Князь Судислав спустився сходами вниз. Терем, у якому він жив, був новий, добротний, у ньому ще пахло свіжою деревиною і лісом. А ще він був просторий. Спустившись, Судислав пішов до великої світлиці, де зазвичай приймав гостей.

Двоє купців, що більше скидалися на дружинників, знаходилися вже тут. Один із них – молодий, чорноволосий, більше схожий на грека чи алана, ніж на русина. Другий – старший. Він важко сидів за столом, смачно спершись, молодий же лишився стояти, підпираючи собою піч. Тут же, на лаві, сидів і його боярин Багач, який завше тримався поближче до князя. Напевно, Ярослав дав йому такий наказ.

Коли купці побачили князя – двоє стали рівно, легко поклонилися:

– Здоров будь, княже.

– Здоров, добрі молодці. Ну, із чим прийшли?

Йому ці двоє відразу не сподобалися. Вони переглянулися, старший гість сказав:

– Мене всі Куликом величають, а він – Журавель. Ходимо ми по князях, боярах, от і до тебе прийшли. Усі гостей радо приймають, годують із далекої дороги, медом частують старим, бо гість добро приносить.

«Купці б так із князем не говорили», – подумав про себе Судислав, а вголос мовив:

– Не маю часу, аби з вами воловодитися. Для того оно мій боярин сидить, накаже дати вам хліба, м’яса і меду. Ну, показуйте, що маєте.

Вони знову переглянулися, на той раз заговорив молодий:

– Те, що маємо, призначене тільки для твоїх очей, княже. Річ дуже цінна, яку може мати тільки князь, тож боярин твій нехай за дверима постоїть.

Судислав примружив очі.

– Молод ти іще вельми, аби накази давати у княжому теремі. Показуй, що маєш, а то велю в поруб посадити.

Молодець похитав головою.

– Не радив би я чинити так: сам по землі не ходжу, наді мною люди стоять. Ти, княже, не бійся, на тебе нападати не будемо. На, забирай.

При цих словах Лука розв’язав свого меча, витяг кинджал разом із піхвами й подав Судиславові. Кивнув старому, щоби зробив те саме. Той, хоч і нехотя, але скорився.

– Бачиш, княже, тепер я безоружний. Лякатися тобі вже нема чого.

Молодець поводив себе досить зухвало, і це переконало Судислава остаточно у тому, що то ніякі не купці. Князь поглянув на боярина Багача: що він думає. А той, очевидно, не думав нічого, а мислі його літали десь далеко. Побачивши на собі погляд Судислава, Багач підвівся, підхопив мечі Кулика і Журавля й зібрався до виходу, коли князь зупинив його.

– Чекай. У мене від боярина нема жодних таємниць, як і від брата свого Ярослава.

Багач посміхнувся задоволено і знову сів. Йому було цікаво, що такого цінного привезли ці гості.

– Може, сядемо, княже? У ногах правди нема, – знову запропонував молодий.

– У дупі її також мало, – відповів Судислав грубо, але показав на тесану лаву, сам пішов та всівся на іншу.

Молодий витяг із торби книгу, загорнену у шовкову матерію, обережно поклав її на стіл, почав розгортати.

– Дивися, княже, яка краса.

Книга не зробила великого враження на князя смоленського – не був він схожим на свого брата Ярослава, який так кохався у книжках і міг читати їх цілими ночами.

– Що хочеш за неї? – тільки запитав.

– П’ять гривен сріблом.

На ці слова Судислав тільки розсміявся.

– За ті гроші я міг би купити три весі разом із холопами. Не такий я дурень, як мій брат Ярослав, щоби скуповувати такі дорогі книги. Пощо вона мені?

– Дітям, внукам заповіси. У цій книзі сила є.

– То що, про відьмування книга чи як? – Це рік боярин Багач і мимоволі відсунувся.

Молодий сказав:

– Сила не в руці, і не в мечі навіть. Сила отут. – Він показав на голову. – Хто знання має – за тим і сила. Слово Боже в цій книзі записано. Коли молишся, княже, то ти з Богом говориш, просиш його про здоров’я та живот будущого віку. Коли ж читаєш святі письмена, то Бог говорить до тебе, а ти його слухаєш.

Такі розумні слова враз поставили Судислава на місце. Він нахилився над книгою якось боязко, торкнувся до дивних пергаментів.

– Якого роду єси, купче? – нараз запитав.

– Сам я з Тмутаракані, та скоро можу й у землі сіверській сісти.

Судислав натяку не зрозумів. Він продовжував розглядати пергамент книги, не зазираючи всередину.

– Звідки в тебе та книга?

Молодець продовжував натякати.

– Привезли бояри сіверські. Знаєш їх, вони колись були в тебе, ти їм відмовив. Натомість листа дав супровідного до Мстислава. Тож вони прибули до Тмутаракані, до князя нашого. Тільки Мстислав книги читати не любить, йому аби ратитися. Однак від книги він не відмовився, тільки рік, щоби ми спершу до Ярослава поїхали, а потім і до тебе. Коли ніхто з вас тої книги не захоче, то він собі забере.

Судислав уважно слухав цю промову, і чим далі молодець говорив, тим більше блідло обличчя Судислава. Тільки тепер він зрозумів, що то за люди прийшли до нього. Йому швидко вдалося опанувати себе, він мовив:

– Ярослав – брат старший, вам би до нього спершу. І книг вельми много має, цінує їх більше за золото. Навіть більше за життя чи любов братню.

Книга перейшла з рук Судислава до його боярина, котрий почав вивчати дивні письмена, нічого не розуміючи а них. Роздивляючись книгу, він ніби й не дослуховувався до розмови свого князя із купцями. А ті далі стали насідати на Судислава, тепер слово взяв старий, що назвався Куликом:

– Ярослав – сильний князь та хитрий вельми. Він хоче і книгу взяти, і золота за неї не платити. Дуже мало дає. Певно, і не знає, що ми до тебе приїхали, і коли ні ти, ні Мстислав книги не захочете, то у своїх руках залишить.

Судислав зблід ще більше, але знайшовся що відповісти:

– Як був я у Смоленську, то також мав свої книги, однак брат мене тепер тут тримає. Не маю не тільки на книгу, а й на шати нові, ні на коней, ні на хороми, мушу ось так тулитися.

Чи зрозуміли вони його, чи ні, але молодий Журавель знову сказав:

– Дивуюся тільки, пощо Ярославові ще одна книга, коли й так має багато.

– Речу вам, що любить дуже ті книги. Хоче всі собі зібрати й нікому на них навіть зиркнути не дасть. Сам сидітиме у своєму хоромі та читатиме цілу ніч при свічці. Такий уже є жадібний… до книги. А коли хто має бодай маленьку книжечку, то собі її за будь-яку ціну хоче. Тож кажіть Мстиславові, якщо має які книги, то краще хай ховає, аби не прийшов брат та не забрав.

При цих словах Судислав розреготався, бо те, що він промовив, і справді скидалося на жарт. Однак гостям було не до сміху: Судислав явно попереджав їх про небезпеку. Боярину уже набридло розглядати книгу, розмова князя з купцями його також перестала цікавити. Усім своїм єством він був далеко звідси, на своєму обійстю, і тільки обов’язок змушував його сидіти тут та слухати всю цю маячню.

Журавель вирішив запитувати далі:

– Казали, що Борис та Гліб також вельми книги любили. Шкода що їх нема, а то, може б, купили.

– Правда, вони були улюбленими синами Володимира.

– Хто ж їм ті книги подарував: Святополк чи таки Ярослав?

– Не знаю, мене там не було. Та люди по-різному кажуть.

Молодець дивився на Судислава, намагаючись зазирнути йому в очі, однак той відвертався або впирав очі у стіл. Гість насідав далі:

– Той грек, що писав письмо сіверянам, говорив, що то Ярослав сам попереписував книги Бориса і Гліба. Певно, той грек бреше, бо ті греки – то суть люди брехливі і нічого не зроблять без своєї користі.

Почувши ті слова, Судислав спаленів. Він все кидав погляд на боярина, той сидів мовчки, схожий на кам’яного бовдура.

– Справа писця – писати, а ваша – вірити чи ні. Он Борис і Гліб були людьми благочестивими, чесними, а яка біда їх спіткала, прийми, Господи, їхні душі. А книжку свою таки Мстиславові віддайте, він дасть кращу ціну. Коли Ярослав за неї також учепиться, то хоч нехай князь ваш поторгується. Не можна просто так усі книги віддавати Ярославові. Уже я он без книг сиджу, навіть на шати не маю. Борис із Глібом також би іще пожили, книги почитали. От вони б вам за ту книгу й справді дорого заплатили. Та годі вже про ті книги, давайте краще поговоримо за шкурки. Багато їх у мене, продав би й хочу недорого.

Молодець зрозумів, що князь уже все сказав і більше говорити не хоче. Багач, почувши, що перейшли із книг на шкурки, відразу зацікавився, почав прислухатися. Вони говорили ще довго про ті шкурки, однак та розмова вже була порожня і купцям так і не вдалося повернути бесіду на свій лад. Князь говорити «про книги» більше не хотів.

Боярин Багач просив їх іще лишитися, але гості були невблаганними: поспішали у дальшу дорогу. Він провів їх аж до міської брами, і вони поїхали.

Судислав сидів у теремі наодинці. Служниця принесла йому меду, він перехилив одним духом, витер бороду. Тоді раптом поглянув на ікону, що висіла на чільній стіні, і перехрестився.

– Слава тобі, Господи.

Він і справді мав чому радіти: посли Мстиславові виявилися розумними, не стали талапати язиками, чого не треба. Багач нічого не запідозрив, а от Судислав кожне слово зрозумів. Мстислав не буде сидіти, склавши руки, Лев вирішив піти проти Ведмедя.

Судислав іще не знав, що принесуть йому всі ці зміни. Мстиславові посланці не встигли від’їхати досить далеко, а в городі з’явилися нові гості. Вони приїхали на княже дворище, зчинивши галас, притягуючи до себе купу цікавої челяді. Князь також вийшов із терема, був тут і Багач. Судислав відраз впізнав Еріка – саме він прибув сюди на чолі трьох десятків варягів.

– Із чим прибув, варяжине? – коротко, своїм звичаєм запитав Судислав.

– Із вістю недоброю, – відповів Ерік. – Біда суне на нашу землю.

«Відколи це руська земля стала вашою?» – подумав князь, сам же мовчав, чекаючи, що далі говоритиме варяг. Той продовжив:

– Мстислав самовільно вийшов із Тмутаракані і сів уже в Чернігові: сіверяни прийняли його. Тепер же готується на Київ іти!

Такого сприту від Мстислава не чекав ніхто. Усі знали, всі говорили, що князь тмутараканський може піднятися, але отак?! Доки Ярослав придушує Суздаль, він тільки фіть – і вже в Чернігові. «Красиво», – подумав Судислав і сам похолов від такої думки. Багач же розійшовся:

– Я так і знав, що йому не можна вірити, я ніби чув! Проклята душа його! Невже знову кров братня на Русі проллється?! Та Ярослав як повернеться, то Мстислава і цілий Чернігів із землею зрівняє!

Ерік поглянув на боярина, вислухав до кінця, а тоді сказав:

– Мстислав хитрий, як змія, він вдарив у спину, коли ніхто не чекав. Перед тим послухів своїх розіслав усюди, що крутяться по городах наших і вивідують, де яка сила стоїть, слухають, хто рече і про що. Чи тута у вас не було таких людей підозрілих?

Судислав ніби скам’янів, а Багач тут же знайшовся:

– Та як же не було? Он поїхали щойно. Казали, що купці з Тмутаракані, тільки краму не мали ніякого, а лиш книгу продавали. Я відразу здогадався, що якісь вони химерні…

– Як звалися? – коротко спитав Ерік.

– Один – Кулик, другий – Журавель.

– А скільки їх було?

– Двоє. Купців було двоє: один – старий, присадкуватий, а другий – молодий, на грека схожий. Із ними ще чотири вої прибули. Тільки по місту вони не швендяли, а відразу до князя попросилися.

– І про що ж вони говорили з князем?

– Та кажу ж: книгу свою продавали. Вельми цінна книга, тільки надто дорого правили за неї. А чого питаєш, варяжине, що тобі до того?

Варяг посміхнувся. Вони із Судиславом переглянулися, і князь відчув, як обпекли його ці голубі очі. Сумніву бути не може – Ерік щось запідозрив.

– Дай нам, боярине, свіжих коней та псів. Сам же лишайся в городі та пильнуй.

Багач кивнув на знак згоди і швидким кроком пішов геть із дворища, роздаючи по дорозі розпорядження. За ним і челядь розсмокталася, залишивши Судислава наодинці з варягами. Ерік спішився, підійшов до князя і мовив тихо, аби ніхто сторонній не міг почути:

– Бачу, ти також проти свого брата пішов, княже. Удвох із Мстиславом надумали Кульгавого завалити?

Судислав відсахнувся, мов ужалений.

– Ти, варяжине, геть розум втратив. Не смій таке більше говорити до мене! – сказав із притиском, але також тихо.

– Тоді чого у себе слів Мстиславових приймаєш?

– Яких слів? То були гості, вони самі так сказали, і Багач чув нашу розмову від початку і до кінця. Піди в нього спитай.

– Гості, кажеш? То я скажу тобі, що то за гості: той старий – то боярин Середич, а молодий – Лука Романович. Чув про них?

– Не чув і чути не хочу. Моя душа чиста перед Ярославом.

Ерік знову посміхнувся, у тій посмішці була загроза.

– Зараз я піду їх полапаю, і в моїх руках ті птахи скоро заспівають. Дай мені людей і псів, аби я міг знайти тих послухів.

Судислав заскрипів зубами.

– Не єсмь челядник твій, аби-с мені наказував.

Ерік залишився спокійним.

– Не даєш? Тоді піду у Багача візьму – він мені допоможе.

Тупуватий Багач кинувся з усіх сил помагати варягам, дав їм усе, що тільки просили, навіть коней свіжих. Він і сам поривався поїхати з ними, але боярина варяги не взяли. Гейкаючи на коней, вони дружно покинули місто, і за ними тільки курява на шляху знялася.

Ярослав удруге

Цього року в краях північних літо довго не гостювало. Було мокро, сиро, коні грузли в болоті, а комарі кусали, ніби показилися. Великому князю київському не звикати до такого, у тих лісах і болотах немало часу провів. Як Володимир ділив уділи поміж своїми синами, Ярославові дав землю Ростово-Суздальську, тож він був тут як вдома. Лише згодом, коли передчасно пішов із життя Вишеслав, Ярослав перейшов княжити у Новгород. Півжиття прожив у тих північних землях, вивчив їх добре, навчився терпіти їхню суворість. Люд же мусив терпіти норов і суворість Ярославову. Як князь Ярослав швидко став тут своїм, народ полюбив його, князь же дбав про люд свій.

Та Ярослава завше манив Київ. Там тепло, сонячно, приязно, багато.

Його хворі ноги ніколи не могли терпіти такої вічної мокроти – тільки сніг, вода, грязюка й болото. Так і зараз: шкіряні черевії промокли, не захистили, не встояли. З ніг неприємний холод розповзався по цілому тілу, та князь мусив стояти тут, на шляху, недалеко великої весі в околиці Суздалі. Кінь під ним нервово стриг вухами – його бентежила вовча шкура на раменах суздальця. Той дикий холоп стояв перед князем, забувши зняти з голови шкіряну шапку та тримаючи рогатину в руках, а топір за поясом.

– Посадніка твоїго нє примьом і дані тєбє давать больше нє будєм! – торочив своє впертий холоп.

Був здоровий, як ведмідь, погляд голубих очей тупо впертий, відведений кудись убік.

– Коли не послухаєтеся – всіх потну, жон і дітей до Києва пожену.

Народи слов’янські, що жили навкруг Новгорода, Мурома, Суздалі та інших городів північних, походили від полян, деревлян, сівері, волині, бо колись саме звідти, з полудня, народи ці розселилися, ховаючись від ворогів та шукаючи нових земель. І вигляд, і мова їх була подібна до полянської, тільки норов зовсім другий. Що за ті кілька століть зробила з людьми та сувора земля, холод, неозорі пущі. Із полянами завше можна домовитися. Вони є добрі, бо споконвіку сіють хліб. Тут же, серед безкінечних боліт та пущ, вони здичавіли. Земля суздальська не така добра до людей, як там, під Києвом, то й люд такий же, як земля.

– Посадніка твоїго нє примьом, – далі стояв на своєму холоп.

Цього року в Суздалі був недорід. З лісів і пущ вийшли старі волхви, жерці богів давніх. Вони мстили князеві за те, що колись отець його Володимир поверг Перуна. Тоді волхви поховалися у густих пущах, і багато хто сподівався, що вони пропали там навіки. Але ні – вилізли.

– Я знаю, що то волхви тебе намовили на котору. Не вір їм – лжуть язики їхні. Серце волхва не знає справжнього Бога, а ти ж християнин є і зараз не тільки проти князя свого повстаєш, а й проти самого Господа, – зробив Ярослав останню спробу переконати суздальця.

– Посадніка твоїго нє примьом… – Він був ніби заворожений.

Кляті волхви. У них лишилися залишки старої сили, великої сили. Он як забили холопові голову.

Ярослав уже встиг повернутися з Новгорода, де набрав собі дружину з варягів разом із князьком їхнім Якуном. Ліпше за них тої роботи не зробить ніхто. Їхні мечі хотять пити, тільки не води прагнуть, а лише крові.

Тупий холоп, збаламучений хижими волхвами, лізе просто на рожен. Дурний холоп не знає, що Суздаль уже піддалася, що варязьке військо вже підходить до весі – Ярославові послухи ведуть його лісовими стежками. Велика суздальська земля вкрилася вогнями пожарищ, ніби червоними струпами. Скоро тут все стане червоним від вогню та крові, а згодом – чорним від попелу та туги. Та що вдієш – земля руська є вельми многа, і лад у ній навести не так легко.

– Тоді готуйся до бою, холопе, і коли побитий на колінах переді мною стояти будеш – живота не проси.

Холоп розвернувся й пішов ведмежим кроком назад до весі, Ярослав так і не зміг розгледіти страху у його очах.

До князя діловито під’їхали Торн і Якун.

– Що накажеш, княже? – запитав Торн.

Ярослав довго дивився на варяга, намагаючись зрозуміти, який зміст Торн вклав у свої слова. Його нервувало те, що варяги говорять досі до нього на своїй мові. Так, колись Ярослав їздив до їхнього короля, просив підмогу, і той дав її разом зі своєю дочкою Інгігердою. У ті вже далекі часи князь вивчив ту мову, на ній і говорив із вікінгами. З часом і вони навчилися розуміти словеса руські, і Ярослав перестав ламати собі язика – говорив по-своєму. Так і рекли кожен на своїй мові, не бажаючи один одному поступатися.

Ярослав розумів, що зараз серце варяжина торжествує: чим більше отаких весей вони придушать, тим більше Ярослав буде варягам зобов’язаним.

Того разу князь на обличчі в Торна не зміг прочитати нічого: було воно як із каменю витесане, а очі – прозорі і холодні.

– Як холоп дійде до весі і вони там заворушаться, нехай виступає Якун, полякає їх трохи. До весі одна тільки дорога веде – навколо болота. Через ті болота є стежки, і послухи проведуть ними твоїх варягів, Торне. Як зайдете їм у спину – вдарте відразу з двох боків.

За стільки літ служби варяг навчився розуміти князя з півслова, пішов виконувати наказ.

Від Торна князь уже знав, чого чекати, а от Якуна Ярослав не знав, бо той тільки приєднався до його дружини. Зовні був суворий і гордий, який всередині – час покаже. Поки що відзначився тільки тим, що посмів сперечатися з князем, давати йому якісь вказівки. От і зараз під’їхав до Ярослава із кислою пикою.

– Ти хитрий, княже, як лис, послухи твої всюди, певно, вже й на той світ заслав, аби біля Бога стояли, а інші – коло диявола. Вікінги так не воюють, не по-нашому бити ззаду, – пихато мовив Якун.

Ярослав поглянув на того холодноокого чоловіка у золотом тканому плащі. Так і хотілося відповісти дошкульно, аби закрити тому півневі рота, але до пори Ярослав стримався.

– Не йду супроти князя чи короля, а лиш супроти холопів своїх.

Торн пішов в обхід, став чекати сутінків, Якун же зі своїми підійшов до весі, наганяючи на суздальців страху грізним виглядом та розкішним плащем. У весі було тихо, Ярослав бачив тільки кількох смердів, що стояли коло своїх хат, озброєні рогатинами і топорами. Хитрі суздальці вирішили обдурити київського князя: виманити його сюди й заховатися потім у болотах. Тільки вони не знали, що стежки через ті болота князеві уже показали послухи.

Люди з весі кинулися болотами тікати, тільки замість порятунку знайшли там свою погибель: послухи стежками вели варягів. Люди побігли назад до весі і здійняли там бучу. Ніч минула, і настав тривожний світанок. Весь враз ожила, закипіла, тепер на суздальців напав справжній страх. Варяги побачили це і вдарили дружно: спочатку Якун, а потім і Торн підтягнувся. Весь враз запалала, як свічка.

Колись отак отець його спалив Полоцьк, убивши Рогволода, синів його, а дочку Рогніду взявши собі за жону. Іще у п’ять років Ярослав «з’їв» цю історію, проковтнув її, не жуючи, разом зі сльозами матері. Йому дуже жаль було мами, що цілими днями, а часом і ночами просиджувала з ним, прикутим до ліжка. Себе теж було шкода. Він хотів, аби його дідо був живим. Він приходив би до нього, брав би на руки і виносив надвір, під тепле і ясне сонечко, розповідав би щось цікаве… Він ніколи не поспішав би, бо заради хворого внука відклав би всі свої справи, навіть державні…

Коли Ярослав трохи підріс і ненависть за Рогволода виросла в його душі разом із тілом, мати йому пояснила, що Володимир зробив так, бо… був язичником. Тепер же його душу освітило сонце праведної віри, і князь змінився. Володимир дав руському люду Бога, сам прийняв його в душу і з жорстокого язичника враз перетворився на святого для Русі чоловіка. Тільки той чоловік, хоч і став уже святим, але сина свого хворого й далі не провідує, не говорить із ним, не бавиться. Зазирне кілька разів на рік так, для відчіпного. Тільки і син той не такий вже і хворий, бо без допомоги матері, вітця, діда, зціпивши від болю зуби та проклявши цілий світ, – він зміг, пішов. А ще Ярослав пізнав письмена, навчився читати.

Коли Ярославові сповнилося п’ятнадцять, він взагалі зненавидів Володимира і як вітця, і як простого мужа, і як князя. Все, що робив князь київський для держави, викликало у Ярослава злість, роздратування, насмішку. Ярослав учинив би не так, він зробив би все набагато краще. Володимир – негодний князь! Ненависть буяла в душі молодого княжича, як зілля навесні, ось чому Ярослав, уже сидячи в Новгороді, пішов проти нього… Коли ж сів у Києві, а отець пішов у вирій, Ярослав зрозумів, що той не був негодним, Володимир уже не здавався сатрапом і дурнем.

Тепер же… На Русі смута, землі бунтують, вони роздроблені, бояри тягнуть в один бік, дружина – в другий, варяги й собі мріють шмат ввірвати… Господи, якби ж ти міг повернути мені мого могутнього вітця хоч на один день, хоч на годину. Як же зараз бракує Русі Володимира і не тільки Русі, найбільше йому – Ярославові…

Коли люди суздальські побачили, що порятунку від варягів не буде, то дико закричали з люті та страху. Переважно вдягнені у шкури, хутряні шапки замість шоломів, із сокирами замість мечів вони бігли на свою погибель. Варяги сікли їх страшно, трощачи своїми бойовими сокирами дерев’яні щити, а мечами відтинаючи голови разом із хутряними шапками.

Варяги робили свою роботу швидко і чинно. Ярослав в’їхав у розгромлену весь, коли там вже пахло трупами, кров’ю, людськими нутрощами і блювотою. Непокірна суздаль лежала долі, готуючись скоро годувати ворон та удобрювати свою не надто урожайну, бідну землю. Кілька непокірних таки вижило, варяги поставили їх на коліна і трощили по черзі їх голови топорами, аж мізки розліталися на всі боки. Після кожної такої голови Торн і Якун, які особисто тут усім керували, переможно, із відчуттям власної величі поглядали на Ярослава, що проїжджав поруч і намагався не дивитися, не зауважувати їх. Інші варяги стягували здобич, нишпорили по хатах, що вціліли від пожежі. В одній із тих хиж вікінги знайшли дівчисько і тут же потягли його із собою. За нею побігла мати, але Якун став жінці на дорозі, витяг ножа і власноручно зарізав. Тоді повернувся до дівчини, що враз перестала кричати. Ярослав спинив коня. Хотілося пошвидше поїхати геть, не бачити цього всього, але якась сила стримувала його. Ніби могутня рука повернула у той бік його голову і заставила очі, щоб дивилися. Якун роздер сорочину і стиснув мозолястими від меча руками груди, точніше груденята дівчиська. Те дівча було мале, худе, і, крім великих синіх очей, більше великого нічого не мало.

Варяг робив це уже не раз, тому виходило у нього досить спритно: раз – і дівчисько вже стоїть перед ним повністю голе, два – і він уже підімнув під себе і розриває її плоть. Інші варяги тільки шкіряться: хтось повертається до своїх справ, інші чекають своєї черги.

Ярослав таки не витримав, поїхав. Кінь ніби сам завів його на край весі, де вже починалося болото. Князь втомлено сів просто на землю, обійняв голову руками. Тяжко було. Скільки уже таких сцен йому довелося побачити, скільки власноручно порубав заколотників, а душа все одно бунтує, ніби хоче вирватися. Як же йому зле… Поплакати б зараз чи що? Та не вміє, ще в дитинстві, коли зціпив зуби і самотужки вчився ходити, забув, що то таке, пропали десь сльози. Князь поглянув на свої руки – зверху були ніби й чисті, але скільки на них крові! Чомусь пригадалися брати, пригадалися всі ті вої, що погинули у січах многих… Та їх не так шкода, вони знали, на що йдуть. А от мала…

Князь раптом зірвався з місця, скочив на коня і розвернув його круто. Він гнав у весь, боячись спізнитися. Кінь бив копитами землю, брудну від крові, не хотів іти туди, де кров, та мусив.

На щастя, Ярослав встиг. Так, дівча втратило честь, але життя поки ще билося в його тільці. Князь під’їхав саме в ту мить, коли свою справу закінчив Якун, а другий варяжин готувався стати на його місце. Ярослав із розгону влетів у натовп варягів, ледь не збивши кількох із ніг.

– Досить!

Хотів ревнути, але тільки гавкнув – від напруги горло пересохло. Варяги подивилися на нього, не зовсім розуміючи. Той, що мав замінити Якуна, уже запхав руку в штани і тепер тупо дивився на князя: чи витягувати свого «вікінга» на свободу, чи дати йому спокій.

Ярослав спішився, підійшов до малої і витяг її з-під варяга, закутав своїм плащем.

– Я її забираю, аби-сте душу з неї не витрясли, – сказав Ярослав.

Тепер варяги і зовсім вже не розуміли нічого. Якун став перед Ярославом.

– Щось я не можу збагнути, княже. Ти що, забираєш у вікінгів здобич? Розтлумач нам.

Все навколо затихло. Ярослав оглянувся: всюди тільки холодні, ворожі лиця, нема жодного теплого й дружнього. Для них святе – їхня здобич, і вони годні потяти кожного, хоч і князя київського, хто насмілиться замахнутися на їхню святиню. Сперечатися зараз із ними буде дуже трудно, навіть небезпечно, а віддати малу – показати свою слабість. Ні, тут треба йти до кінця. Він уже набрав у груди повітря, аби нагримати на варягів, але враз зрозумів, що його погрози на Якуна і його головорізів не подіють, тільки розлютять. Тому вимовив:

– Затовчете її на смерть, а це погана прикмета. Знак поганий…

Варяги переглянулися між собою, ніби питаючи, чи не збожеволів їхній князь. Раптом хтось зареготав – це був Торн. Ярослав не відразу побачив його поміж іншими, але тепер почув. Він сміявся щиро на перший погляд, тільки очі його лишалися суворими. Інші також заіржали з Ярослава. Князь не знав, що має робити, і вже поволі почав намацувати меч. Торн перестав сміятися.

– Ну ти і жартівник, княже. Прикмета… Так і речи, що дівки захотів, не бійся, ми княгині не скажемо. Твоє право як князя забрати собі найліпшу здобич, тож хочеш дівку – бери, хіба ж ми тобі пожаліємо?!

Варяги ще більше зашкірилися.

– Хоч і князь, а таки муж і має не тільки меча, а й «булаву»…

Вони всі розійшлися, лишивши Ярослава наодинці з дівчиною. Якун ішов останнім, вовком дивлячись на князя. Із ним іще буде тяжка розмова, і не одна…

– Не бійся, мала, я тебе не зачеплю. Слухайся мене і тримайся ближче до мене, аби вони більше не могли тебе дістати, – сказав він малій, та нічого не відповіла, тільки трусилася…

Заховавши її надійно від варязького ока у своєму наметі, Ярослав пішов назад до весі: на жаль, сам не міг сховатися, не мав права. Посередині весі знову зібрався натовп гридьби. Вони гукали голосно, і князь не відразу зрозумів, що й до чого. Спочатку була думка, що вони запопали ще одну дівчину і тепер граються з нею, як кіт із мишею. Але ні – тут щось інше. Ярослав пробився повз вікінгів і зайшов у коло.

Навпроти нього стояв старий волхв, навіть не стояв – його тримали. Варяги вирубали довгу жердку, поклали її на плечі старого, закинули на неї його руки й прив’язали – так він і тримався, інакше, напевно, впав би. Велика кривава пляма була на одязі волхва – його поранили.

– Звідки він тут узявся? – спитав Ярослав Торна.

– Біг болотами, щоби попередити весь про небезпеку. Тільки спізнився. Вікінги побачили його і догнали.

– Пощо рану завдали? А коли здохне передчасно, як допитаю?! – гримнув Ярослав.

– А він, наволоч, не хотів по-доброму. Трьох наших поклав: витяг ножик, чик-чик – і троє вікінгів без диху лежать. Якби не поранили – втік би.

Ярослав знав, яку силу мають волхви, – від людей наслухався. Та все ж не міг повірити:

– Як так могло статися, що старий дідуган забив трьох вікінгів?

Торн розвів руками:

– Дідько в нім сидить…

Вікінги, прийшовши у чужу землю, ніколи не займали чужих богів. Своїх шанували, але й чужих боялися, оминали стороною. От і зараз тримаються від жерця на відстані, ніби він якийсь прокажений. Ярослав же його не боїться – як маєш сильну віру, то ніякі чари тобі не страшні. Князь впритул підійшов до старого.

– Пощо, старче, людей на котору підіймаєш? Поглянь, що наробив єси!

Старий ледве підняв голову і поглянув князю в очі.

– То ти єсі натворіл, то твоі варягі.

– Нє, старче, якби не твоя зміїна намова, то люд той зараз би не лежав у сирій землі, а мене б не було тута, ні варягів моїх. Пощо вилізли зі своєї пущі, зачим пішли поміж люди?

– Наши богі нам велєлі…

– Ваші боги – дерев’яні ідоли. І що, добре дали своїм богам напитися людської, живущої крові?

– А ти єсі напілся, княже? Уталіл свою жажду? І тєбя, і отца твоєго, і братьєв, і дєтєй, і весь род будєт жажда сія мучать, словно упирєй ночних. Будєтє ви кровь братскую піть і напітса нє сможетє!

Ярослав спохмурнів.

– Що таке говориш, клятий відьмаче?

– Ви всє прокляти Доброгостом. Ми вам повєк будєм мстіть за Перуна, єго рукою покараєм вас. Кровная мста – святая.

Волхви таки мали силу. Ні, їхніх проклять, порчі та вроків князь не боявся, причина була в іншому. Багато людей їх боялися, вірили їм і часом, просячи допомоги в Господа, потаємно зверталися і до Перуна, і до Даждьбога. Волхви усе ще мали багатьох послідовників. Коли смерди жили у сякому-такому достатку, їм бунтувати не хотілося, коли ж приходив недорід – приходили й волхви. Вони казали, що то князь у всьому винен, його жадібні посадники, злі тивуни, а також чорні грецькі попи. Темний люд вірив…

– Вас усе менше і менше, а скоро і зовсім не лишиться, – сказав смиренно князь. – Колись руські боги були добрі, більше за люд дбали, а за мсту – менше. Колись вони споживали мед і жито, а не кров. Що сталося з твоїми богами, волхве?

Старий жрець все ще дивився в очі князеві.

– Богі осталісь тє же. Русь помєнялась, отвєрнувшись от ніх. Без руськіх богов Русь погібнєт.

– Лжеш, волхве. Русь стоїть, стояла і стоятиме, велика і многолюдна, і лад у ній буде. А от ти, волхве, згинеш, як роса на сонці, пропадеш, і ніхто тебе більше не згадає.

Ярослав кивнув своїм варягам, і ті поклали старого на землю. Стратити наважився Торн: відтяв одним махом голову, а тоді ще забив у груди кілок.

– Що ти чиниш? – обурливо спитав Ярослав.

– Так надійніше, а то ще відьмак встати може. Тіло його треба зарити в землю, а голову в іншому місці, аби знов не зрослися, – пояснив вікінг.

Ярослав криво посміхнувся.

– Такі вої непобідимі, півсвіту у страху тримаєте, а боїтеся старого відьмака?

Торн не відповів нічого, продовжуючи робити свою роботу. Князь знає своє, а вони, вікінги, – своє.

Побачивши, що йому тут робити вже нема що, Ярослав повернувся до свого намету, де уже чекав новий посадник землі суздальської. Князь мав дати йому свої настанови перед тим, як вертати до Києва. Ярослав уже відкрив рота, щоб говорити, тоді поглянув у куток – там, закутавшись у ведмедно, притаїлося визволене ним дівча. Князь заговорив, але притишено:

– Хліба забирати не велю – оброк цього року тільки хутрами заплатити дозволю.

Посадник розуміюче кивнув. Князь продовжував говорити, усе пояснюючи та навчаючи. Новий посадник у «поораній» варягами суздальській землі роботи матиме чимало. За всіма клопотами надворі вже звечоріло. У намет зайшов дружинник, що стояв там на варті.

– Княже, там нарочитий муж із Києва.

– Веди, – коротко запросив Ярослав.

Зайшов присадкуватий посланець.

– Чолом тобі, княже.

– Здоров будь, вою. Які вісті з Києва?

– Люд київський і дружина тобі чолом б’є.

Ярослав уже чув це привітання. Чого цей посланець повторив його вдруге? Щось недобре защеміло під серцем у Ярослава.

– Говори все, як є, вою, нічого не приховуй.

Дружинник заговорив, сміливо дивлячись Ярославові в очі:

– Мстислав підступає до Києва. З ним дружина його, а також сіверяни.

– Який Мстислав? – нічого не втямивши, задав таке дурне запитання князь.

– Брат твій, який ще?

– Він же в Тмутаракані сидить, послів он присилав до мене…

– Не всидів. Підняв свою дружину, узяв упокорених ясів та касогів і пішов на Русь. Зрадники-сіверяни також піднялися, на вічі в Чернігові гукнули його своїм князем. Зібравши многу дружину, Мстислав на Київ пішов.

Ярослав зовсім не знав, що робити з тою новиною. Знову запитав:

– І що ж бояри київські?

– Кажу, княже, – чолом тобі б’ють. Тобі, а не йому.

Ці слова трохи князя заспокоїли.

– Чого хоче Мстислав?

– Рече, що має право на стіл київський.

Ярослав стиснув кулаки. Тоді вийшов, гукнув котромусь гридневі:

– Поклич Торна.

Торн прийшов із Якуном.

– Хочу сольство відправити до брата свого, аби не руйнував городи руські. Буду про мир просити, якісь землі пообіцяю.

– Новгород? – швидко перепитав Якун.

– У Новгороді ще отець мій посадником Добриню посадив, і за його родом посадництво в тому городі закріплено. Так і буде.

Варяги перезирнулися. Ярослав уважно дивився на них і читав із їх облич, ніби з відкритої книги. Вони не хотіли з Мстиславом миритися, а тільки битися. Він їм дасть те, чого вони так хочуть…

– Ти нас закликав, аби порадитися? – першим запитав Торн.

– Нє. Я сам рішив, вас же покликав, аби наказ свій дати. Виступаємо на Київ, будемо брати тура за роги.

– Мстислава чи як? – Торн усе ще не зрозумів.

Ярослав не відповів. Якун перепитав:

– Спершу посла висилаєш, а слідом за ним дружину? І справді хитрий ти, княже, як змій, хитрий.

– Велика земля руська, і лад у ній буде, – своєю улюбленою приповідкою відповів Ярослав.

– Добре казав єсмь тобі, княже, що дружину варязьку збирати треба. Он скільки послуг уже тобі зробили вікінги: спершу Суздаль, тепер Мстислав. У боргу ти перед нами, – промовив Торн.

Ярослав поглянув на нього вовком.

– За ваші послуги плачу вам срібло, тож не винен вам нічого. Якби вікінги по городах не товклися, якби не обдирали люд, жон не ґвалтували, то й мужі у городах сиділи б тихо. А вам цілого світу мало.

Якуна образила мова князя.

– Мечі вікінгів – найдовші й найгостріші. Без наших мечів не всиділи б на столі київському ні твій отець, ні дід. І ти без нас на столі київському не всидів би. Поглянь, як ми втихомирили Суздаль. Чи змогли б так твої руси?

– До того ж кров славних вікінгів тече й у твоїх жилах, – докинув Торн, посміхаючись.

– Я єсмь князь руський, повелитель землі руської, отже, русич єсмь. А в дружину собі набираю того, хто воює ліпше. Якщо ваші мечі затупляться колись, то прожену вас, а наберу нову дружину, яка воюватиме замість вас. Платитиму їм, а вони мене й на столі отчому підтримають. Щодо Суздалі – побити напівозброєних, напівдиких холопів – не така й велика штука. Побачимо, що ви дружині Мстиславовій зробите. Як заговориш, Якуне, коли покуштуєш меча чернігівського та стріли яської?

Лиця варягів залишалися холодними. Торн уже давно зрозумів, що князем Ярославом так легко крутити не можна буде. Проживаючи в Києві, серед бояр полянських, смердів, дружини київської, Ярослав усе більше втрачає той войовничий дух, за який його так любили варяги тоді, у Новгороді. Навіть високе покровительство княгині Інгігерди не допомагає – князь усе більше віддаляється від вікінгів. Певно, кляті бояри знайшли йому любку-полянку. Вони на все ладні, аби перетягти до себе князя, як спочатку перетягли Олега, потім – Святослава й Володимира.

– Ти, княже, говориш так, ніби полк варязький тобі без потреби. Може, сам супроти Мстислава вийдеш? Чого на поміч свою руську дружину не кличеш? – вишкірився Якун.

– Бо не хочу, щоби брат ішов на брата. Досить того, що мої брати погинули. Поляни і деревляни, і сіври, і волиняни – усі ми русичі. Словіни північні також роду руського, з одного коріння всі ми вийшли. А братовбивство скоїти – то є гріх великий, а я такого гріха більше на душу брати не хочу.

Варяги мовчали. Торн не смів обзиватися, знаючи крутий норов та тверде слово Ярослава. Якун же мовив:

– Багато братів твоїх погинуло у війні, інших убійники побили. І батько твій також по крові пройшов до столу київського. І тебе, і його варяги підсаджували…

– Перестань, варяжине. Не ятри мені старої рани кривавої. Нащо мені того князівства, якщо всі брати в землі лежать? Та що я вам говорити буду, коли у грудях ваших варязьких не серце, а тільки кусень криги! Колись я цінував ваші мечі, вашу холодну відвагу та витривалість. Тепер же ви навчилися більше язиками колоти, ніж рогатинами. Побачимо, чи такі ж гострі ваші мечі, як вихваляєтеся.

– Побачиш, – примирливо рік Торн. – Заженемо твого бунтівного брата назад у його Тмутаракань, а як накажеш – то й там добудемо. Тільки й ти про нас не забувай, а то князі київські забувають деколи обіцянки свої. Коли потреба є – обіцяють вікінгам золоті гори, а коли не треба – завжди відвертаються.

Ярослав поглянув на свого воєводу. Посміхнувся. Торн також показав зуби – він за всі ті роки і справді навчився розуміти Ярослава з півслова. Якун суворо мовчав, як завжди, невдоволений.

Каніцар

Землею полян завше правив не князь, а віче. Це був святий звичай, що тягнувся із дрімучих часів і який насмілилися порушити тільки недавно. Каніцар розумів, що порушувати звичаї – недобра справа і з тим щось треба робити.

Рід його був дуже древній, пращури Каніцарові коло самого Кия стояли, підпираючи його могутніми плечима своїми. Вони й Аскольда повалили…

Каніцар дуже часто згадував ту стару історію. Аскольд походив із роду Києвого, був могутнім князем, та хотів стати ще сильнішим, бажав через віче боярське переступити. Русь тоді дань хозарам платила, а воювала з варягами, що засіли в землях північних, та з греками на полудні. А ще поміж собою ратилися: не було миру в деревлян із полянами, та й другі роди ворогували. Аскольд хотів вирватися з-під хозарського кагана, не бажав більше їм давати дані. І не дав: замість кун послав мечі двосічні. Хозари побачили таку дань і настрахалися: погибель свою у тих мечах уздріли. Аскольд хотів охрестити Русь, сам уже охрестився, але бояри прийняли се за зраду. Вони змовилися з волхвами і вбили Аскольда. Замість нього вибрали собі князем Олега. Той припинив війну з варягами, помирився з ними, віддавши згодом свою дочку Ольгу за сина Рюрикового Ігоря. Разом із варягами Олег зібрав усі руські землі, скинув ярмо хозарське, побив греків, примучивши їх дань Русі давати.

Олег був могутнім князем, але навіть він не насмілився піти проти віча, не повторив помилки, яку зробив Аскольд. Віче також його не чіпало – кожен мав свою справу: князь ратився без перерви, віче лад у землі наводило. Так було і за Ігоря, який сів на столі київському замість свого тестя, і за Святослава – сина Ігоря й Ольги.

Так мало бути і за Ярополка, але тут прийшов Володимир. Бояри київські спочатку не впізнали в ньому загрози, бо був войовничим, як і отець його, як дід і прадід. Та Володимир їх перескочив: він швидко вбився у пір’я, об’єднав державу вітця свого, охрестив Русь і міцно сів на столі київському, сів вище над віче. Бояри спробували щось зробити, але дарма: Володимир виплекав собі могутню дружину, а ще мав любов народу, так що боярам лишилося сидіти тихо і чекати, коли великого князя забере Морана. Вона таки забрала його, а за ним і його сина Бориса та інших княжичів. Боярське віче Святополка на стіл підсадило, покладаючи на нього надію велику. Святополк надії не виправдав, і тоді прийшов Ярослав…

Каніцар, думаючи про справи сьогоденні, постійно любив згадувати старі, порівнювати. Він багато думав, говорив завше мало. От і зараз мовчав, сидячи за грубим столом у своєму теремі, та слухав уважно, що йому розповідають. Так сталося, що в тім теремі і в тому дворищі він живе сам: жона його померла вже давно, а діти розлетілися по своїх гніздах. Каніцар мав дворище в Києві, але сидіти в ньому не любив – тут, у селі, серед лісів і пущ, було якось спокійніше.

Весь стояла недалеко від Києва, поміж стольним городом і Вишгородом. До весі тулилися великі лани з одного боку і ліси з другого. Дворище стояло ближче до лісу, на горбку, так що боярин любив милуватися, як зі сходом сонця смерди виходять на лани і метушаться на них. За річкою і за переліском була також його земля, там сиділи Воротичі. Каніцар давно вже віддав їм той наділ, а за це войовничий рід вірно йому служив, так що боярин мав завше під рукою до півсотні мечів і топорів.

Отож Каніцар сидів у своєму теремі, слухав, будучи повністю зануреним у задуму. Надворі вже споночіло, пахло яблуками, димом і осінню. Навпроти нього розсілися Ратко Воротич, його брат Будимир і ще п’ятеро молодців з їхнього роду.

– Київ не прийняв Мстислава, – повторив уголос Каніцар слова Ратка.

– Не прийняв, – пробасив Ратко. – Сказав йому люд київський, що мають уже князя, і Мстислав вернувся до Чернігова.

– І що, навіть не спробував стольного города копієм дістати? – ще раз перепитав боярин.

– Нє, навіть не пробував. Хотів, аби його по добрій волі до Києва закликали. Коли ж там заперлися і не пустили Мстислава, то він повернувся зі своїми сіверянами, ясами й касогами назад.

– А що про Ярослава речуть? – питав далі Каніцар.

– Як пішов у Суздаль, то нема ще жодних чуток від князя київського, ніби пропав.

– Крадеться, – вирішив боярин.

Якийсь час сидів мовчки і думав.

– Міркую, чи сли Мстиславові вирвалися від варягів, чи таки половили їх.

– Не відаю, – знову пробасив Ратко.

– А що ти відаєш? За чим я вас посилав? Велів єсмь пильнувати, а не ґав ловити!

На ці слова Воротичі не відповіли нічого, тільки сопіли. Каніцар також замовк. Тоді наказав:

– Чого сидите тута сиднями? Ідіть та підіймайте свій рід, носом рийте, а знайдіть мені Мстиславових слів! Якщо їх варяги першими допадуть, то біда буде і вам, і мені!

Сопучи, Ратко підвівся, за ним й інші. Вони вже повернули до дверей, коли в терем зайшов Каніцарів тивун.

– Там мужі якісь приїхали, хто такі, ректи не хочуть, просять, аби впустив.

– Скілько їх, – живо перепитав Каніцар.

– Шестеро.

Боярин переглянувся з Воротичами – схоже, звір сам прибіг до ловця.

– Пускай.

Тивун вийшов, аби повернутися уже разом із гостями. Слідом за тивуном у терем зайшов Середич.

– Здоров будь, боярине! – привітався гість.

– І тобі, боярине, здоров’я!

Середич пішов до Каніцара, той підвівся, і вони потисли один одному правиці.

– Прийшлисьмо помочі в тебе просити, Каніцаре, погоня за нами: десь три десятки варягів із псами по нашому сліду йдуть. Не сила вже наша від них бігати і ховатися.

Каніцар поглянув на Ратка, кинув оком, і Середич відразу впізнав Воротича. Саме в той час до терема стали заходити інші сли: Лука, Волос, Бурий… Ратко побачив свого кровного ворога і враз збуряковів, як бугай, що вгледів червону хустку. Він мимоволі поклав руку на руків’я меча.

– Я так і знав, що дороги наші іще перетнуться, Буричу. Тепер тобі вже не викрутитися.

Бурий враз зупинився, тут же зблід, також почав меча намацувати.

– Не дурій, Ратку! – гримнув Каніцар, але ті слова мало що подіяли на бугая.

– Я ж тобі виру дав, – видушив із себе Бурий, але Ратко тут же відповів:

– Дав. Та я тобі поклявся, що коли доля нас зведе знов, то я тебе вже живим не відпущу! І так буде!

– Не дурій, Ратку, кажу тобі! Чи ти забув, хто господар є в тім домі!

Каніцар підвівся з-за столу і став поміж Ратком і Бурим. Боярин ледве до грудей діставав богатирю, однак той скорився, відступив. Тоді Каніцар поглянув на Середича.

– Ти, боярине, не бійся, у моєму домі вас ніхто не зачепить! Зараз тивун заведе твоїх людей до світлиці, аби повечеряли, а ми з тобою порадимося.

Середич поглянув на своїх, тоді відповів:

– Разом радитися будемо, бо потім усім перед Мстиславом одвіт давати.

Каніцар став гарячково думати, бо Мстиславові сли вивели варягів просто на його дворище. Ні, Ерік не насмілиться напасти, але що скаже Ярослав? Цей змій відразу щось запідозрить.

– Треба відвести погоню у другий бік. Ратку, беріть їхніх коней та відводьте псів геть від мого двору. У ліс ведіть.

Воротич відразу зрозумів задум.

– Хочеш на нас варязькі мечі накликати?

– Хіба ж вам уперше?

– Мої люди не будуть просто так гинути: у варягів мечі не дерев’яні.

– Не хочете – не треба. Забирайтеся з мого дому і з моєї землі, я замість вас собі когось другого знайду!

Ратко не відповів, його брати дивилися на нього, а він потупився і так стояв, ніби й справді тур. Впертий. Каніцар продовжив, трохи зм’якшившись:

– Гинути вам ніхто не велить: спершу погоню відведіть у ліс, а як варяги пропадуть – відпровадите гостей наших. Я віддячу.

– Зробимо, що в силі нашій буде, – запевнив Ратко, і на його обличчі заграла посмішка.

Воротичі пішли. Каніцар не сумнівався в тому, що вони зроблять усе як треба: ті мужі уже не раз перевірені. А ще Ратко дуже хоче крові Бурича. Що ж, подивимося.

Каніцар обернувся, поглянув на Середича.

– Тут вас ніхто не посміє зачепити, – ще раз запевнив Мстиславових слів.

Вони вже не стовбичили на порозі, а порозсідалися за столом. Тивун сам приніс м’яса і меду (Каніцар не хотів, аби гостей передчасно побачили його холопи).

– Вас бачили, як ви заходили до двору? – запитав господар.

– Надворі темно, навряд чи хтось нас угледів. Ми вийшли з лісу і довго йшли річкою, аби збити псів зі сліду, – відповів Середич.

Запала мовчанка. Каніцар подумав, тоді сказав:

– Вас будуть шукати, доки не знайдуть: жодних сил не пошкодують.

– Не розумію, чого вони так заповзялися на нас?! – у розпачі вигукнув Середич.

– Заповзялися, бо ваш князь вийшов із Тмутаракані, сів у Чернігові і навіть Києву погрожував. Ось чого вони хочуть взяти вас у свої руки…

Цю новину сли Мстиславові чули вперше, і вона вразила їх.

– Ми не знали того, – сказав Середич тихо. – Чому-с вирішив нам помогти?

Це було слушне запитання, та Каніцар вирішив на нього поки що не відповідати. Натомість сказав:

– Чого вернули? Вас же провели аж до Сівері, чого не йшлисьте до свого князя?

– Бо хотіли правду взнати, хто вбив Бориса і других братів, – щиро відповів Середич.

Каніцар посміхнувся.

– Казав уже єсмь тобі, боярине, хто їх побив. Там, на учті у князя.

– Казав єси, тільки поміж нами є такі, що не повірили і хотіли самі переконатися.

При цих словах Середич поглянув на Луку, а той сміливо зазирнув в очі Каніцарові. Боярин промовчав. Думав. Тоді знову сказав:

– Напевно, якийсь святий стоїть за вами, бо ви вже вкотре від смерті тікаєте. Чи ж знаєш ти, боярине, що варяги йдуть за вами від самого Києва? Коли Торн пішов разом із Ярославом на північ, то послав Еріка та три десятка варягів вам услід. Вони мали запопасти вас на землях сіверян і там побити, а голови ваші передати Мстиславові. Ратко з братами пильнували і вас, і їх, усе рознюхали. Торну і новгородцям потрібна ця братня війна, Мстислав же допоміг їм – сам вийшов.

Це було щось геть нове, сли знову переглянулися.

– Печеніги на нас там напали, а варягів не бачилисьмо, – сказав Лука.

Каніцар пройшовся по світлиці – так легше було думати. Він знову пропустив повз себе ці слова, натомість мовив, усе зважуючи:

– Вадим – послух Ярославів. Ерік наказав йому до Мстислава йти, аби далі вивідувати. Що з ним потому було – не відаю. Самі ж варяги далі пішли за вами, аби голови вам повідтинати.

Каніцарові новини були одна гостріша за другу – Мстиславові сли ніби на очі прозріли.

– Вадим чув, що ми збиралися до Судислава і до тебе, Каніцаре. То він, собака, Еріка наслав! Казав же тобі, сотнику, – не розпускай язика! – гаркнув Середич на Луку, той промовчав, усвідомлюючи свою провину.

Каніцар думав уголос далі:

– Як ви перейшли Дніпро і загубилися в пущах – Воротичі не змогли вас відшукати і прийшли до мене. Ерік знав, що ви до Вишгорода підете, тому і напав на ваш слід. Диво, що ви з ним розминулися…

– Може, ти й правду мовиш, боярине, що нам помагають святі угодники, – сказав Середич. – Ми виїхали з Вишгорода, від Судислава, і тут злива сильна пішла. Ми з’їхали з дороги в ліс, аби перечекати, і засіли в улоговині. Тут і побачили варягів – до города їхали. А після того й погоня за нами пішла.

Тепер усе складалося в один малюнок. Каніцар запитав:

– Що вам казав Судислав?

Видно було, що Середич не хоче всього розказувати. Він тільки відмовив:

– Питали його про те саме, що й тебе. Він не став із нами говорити відкрито, тільки таївся, ніби лис. Нічого толком так і не сказав.

Каніцар посміхнувся.

– Судислав буде тільки те ректи, що йому Ярослав скаже. Без волі старшого брата і кроку не ступить.

– Значить, і лист Ярослав писав, – не втримався Сокол.

– Який лист? – швидко перепитав Каніцар, і Сокол зрозумів, що бовкнув дурницю.

– Давня це справа, – ухильно відповів Середич. – Ти нам скажи ліпше, боярине, чого варяги погналися за нами, нащо їм були наші голови?

– Ніби самі не тямите?! Хіба-сте не чули, як вони гавкали там, на учті у князя? Вони не хочуть віддавати ні земель північних, ні Сівері, їм легше вбити Мстислава і вас разом із ним. Вони хочуть війни, крові. Завше так було.

– А Ярослав? – скоро запитав Лука.

– Князь скоріше за варягами своїми і за жоною потягне, ніж за боярами руськими.

Не було вже про що говорити, тож мужі мовчали. Мовчанку порушив тивун. Він не ввійшов – влетів до світлиці.

– Боярине, там варяги. Вони в роги свої трублять, руків’ями мечів у браму б’ють.

– Про вовка промовка. Ви сидіть тут, а я піду і прожену незваних гостей, – наказав Каніцар, а сам пішов слідом за своїм тивуном.

Старий ішов без сумніву і страху – не в тих уже роках був, аби боятися. І кого ж боятися – варяжина того нахабного? Та Ерік стільки разів ложку в руку не брав, скільки Каніцар тримав меч і сулицю. Не варяги, а лиш русичі мають землю ту під рукою своєю тримати.

Проходячи повз стійло, де ще лишилося сіно, що його не доїли коні Воротичів, боярин придивився, вгледівши якусь тінь. Каніцар запідозрив лихе і підійшов ближче, жалкуючи, що не взяв меча. Хоча не в мечі зараз його сила – не ті літа.

Підійшовши впритул, він тільки сплюнув.

– Ти що тута розлігся, іродів сину?

У жолобі, м’яко настеливши собі сіна, розвалився Ратко Воротич.

– Сплю. Хіба не можна?

– Велів тобі я в пущу йти!

– Другі пішли, а я лишився, бо тут є кровник мій – Бурич. Пильную, аби знов мені не втік.

Каніцар плюнув ще раз. Він хотів ще щось сказати, але тут Ерік знов затрубив у ріг за брамою.

– Чуєш, вороги вже тут є. Прогнати треба.

– То я зараз, тільки довбню візьму…

– Зажди. Я сам. Ти тільки зі мною ходи – веселіше буде.

Варяги стояли перед ворітьми не сходячи з коней. Були всі як один у бойових обладунках і шоломах. Як завше, суворі, грізні, очі холодні, рухи спокійні.

Ратко відчинив ворота, і Каніцар вийшов до Еріка. Воротич підтягнувся за ним. Побачивши боярина, Ерік спішився, ступив кілька кроків назустріч.

– Чого тобі, варяжине?

Ерік посміхнувся.

– Невже вам, русам, так тяжко моє ймено затямити, що всі варяжином величаєте?

– Як би-с не був варяжином, то так би не кликали. Речи, чого вам треба в такій пізній порі, чого мені челядь лякаєте?

Ерік витягнув шию, намагаючись розгледіти крізь прочинені ворота, що там робиться у дворищі, але Ратко собою наглухо затулив цей прохід.

– Шукаємо послухів Мстиславових – сліди до твого двору ведуть.

Каніцар переглянувся з Ратком, тоді відповів:

– Тута нема нікого чужого, шукайте собі в інакшому місці.

Ерік був не з тих, що лякаються і відступають відразу.

– Наші пси їх зачули.

– А хоч би й коні – що мені до того? Речу вам – нема тута нікого.

Це було сказано доволі грізно, але й тепер Ерік не злякався.

– Коли Ярослав довідається, що ховав єси ворогів його – вельми розгнівається. Бійся кари княжої.

Ці слова Ерік сказав ніби на прощання. Не чекаючи відповіді старого боярина, він повернувся й пішов від брами. Варяги гуртом повернули коней і подалися геть. Каніцар і собі пішов назад на дворище. Ратко запер браму, надійно поставив засов і пішов спати до жолоба.

Каша заварилися, і тепер її треба буде з’їсти – нема назад дороги. Він повертався до своїх гостей, що чекали у світлиці, та перед порогом затримався, прислухався. Мстиславові радилися:

– Ну, хто ще сумніви має, що то насправді Кульгавий – окаянний братовбивця? Були б кляті варяги і нас побили, – чути було голос Середича.

– Маємо тільки слова Каніцарові, а боярин і брехати може, – заперечив Лука. – Коли Ярослав побив братів своїх, то нехай Каніцар розкаже докладно, як вони зробили ту чорну справу.

У відповідь усі схвально загули.

Каніцар задумався, тоді потиху вийшов, голосно кашлянув, і, совгаючи ногами, пішов знову до дверей. Ввійшов до світлиці – гості його сиділи мовчки.

– Прогнав єсмь варягів, та вони, як вовки, крутитися в околиці будуть. Треба перечекати. Як настане добра пора – Воротичі вас проведуть, перейдете Дніпро і просто до Чернігова біжіть, до князя свого. Розкажіть йому все, що тута бачили і чули. Мене до того часу може вже на світі не бути. Мстиславові кажіть, аби з братом не ратився…

Його уважно вислухали. Тоді запитав Середич:

– Зажди, боярине, недавно рік єси, що то Ярослав братів побив, що і по наші голови убійників послав, а тепер що?

Каніцар чекав цього запитання.

– Винні варяги і новгородці. Вони й намовили Ярослава побити братів своїх та на столі київському сісти.

Запитав Лука:

– Кому саме Ярослав наказав меча на братів своїх підійняти? Назви їхні імена.

Каніцар на мить затнувся. Тоді сказав одним духом:

– Торн і Ерік. Їм Кульгавий велів, а вже вони робили решту. На їхніх руках кров Борисова.

Чогось подібного вони і чекали, однак від тих слів усе одно побігли мурашки поза шкірою.

– Вони ж зараз у дружині Ярославовій! Убійники князя Бориса собі вільно по Києву ходять! – гукнув молодий Турик і аж підвівся з лави.

– Ти ж розумієш, велій боярине, що слова свої довести мусиш, – сказав Лука.

– Як же їх доведу? Коли хочете, то спитайте в самого Торна, – насмішкувато рік Каніцар.

Сли загули, засперечалися.

– А ти сам, боярине, хіба питав у Торна? – огризнувся Сокол.

Каніцар не відповів, а всіх заспокоїв Середич:

– Чекайте, досить сперечатися. Усі мовчіть, а боярин хай розказує.

Рада була слушна. Усі затихли, Каніцар перевів подих і заходився розповідати:

– Володимир був уже мертвий. Тіло його не охололо до кінця, як ми зібралися на раду. Бояри вже давно вирішили, що Борис надто легкодухий, аби великим князем бути. Його не було в Києві – пішов із дружиною в Поле. Якби він повернувся – так і сів би на стіл вітця свого, люд київський би його прийняв. Любили Бориса вельми за лагідну вдачу, тому ми не могли того допустити. Святополк, як син найстарший, мав князем київським стати. Ми випустили його з порубу і гукнули князем. Київ не спав тої ночі, усі на ногах були, ні один дружинник вдома не сидів. Ковалі, бондарі, гончарі й кожум’яки, – і то припхалися з Подолу на Гору.

Я також не спав. Ходив, говорив із людом, з дружиною. І тут до мене підійшли варяги. Торна я впізнав відразу – добре його знав. З ним був Ерік. Я запитав їх, що вони тут роблять, Торн відповів, що прочищають князю своєму дорогу до княжества великокиївського. Тоді я рік їм, що князем великим Святополк буде, та варяг тільки засміявся. Натомість мовив, що Ярослав не такий дундук, як Святополк: доки старший брат погребну юшку сьорбав, Кульгавий уже вийшов. І не сам, а з дружиною. Тільки він даремно крові розливати не хоче, а візьме владу голими руками, і ніхто йому в тому на заваді не стане. Ростов і Муром уже за ним пішли. Гліб, рідний брат Борисів, тікав звідти, то його вони вже догнали і вбили. Тепер черга Бориса. Веліли, щоб я дав їм супровід, щоби до Бориса хтось провів. Я відповів їм, що ніколи того не буде. Вони загарчали щось по-варязьки, пішли геть. Я швидко побіг до князя, усе розповів Святополку. Ми кинулися шукати їх із дружиною, тільки варягів уже й слід простиг. Вони знайшли горлорізів, готових за кілька кун і брата рідного вбити, побігли в Переяслав, де саме стояв Борис. Святополк зрозумів, як підло обманув його Кульгавий, як ножа у спину застромити хоче замість любові братньої. Мусив тікати до Польщі, до тестя свого. По дорозі й Святославові сказав на угри бігти, силу угорську підіймати. Бій мав бути важким і кривавим. Тільки не добіг Святослав – і його догнали варяги. Уже біля самих гір угорських. Бідолашний Позвізд, що сидів на Волині, і вірити не хотів, коли рекли бояри тікати йому. Не вірив, аж доки вбійники прокляті й до нього не завітали. Станіслав Смоленський ще раніше загинув – не хотів приставати до Кульгавого. Отак брати погинули. Далі ви вже знаєте.

Каніцар закінчив. Сли мовчали.

– Дивна твоя розповідь, велій боярине. Дивна і страшна, – сказав Середич.

– Справді дивна, – погодився Лука, вкладаючи в це слово інше значення.

– Що, не віриш?! – гаркнув до нього Каніцар.

– Може, і вірю. Тільки, чи то насправді варяги вбивали всіх братів, ти не бачив і твердо не знаєш.

– Знаю. Після того, як Святополка було скинуто, я лишився в Києві. Мене Ярослав не займав. Одного разу чув я розмову Торна й Еріка. Вони, бовдури, думали, що ніхто їхньої мови не розуміє. Нахвалялися, прокляті, як понищили братів Володимировичів. Розповідали іншим варягам, як князі руські перед їхнім мечем тікали, як ховалися, просилися. Як хотіли ще жити… Особливо Гліб. Малим ще був, як потяли його…

Голос старого дрижав. Очі його були ніби скляні в ту хвилю: от-от з’явиться стареча сльоза. Сли мовчали, були під враженням тої розповіді. Дійсно, страшною виявилася правда. Одних вона пригнітила, посіяла в серцях тугу, біль, інших, як-от молодого Турика, запалила. Він аж почервонів із ненависті…

– Ніколи ще земля руська такого не відала, аби чужинські вої меча здіймали на князя нашого! Кари їм!

Турика грубо перебили.

– Хтось іще з боярства може підтвердити твої слова? – запитав Сокол.

– Не знаю. Многі бояри, що були зі Святополком, погинули, інші мовчати будуть. Їм не треба з Кульгавим сваритися.

– А сам засвідчиш слова свої перед Мстиславом? – це вже запитав Середич.

Запала мовчанка. Мить подумавши, Каніцар мовив:

– Нічого-м не винен Мстиславові. Його то вже річ – вірити мені чи нє. Прийшли запитати – я вам відповів, а ще допоміг від Морани спастися. Вам треба більшого?

Очі старого загорілися, сли переглянулися між собою.

– Ранок за вечір мудріший, – промовив Середич. – Добрий мед у тебе, боярине, пив би й пив. Тільки вже й на спочинок нам пора. Ми приймаємо твою поміч, боярине, і йдемо до Мстислава. Не забуваймо, що той клятий послух, Вадим, крутиться коло нашого князя – аби горя не наробив.

Каніцар підвівся.

– Тоді вам нема чого сидіти – вернуться Воротичі, і відразу вирушайте. Тільки Ерік не такий дурний – певно, висадив десь на сосну свого гридня і велів за дворищем дивитися. Їх треба буде перехитрити. Підете до лісу разом, там вас буде чекати Ратко зі своїми братами. Побачите три дороги: одна через яр веде, друга – через діброву, а третя, ваша, понад струмком лісовим стелиться…

Бурий удруге

Каніцар наказав постелити слам у великій світлиці.

На грубому столі горіли свічки і відганяли темряву, що намагалася прокрастися з двору крізь маленькі віконця. Челядь настелила свіжого сіна на долівку, повкривала ведмеднами. Тільки на тих лежанках не було кому спати, бо сли вирішили вкластися надворі – у теремі занадто душно.

Усередині залишився один Бурий. Спочатку він, як і всі, вирішив спати надворі. Вой розгледівся по дворищу і тут же облюбував собі місце в жолобі біля конов’язі, пішов туди. Ніч була ясною: місяць висипав зі своєї торби всі зорі на небо, і вони тепер світили яскраво і дружно. Потомлені за день коні спали настоячи, притулившись один до одного. Бурий обійшов їх, поплескавши по крупу крайнього, і зблизився до жолоба, набитого пахучим сіном. Раптом вой зупинився – із жолоба чулося чиєсь сопіння й похропування. Бурий відразу здогадався, що хтось його випередив, зітхнув досадно і зібрався вже йти, як раптом із жолоба піднялася постать і обернулася до нього. Він враз похолов – Ратко.

– Можеш іти спати спокійно – пильнувати тебе буду. Навіть комар не посміє приблизитися до тебе, – сказав Бурому Воротич і знову опустився в жолоб та захропів.

Бурий обернувся і пішов геть, ніби побитий пес. Йому надворі більше спати не хотілося – він зайшов до терема та вклався на лежанці. Сон відразу кудись втік, а нав’язливі думки стали крутитися навколо голови. Тепер уже Воротичі йому спокою не дадуть, і ні Середич, ні Каніцар не зможуть його захистити. Як же позбутися Ратка? Якщо зараз щось не придумати, то завтра Воротичі знайдуть спосіб із ним поквитатися.

Так він пролежав до півночі, не склепивши повік. За своїми переживаннями Бурий і не почув, як здалека підходить гроза. Її спершу і справді не було чутно, потім вой подумав, що то гримають Каніцарові холопи, і не звернув на той гуркіт уваги. Зрозумів усе, коли до терема зайшов боярин Середич.

– Гроза суне. То й добре – нехай намочить трохи варягів, а ми собі в теплі та в сухості пересидимо.

Боярин був веселий, отже, напідпитку. Тільки від доброго меду його язик розплітався, а сувора натура випускала на волю усмішку. Каніцар не відпустив Середича разом зі всіма спочивати: обоє досі кружали старі меди та бесідували про боярські справи.

Далі, почувши грозу, до світлиці позбігалися Турик, Лука, а останніми – Волос і Сокол.

– Дощик уже дрипає, – повідомив усім Волос.

– Поки дрипає, та скоро як розійдеться… – мовив Сокол, сідаючи на лежанку та кладучи обережно біля себе свій лук та стріли, з якими, схоже, і справді ніколи не розлучався.

Дощ ніби почув ті слова – щосили вдарив у свій бубон, здійнявся вітер, а блискавка кинула сліпучим світлом в очі. Бурий виглянув надвір крізь віконце: він побачив, як лютує буря, як нагинаються дерева в Каніцаровому садку. Блискавка знову вдарила, і при її світлі Бурий побачив могутню Раткову постать. Воротич кинув оком у бік терема, у його, Бурого бік, і пішов досипати до стайні.

– Дідько, – вилаявся Бурий і знову влігся на лежанці.

– Тікати тобі треба, Буричу.

Він оглянувся – ці слова сказав Сокол, який усе ще не влігся.

– Куди ж утечеш від Божої волі? – спокійно відповів Бурий.

– Нам Воротичів не подужати, а Каніцар тебе зможе захистити тільки у своєму дворищі, – втрутився в розмову Лука.

– Бігти тобі треба, – знову повторив Сокол. – І я з тобою піду – не лишу тебе наодинці з Мораною. А то ми за князів своїх голови віддати готові, а друга нашого смерті під косу віддаємо. Тікаймо разом!

– Вже чи як? – запитав Бурий чи то зі страхом, чи з насмішкою.

– Куди ж зараз – бачиш, як Воротич пильнує. Та під ранок усе одно засне – тоді сон найсолодший, – раптом сказав Середич. – Ми з Каніцаром усе обмислили, недаремно стільки меду випили. Боярин дасть коней і виведе через задню хвіртку.

Це була гарна рада. Її тут же підтримав Лука:

– Треба буде, аби хтось попильнував за Каялою і Галкою. Тож розділимося: я, Середич і Турик побіжимо до князя, а Сокол, Бурий і Волос – підете до весі, перечекаєте небезпеку і приведете до нас Галку і Каялу. Ти, Волосе, говорив, що не хочеш до князя Мстислава повертатися – твоя воля. Та я хочу, аби-с знав, що був єси для мене добрим другом.

Таке одкровення Луки вразило Волоса.

– Спасибі. Усі дорогі мені, але тепер, коли знайшов дім свій, рід, коли жону собі завів, то і справді волію тута, у цій пущі, лишитися.

– Що ж Мстиславові переказати від тебе? – їдучо запитав Середич, і Волос відчув ту їдь.

– Нехай здоров буде. А ще перекажіть, аби він не забував науку вуя свого.

– Про воєводу мовиш? – допитувався Середич.

– Дідо його, Святослав, ніколи б меча на русина не підняв, – ухильно відповів Волос.

Середич посміхнувся криво, і Бурий відчув цю посмішку зневаги. Він також зауважив, що Волоса останніми часами ніби підмінили – наскільки раніше був вірним Мстиславові, настільки тепер не любив його.

Усі ті думки нараз роїлися у голові Бурого, і він їх став виганяти по черзі, залишивши одну: «Як врятуватися від Воротичів?»

– А ти, Луко, не хочеш із Бурим до своєї степовички? – спитав Середич, крива посмішка так і не сходила з його вуст.

– Рік уже, що до Мстислава піду.

– Будеш і далі Кульгавого вибілювати, захищати його?

– Усе зроблю, аби війна братня знову не розгорілася. Ти, боярине, говори, що сам захочеш, а я Каніцарові все одно не вірю.

– А якби сам Ерік тобі підтвердив, що то він Бориса забив, то би повірив?

Лука спідлоба подивився на Середича, тоді мовив:

– Воістину шляхи Господні є незвідані. Христос учив нас серцем любити і довіряти йому більше, ніж очам своїм.

Середич зареготав:

– Твоє, Луко, серце, як у теляти, – будеш об руку різника свого ластитися!

Сотник не відповів. На тому і скінчилася їхня бесіда, вої затихли, вслухаючись у музику дощу.

Бурий не спав – усе ще обдумував свою втечу. А Середич добре вигадав – недарма стільки років у боярстві прожив. Вой лежав, дивлячись на стелю, слухав шипіння свічки на столі та бурю, що відходила від Каніцарового дворища все далі.

– Правду єсмь рік, що Вадим є послухом, – раптом сказав Сокол серед тиші. – Таки продав нас печенігам, а потім ще варягам перепродав. Купець засраний.

– Цікаво, чи хоч тридцять срібних йому за нас дали, – озвався Лука.

– Дали. Трохи нижче пішла би стріла печеніжина – полетів би у вирій, – мовив Волос.

– Не полетів би, – заперечив Бурий. – Печеніги майже ніколи не хиблять: якби хотіли вбити, то вбили б.

Після тих слів знову запала мовчанка, яку порушив сам Бурий:

– І Воротичів він навів, паскудник.

Заперечив Лука:

– Якщо Воротичів і наслав хто, то не Вадим – у Києві він увесь час у теремі сидів, ми його пильнували.

– Самі собі винні – обачнішими треба бути, – втрутився Середич. – Київ і не такий великий город, люд знається, тож вас відразу за чужинців прийняли, особливо Сокола з його луком. Рік же я тобі – лиши лук, а ти не послухав. Зі своїм сагайдаком, певно, і срати ходиш.

Знову запала мовчанка – Сокол не відповів нічого. Нарешті сказав Лука:

– Ніяк зрозуміти не можу, хто ж тоді Ярославові про наше сольство розказав: і за письмо Судиславове, і за Дашка… Може, Вадим спільника поміж нас має?

– Далі своє правиш, Луко? – заперечив Середич. – А все ж мислю, що се ти послух.

– Мстислав даремно вийшов – поб’є його Ярослав, – на диво спокійно відповів Лука, ніби не чуючи закидів у свій бік.

– У чесній раті – ніколи, – озвався і Турик.

– А в нечесній? – запитав Сокол. – У нього ж послухів повно.

Мить помовчали, знову спитав Лука:

– А ти, Волосе, що скажеш?

– Мислю, що то Ярослав від початку все задумав, аби брата свого згубити. То Кульгавий велів Судиславові писати, то він послав сіверян. Ярослав хитрий – на рік, на два вперед бачить, тож і виманив Мстислава із Тмутаракані. Нашому ж князю жадоба очі закрила.

Розсудив усіх Середич:

– Доста нам сперечатися. Дасть Бог до князя добратися, а там побачимо.

Бурий заснув далеко за північ, але його тут же розбудили.

– Пора. – Над ним стояв Середич. Незважаючи на випите вчора, нині боярин був свіжим і виспаним.

Волос і Сокол уже одягалися.

Каніцарові холопи вивели їх через маленьку хвіртку із дворища, там уже чекали осідлані і запряжені коні. Вої мовчки вискочили в сідла й поїхали в бік лісу.

Чим далі від’їздили від Каніцарового села, тим спокійніше ставало на серці у Бурого. Виходить, Ратко і справді дурний, раз Каніцар і Середич так легко обкрутили його навколо пальця.

Праліс ставав усе густішим. Дерева грубшали, забираючи своїми стовбурами і кронами простір, немовби бажали перетворитися в суцільну стіну і повністю перегородити собою шлях подорожнім. Туман був сивим і густим, як дідова борода, так що за крок вже нічого не було видно. Лісові птахи ще не прокинулися, не почали свого співу, а лісове гаддя, що вночі повилазило зі своїх нір, квапливо тікало в різні боки, аби не потрапити коневі під копита.

Волос, що їхав попереду, пустив свого коня кроком – швидше їхати не було змоги.

– Далеко ще до весі, Волосе? – спитав Бурий.

Сотник поглянув на товариша, зрозумів його тривогу.

– Скоріше не поїдемо – туман. Та й коні бояться.

Десь збоку заревів тур, коні і справді почали нервово гризти вудила і задирати голови.

– Не заблудимо? – це вже спитав Сокол.

– Виріс єсмь у тій пущі, – відповів Волос.

Поволі туман почав відступати, і подорожні пришвидшили ходу. Скоро мряка і зовсім розсіялася, даючи місце світлу. Праліс тут же ожив, ніби народилися його мешканці, і пуща наповнилися звуками.

Тепер подорожні гнали коней швидко, а ті й раді: страх, який навіяла мряка, перейшов, і ноги самі поривалися учвал. Лисиці і кабани тільки інколи перебігали дорогу і тут же ховалися по чагарях, і лише одна горда лань наважилася вискочити із хащів та кинулась бігти наввипередки з кіньми. Від того вороні запрацювали копитами ще швидше, лісова красуня збочила зі стежини, знову шаснувши в кущі.

Бурий радів, що нарешті вже закінчується їхня пригода. Йому чимшвидше хотілося забрати свою Галку й опинитися у Тмутаракані, вдома. Якось не думалося про те, що попереду війна – жорстока і кривава. Мстислав тепер не захоче миритися зі своїм старшим братом, буде рать, і то не одна. Тільки якщо він, Бурий, витримав оту пригоду, якщо вижив, вирвався із рук кістлявої смерті, то і на тій війні дасть собі ради, не пропаде. А вже коли все скінчиться, то Бурий собі жону знайде. Так, женитися треба обов’язково. А ще Галку віддати за доброго мужа. Он хоч би й за Сокола. Він з усіх у сольстві виявився найліпшим товаришем, справді вірним другом. Аби тільки Галка його захотіла.

Від тих думок на душі ставало тепліше.

Вони з’їхали вниз по крутому схилі яру і рушили далі поміж двома високими, крутими берегами. Тут вже не було як розганяти коней – під ногами стирчало багато коріння, за яке можна перечепитися. Стрімка дощова вода, збігаючи швидко схилом яру, повимивала його, і тепер ці закручені коренища тяглися з-під землі, ніби руки живих мерців, що хочуть вхопити за ноги їхніх коней.

Раптом Волос, що їхав попереду, зупинився. Кінь його почав прясти вухами, насторожено роздував ніздрі.

– Що таке? – спитав Бурий, оглядаючись по сторонах та поволі виймаючи свою сокиру з-за пояса.

Раптом незрозуміло звідки на стежці з’явилися два вовки. Коні тут же дико заіржали й почали присідати на задні ноги, пориваючись стати дибки, а коли узда стримала їх, вони самовільно кинулися назад, обертаючись на ходу і норовлячи кинутися навтьоки. Бурий натягнув вуздечку, аж вудила до крові в’їлися вороному в морду, а тоді що було сили смикнув за лівий повід, розвертаючи коня на місці та знову стаючи до вовків передом. Це нехай вони його бояться, бо вони всього лиш сірі, а він – Бурий.

Вовки були вже не самі – поруч із ними стояв старець. Сіроманці тут же поховалися в нього за спиною, а коні заспокоїлися, ніби дід відігнав геть їхній страх. Бурий відразу впізнав його – це був волхв Доброгост.

– Діду?! Ото несподіванка – тебе тута зустріти! А ми якраз до весі нашої прямуємо, – якось розгублено мовив Волос.

– Добре, Волосе, же віднайшов єси дорогу до свого дому. Думалисьмо, що назавше тебе втратили, – відповів повагом дід. Старече, покрите зморшками лице не виказувало взагалі ніяких відчуттів.

– Відслужив своєму князю, то настав час і родові своєму послужити.

Старець підійшов, узяв Волосового коня за кантар.

– Не називай його своїм. Вони не наші: ні твої, ні мої, бо живуть тілько для себе і для зграї своїх вірних псів. Отець їхній відступився від віри дідівської, тож Перун карає його рід, забравши розум. Чорна пелена Морани уже заслонила очі всіх княжичів, тільки двоє лишилося живими, але і ті ненадовго. Мстислав поклонився жадобі, вона і згубить його. Ярослав же давно вже відступився від законів землі руської, і Макош зготувала йому вже місце поруч з отцем його.

Це було сказано тихо, але страшно. Бурому аж мурахи побігли поза шкірою, а кінь, почувши страх господаря, і собі почав прясти вухами.

– Говориш так, поважний старче, ніби сам єси спровадив княжичів на той світ, – як завше, не стримав свого язика Сокол.

Доброгост поглянув на нього.

– На тому роді прокляття Перунове, тому згине він, не лишивши по собі сліду.

Волос спішився, став навпроти волхва.

– Мстислав передумав, не став брати Києва, відступив до Чернігова. Думаю, він миритися захоче з братом.

Волхв уперто похитав головою.

– Не буде миру. Сіверь не хоче воювати, а новгородці хочуть. Варяги, ніби тічня собак, уже біжать по сліду слів Мстиславових, аби побити їх, а голови передати князеві тмутараканському. Буде війна, Волосе, буде.

Почувши останні слова, Бурий і Сокол спішилися, приступили до діда.

– Що ти мовиш, старче?

– Речу, що Каніцар не зміг обдурити варяжина. Вони вже доганяють слів Мстиславових, женучи коней своїх понад лісовим потоком. Добре, що ти, Волосе, сину мій, облишив їх і додому прийшов.

Бурий став поміж старим і Волосом.

– Звідки знаєш, діду?

Старий поглянув на нього суворо.

– Пуща має свій голос, тільки слухати треба вміти.

Сокол кинувся до Волоса.

– Треба їх попередити!

– Уже-м попередив, – замість Волоса відповів старий. – Послав єсмь Мечобора і Житника. Воротичі піднялися, так що замість мисливців варяги самі стануть здобиччю.

Волос вискочив у сідло.

– Я піду до них.

– Ми з тобою, – підтримав Сокол, і собі вилазячи на коня.

Бурий також рушив до вороного, але волхв стримав його, взявши за руку.

– Тобі вже нема чого там робити. Хіба що хочеш знову побачити Ратка Воротича.

Бурий зблід.

– Я сам піду, – наказав Волос. – А ви до весі добирайтеся.

– Та як же? – спробував заперечити Сокол, але Волос тільки рукою махнув і погнав коня назад.

– Як же нам ту весь шукати? – спитав Сокол невідомо кого, і вони з Бурим обернулися до волхва. Того не було – раптом кудись пропав.

– Дивина, – сказав про себе Бурий і перехрестився на всякий випадок.

– Їдьмо яром, а там видно буде, – вирішив Сокол і рушив першим, оминаючи конем коріння-руки.

Сонце вже закотилося за обід, а вони все ще їхали пущею.

– Заблудилисьмо, – втомлено мовив Бурий.

– Не бійся, я бував ще не в таких глухих пущах, не з таких лісів виходив, – відповів Сокол.

– Треба було з Волосом їхати… – продовжував Бурий.

– Чув же, що сказав старий? Нема нам чого там робити, Воротичі самі всю роботу зроблять. А я б уже і своїм зубам роботу дав. Ану поглянь там, у саквах, може, щось із запасів зосталося?

– Зосталося. Та тілько їсти будемо, як на ніч станемо, а тепер треба далі рухатися.

– Що, вовків страхаєшся?

– А то, тільки двоногих.

– Не бійся, Бурий, Воротичі нас уже не дістануть, занадто далеко ми зайшли, та й у них роботи зараз вельми много – не до нас.

Бурий сторожко оглянувся по сторонах.

– Та знаю. Тільки мені чогось постійно здається, що Раткові очі пильнують за мною.

Лише Бурий встиг сказати ці слова, як раптом із ліщини вискочила якась постать, могутня рука схопила Бурого за одяг і стягла враз із коня. Іще падаючи на землю, Бурий встиг кинути погляд і впізнати того, хто напав, – Ратко Воротич. У ту ж мить з іншого боку вискочив Будимир і ударом довбні вибив із сідла Сокола.

Бурому від падіння забило памороки, і коли він прочуняв, то Воротичі вже встигли зловити їхніх коней, прив’язати до дерева та обеззброїти Сокола, що так і не приходив до тями.

– О, прочуняв. Щось ти там, у своїй Тмутаракані, став вельми ніжним, Буричу. Я погладив тебе легенько, а ти вже й тяму втратив, – криво посміхнувся Ратко.

– Аби тебе так ціле життя об землю било, Воротичу, як ти мене кинув, – прогарчав Бурий, тримаючись за голову.

– Життя моє довге буде, а твоє – не дуже. Даремно хотів утекти єси від мене. Та ще в моєму лісі. Від Морани, Буричу, не втечеш і виру їй не даш.

Бурий враз згадав про варягів.

– Чого-сте не пішли варягів бити?

– А там і без нас раду дадуть. Ми ж за тобою пішли: як вовк до рук сам прийшов, то випускати його вже негоже. Чи ти думав, що разом із Каніцаром обдурили Ратка Воротича? Дурні.

Бурий сплюнув на землю.

– Це ти дурний єси, Ратку. Зовсім уже ошалів і голову втратив через свою чорну ненависть. Там Воротичі твої гинуть від мечів варязьких, а ти по лісі ганяєшся за своїми примарами…

– І буду ганятися, – перебив його Ратко. – Бо ніхто, чуєш, ніхто не сміє вбивати безкарно Воротичів!

Обоє замовкли. Бурий поглянув у бік Сокола – той усе ще лежав без руху.

– За нього не бійся – відлежиться й очуняє. Ми його не рушимо, – сказав Ратко.

– Чого ж мене іще не вбив єси, на що чекаєш?

– У бою згинеш, як вой, – дам тобі таку ласку, – відповів Ратко і підвівся. – Досить язиками чесати – он лежить топір твій, а он щит. Бери і захищайся.

Вибору не було: Бурий підвівся і підібрав свою зброю. Ратко вже стояв готовий і тільки чекав на свого супротивника. Бурий узяв щит, покрутив у руці топором.

– Готовий єси з Мораною зустрітися?! – гукнув Ратко, грізно насуваючись.

– Готов єсмь, – якось приречено відповів Бурий.

У Ратка був топір, якого Бурому підняти було б важко. Зате Воротич раз у раз легко підіймав його над головою і щосили бив ним свого супротивника. Добре, якщо Бурому вдавалося відхилитися і страшна зброя пролітала біля голови. Гірше було, коли топорище врізалося в Бурого щит. Воя тоді аж відкидало, але він все ж стояв поки що на ногах. Його удари у відповідь були слабшими і тільки лишали подряпини на Ратковому щиті. Зате щит Бурого вже тріщав. Здавалося: ще один удар – і він розсиплеться, а вже тоді точно смерть.

Будимир зблизився до місця сутички, як тільки міг, близько і суворо спостерігав за нею, заклавши руки за спину. Бурий враз подумав, що навіть якщо станеться диво і він переможе Ратка, то Будимир все одно доб’є його, і та смерть буде жорстокою.

Тим часом Ратко насідав усе більше. Після чергового удару Бурий не втримався на ногах і впав.

– Вставай, Буричу, бийся.

У безнадії Бурий закричав, підхопився і щосили вдарив своїм топором. Ратко підставив щит, а натомість вдарив сам. Тоді ще раз і ще. Щит Бурого тріснув і почав розлітатися, а на додачу Ратко ще й вдарив ногою супротивника в живіт. Бурий знову впав.

– Вставай, собачий сину, не дай бити лежачого, – знову наказав Ратко, але Бурому більше нічого не хотілося, тільки скоріше покінчити зі всім тим.

Сили більше не було. Важко дихаючи, він спробував підводитися, але втомлені руки й ноги не хотіли слухати його.

– Гей, Соколе, бережи Галку, – прохрипів Бурий, оглядаючись на свого побратима, що продовжував лежати.

Від тих слів Сокол враз очуняв, підвівся, струсив головою і раптом побачив Бурого і Ратка.

– Ти що? – гаркнув вой, відразу ж хотів вихопити меча, але його на місці не було – хтось забрав усю зброю, навіть ніж.

Люто крикнувши, Сокол кинувся до Бурого. Будимир обернувся і став йому на дорозі. Він враз схопив Сокола за груди, струснув добряче, а тоді підняв над собою і щосили кинув у ліщину, аж загуло.

Ратко бачив це, і вони вдвох зареготали на півлісу. Брати тільки не зауважили одного: коли Будимир трусив Сокола, той непомітно витяг ножа у богатиря з-за пояса. Ратко уже хотів було повернутися до Бурого, як Сокол виліз із ліщини.

– Гей, бурмило, зарано тішишся! – гукнув Сокол і швидким рухом кинув ножа.

Будимир так і не зрозумів, що з ним робиться, – богатир перестав сміятися і взяв себе за горло. Кров так і цебеніла – ніж засів наглухо. Будимир великими очима дивився спершу на Сокола, потім повернувся до брата, погляди їх перетнулися. І тут Будимир впав, розкинувши руки.

Ратко зблід, а тоді заричав, розмахнувся. Бурий пірнув під цей удар, а тоді вдарив сам навідліг. Топорище глухо ввійшло Раткові поміж ребра, так що Воротич аж застогнав страшно. Він обернувся до Бурого, а той враз аж загарчав, відчувши тепер свою перевагу. Нова сила враз влилася у його м’язи і сухожилля. Бурий налетів і вдарив, Ратко прикрився щитом. Хотів відповісти на удар, але правиця вже не слухалася його, не могла вже підняти топора. Бурий побачив це і став насідати все сильніше, Ратко відбивався щитом і відходив. Він задкував усе далі і далі, доки не зачепився за труп брата і не впав навзнак. Бурий тут же був над ним, недовго думаючи, вдарив. Ратко відхилився, і топор розорав землю. Вдарив удруге – і знову Ратко уник смерті, вихопив лівицею свого ножа. І тут пішов третій удар. Ратко викинув вперед руку з ножем, розпанахавши Бурому бік, але в цю ж мить сокира опустилася на голову Воротича і розплющила її.

Бурий впав поруч із Ратком, тримаючись за поранений бік. Сокол став над побитими Воротичами.

– Глянь, які богатирі. Скільки ж то вони могли степовиків у землю положити, чи ромеїв, чи інших ворогів землі руської! А так пішли зі світу ні за псячу шкуру.

Сокол поглянув на Бурого, що намагався затулити рану.

– Поможи мені, брате.

Сокол підійшов до Бурого, розпоров ножем його сорочку і поглянув на дірку в боці.

– І страшніше бувало, – сказав, приклав до рани рядно і перев’язав поясом.

Тоді допоміг Бурому підвестися і повів до коней. Бурому стало легше – добре, що такий друг є поруч, тепер не пропадуть.

Середич удруге

Боярин Середич умів домагатися того, чого хотів. Завжди вмів, але тільки не в цій подорожі. Чомусь усе тепер вивалюється йому з рук, не слухається. Молоді вої почали підносити голови, особливо Лука, і не бажали коритися. Навіть Турик – і той роги показував. Та нічого, тепер усе буде по-іншому.

Троє Воротичів примчали до Каніцарового дворища під обід і сказали, що варяги поїхали геть і в навколишніх лісах їх не видно.

– Час, – мовив Середич, і вони виїхали з дворища, погнавши коней на схід.

На дорогу Каніцар дав припасів, попрощався тепло.

– Речіть князеві своєму, аби стримав свій гнів. Нам не треба нової війни братньої, – уже вкотре нагадав Каніцар, і Середич погодився.

Їх виїхало шестеро: попереду мчали троє Воротичів, а позаду – Середич, Турик і Лука. За кілька гонів дороги доїхали до лісу, там зустріли ще Воротичів: їх було рівно дванадцять – усе, як і загадав Каніцар. Вони розділилися по шестеро і погнали коней різними дорогами: одні пішли наліво, через яр, інші – прямо, дібровою, Середича ж із товаришами повели праворуч, понад повноводим лісовим потоком.

Турик тримався поруч із ним, а Лука – позаду. Коні мчали швидко – Воротичі добре знали тут усі стежки. Тільки дав би Бог щасливо до Чернігова добратися, до князя.

Середич уже думками був там. Що ж він казатиме князеві? Так, Мстиславові буде що розказати, бо довідалися вони таки чимало, недаремно своїми головами важили. Князь задоволеним має бути. У чому переконати Мстислава, хто насправді винен у смерті братів-князів? Варяги чи таки сам Ярослав? Каніцар каже, що Ярославової вини нема великої, що на варягах кров. Бояри київські не хочуть війни, не хочуть, аби знов запалали їхні весі, а ворожі коні витоптали хліб. Каніцар каже, що варягів покарати треба, а брати мають помиритися. Середич і сам того хоче, бо війна йому ні до чого. Хоча серцем він відчуває, що без руки Кульгавого тут не обійшлося, що варяги самі не могли… На Ярославових руках кров братня. Але він, Середич, того Мстиславові ректи не буде… Коли Середич розкаже князеві про всі свої пригоди і біди, то князь повірить йому.

А ще Середич вкаже князеві на послухів, що сидять коло нього. У першу чергу – Вадим. Є і другий, але боярин про це поки мовчить. Каніцар казав, що смерди з весі бачили, як минулої ночі перед самою бурею до дворища тінь кралася, схожа на варяга. Це неспроста.

Як би Середич не проклинав тої подорожі, але вона дала йому таки багато: забрала Мирослава і Вуя, і Мстислав хоч-не-хоч мусить поставити Середича ближче до себе. Турик може стати замість Волоса. Треба тільки вирішити, чи ліпше у Тмутаракань вернутися, чи таки в Чернігові сісти. Середич волів би до Тмутаракані, ближче до моря…

Вони від’їхали всього кілька десятків гонів, коли Воротичі раптом зупинилися. Середич і собі стримав коня. Старий Воротич спішився, припав до землі й почав слухати. Полежавши якусь хвилю, старий підвівся.

– За нами пішли.

– Варяги? – запитав Лука. – Як же вони дізналися?

Йому ніхто не відповів. Середич повернувся до Турика.

– Треба поспішитися. Будь готовий.

Вони вискочили на коней і погнали далі, на той раз ще швидше. Лісовий потік змією тягнувся поруч: вони із стежиною, що вела втікачів, неначе і справді дві гадюки, то розходилися, то сходилися знов, аж коні втікачів били своїми копитами по воді.

Уже почало вечоріти, коли стежка і потік враз надумали перетнутися. Подорожні зупинилися.

– От і переправа, – сказав старий Воротич.

– Де нам ставати? – запитав Середич.

Лука і Турик нічого не розуміли і тільки дивилися на свого боярина великими очима.

– На тому боці сховайтеся в комишах.

– Вони знайдуть нас. – Лука взагалі нічого не розумів.

– Робіть, як я кажу, – наказав Луці й Турику Середич і першим повів коня до переправи.

Вони втрьох перебрели через потік, заховали там, у чагарях, своїх коней, а самі принишкли в очереті.

Середич давно підозрював, що поміж ними є Ярославів послух, і тепер, коли варяги непомильно пішли по їхньому сліду, переконався в тому остаточно. Добре, що вони з Каніцаром передбачили це і вчасно підняли Воротичів. Нехай тепер варяги начуваються: на кого меч підійняли – від того і згинуть.

Із протилежного берега було добре видно засідку: Воротичі поховалися на пагорбах по обидва боки стежки, на берегах потоку.

– Тут пастка. Ви навмисно хочете виманити сюди варягів, аби перебити їх, – тільки тепер зрозумів Лука.

– А тобі що, сотнику, шкода рудобородих?

– Що скаже Ярослав, що ми його воїв побили?

– Та хай його хоч срачка чіпить, що мені до твого Ярослава? Варяги йдуть, аби побити нас, як князів наших побили. Тільки цього разу самі знайдуть свою погибель.

Лука промовчав, не маючи більше чого сказати.

Чекати довелося досить довго, аж почало вже темніти. У Середича навіть думка закралася, що послух знову якимось дивом попередив варягів, і ті відступилися. Невже справді так? А може, це ніякий не послух, а біси допомагають Ерікові і його горлорізам?

Середич тільки це встиг подумати, як кінський тупіт почувся дуже чітко. На стежці з’явилися варяги, їдучи верхи по двоє у бік переправи. Першим був Ерік. Він зупинив коня перед самою водою, поглянув на сліди, розгледівся навколо. Нічого не запідозривши, торкнув коня острогами і поїхав далі. Решта – за ним.

Несподіванка їх чекала, коли перші два варяги переїхали потік убрід і вже збиралися виїхати на другий берег. Стара липа, голосно застогнавши, впала з шумом перед самими кіньми, мало не придушивши Еріка. Слідом за нею полетіли стріли Воротичів. Вони зліталися зусібіч, боляче кусаючи варягів, і тут же кілька з них упали просто у воду.

– Назад, – загарчав Ерік, зрозумівши, що то пастка.

Тут же дві стріли полетіли в його бік, та він встиг закритися своїм щитом.

– Еріка живим беріть, – впівголоса пробурчав Середич, та Воротичі навряд чи його почули. Вони били непомильно.

Варяги спробували відступити, але й на стежку вже почали летіти дерева, завалюючи відступ, а ще кілька лип гепнулося просто в потік, аби варяги не могли прорватися вниз за течією або проти неї. Що-що, а дерева валити Воротичі добре вміли, так що закрили варягів наглухо. Тепер вони вискакували зі своїх схованок і били з луків варягів зблизька, а ті кидалися в різні боки, не можучи прорватися. Ерік щось кричав, намагаючись згуртувати вікінгів до оборони, але тут стріла попала його коневі в шию. Гнідий заревів дико, піднявся дибки, а тоді впав у воду разом із вершником. Кілька варягів спішилися і спробували прорватися із вбивчого потоку, що почервонів уже від людської крові, у пущу і там сховатися. Їх тут же зустрічали рогатинами й топорами, били без жалю і милосердя.

Ерік нарешті вибрався з-під свого коня й оцінив ситуацію: із трьох десятків його людей билося тільки семеро, і то їх оточили зі всіх боків та добивали, як звірів на полюванні. Інші вже «пили воду» з потоку пробитими грудьми або розчерепленою головою. Варяг стиснув свій меч й озирнувся, шукаючи дорогу до можливого відступу. Середич бачив це, вихопив меч і кинувся на нього. Однак боярин трохи запізнився – Лука тут був першим.

– Не забий – живим бери! – крикнув йому боярин, та сотник ніби не чув.

Лука з Еріком зійшлися в шаленому танці мечів. Середич очима пошукав Турика.

– Живим берімо варяжина!

Вони підступилися зі всіх боків, намагаючись оточити. Тим часом Лука рубав варяга що було сили, а той знаменито відбивався – добрий рубака.

– Відступися, Луко! – наказав Середич, але молодий сотник ніби не чув, продовжуючи насідати на варяга.

Тут у бій ввійшов Турик, а за ним і Середич, тиснучи Еріка відразу зі всіх боків. Вони так і борсалися просто в потоці. Вода, що діставала вище колін, сковувала рухи, але бійці не зважали на це.

– Живим його, собаку! – не втомлюючись, кричав Середич, але зробити це було не так легко.

Варяг відбивався люто, викрикуючи щось по-варязьки. Раптом він вдарив Луку ногою, валячи його з ніг, тоді щосили протаранив щитом Середича – той також не втримався, впав. Переможно рикнувши, Ерік пішов на Турика. Їх мечі зійшлися раз, вдруге, втретє… Перед варягом стояв хоч і зовсім молодий вой, але рубака вправний. Ерік став нервувати, спробував бити сильніше, але та гарячка йому тільки зашкодила: Турик спокійно, ніби на своєму тренуванні, відбив цей удар, потім закрутив меч супротивника своїм і вибив із рук. Ерік і оком не змигнув, як лишився безоружним.

Це був кінець, але й тепер Ерік не поспішав здаватися. Він зробив рух ніби до свого меча, а сам блискавично вийняв ніж і спритно скочив до Турика. Молодий вой встиг закритися щитом, тож варяг полоснув по незахищеній нозі. Турик скрикнув і впав у воду. У ту ж мить Середич із розгону протаранив своїм щитом Еріка, обидва впали, знову підвелися.

– Кидай ножа! – наказав Середич варягові.

Ерік важко дихав, витер долонею воду з лиця.

– Не буде того, аби вікінг здавався руським свиням.

Нараз він розмахнувся і вдарив ножем сам себе у живіт. Враз зігнувся, захарчав і впав у воду. Середич тут же кинувся до нього, почав витягати на берег, а там вже положив його на спину.

– Не засинай, варяжине, чуєш, речу тобі. Кажи, хто поміж нас послух! – напосівся Середич.

– Вікінг свого не видасть, – відвернувся Ерік, маючи намір сконати просто зараз. Нараз він поглянув на Середича. – Мій меч…

Боярин оглянувся, кинувся назад до потоку. Там, у збуреній воді, він швидко відшукав меч варяга і приніс.

– Ось він. Я знаю, варяжине, вікінг не потрапить до Валгалли без свого меча. Ось, бери. Тільки скажи, полегши душу перед смертю: ти князя Бориса забив?

– Усіх ми побили…

Ерік потяг руку до меча, але тут йому бухнула чорна кров з рота, і рука його поволі опустилася, погляд став скляним.

Середич із досадою кинув мечем до землі. Тоді оглянувся – це чули Лука, Турик та декілька Воротичів. Середич знову підняв варязький меч і одним махом відтяв Ерікову голову, тоді взяв її за волосся й поніс.

– Відвезу ту голову Мстиславові, бо то є голова вбійника братів його. Усі-сте чули, як він зізнався. І ти чув, Луко? Аби-с не рік потім.

Лука не дивився в очі боярину.

– Не знати, хто велів йому, – відповів сотник.

Боярин спинився, оглянувся.

– Кульгавий велів, хто б ще міг? Їм одне наказував, а тобі – друге. За скільки ти йому продався, сотнику?

Лука щойно заховав свій меч у піхви і враз пожалів, що зробив це.

– Про що мовиш, боярине?

– Речу, що ти був послухом разом із Вадимом. Із самого початку я думав на тебе, а тепер-то й зловив на гарячому. Чого стоїте – хапайте послуха!

Воротичі тут же виконали наказ боярина. Лука спробував узятися за меч, але його взяли під руки, скрутили.

– Ти здурів, Середичу…

– Нє, то ти, певно, божевільний є! Іще там, у Києві, ти розказав усе Кульгавому, із варягами змовився. І тепер ти їх, окаянний, пустив по нашому сліду. Смерди Каніцарові виділи, як Ерік крався до дворища, а там ти йому вже все оповів, тож вони добре знали, по якій дорозі ми підемо. Не знали тільки собаки, що ми з Каніцаром надумали пастку їм учинити, аби перебити псів до лаби.

Лука крутив головою.

– Чого я? Хто-небудь міг Ерікові сказати…

– Нє, сотнику, то таки ти був. От і зараз ти напав на Еріка, аби його забити. Не хотів єси, аби він нам усю правду розказав.

– Отямся, боярине, ти сам не розумієш, що речеш! Я ж виріс у Тмутаракані, мій рід там кожен знає, ми завше князеві служили вірно…

– Так, служили. Твій отець до Києва їздив того літа, коли ми з касогами ратилися. Там його лукавий Ярослав і переманив на свій бік. Ти ж, як і отець твій, зрадник.

– Це брехня, князь тобі ніколи не повірить! – крикнув Лука.

– А то вже його справа, – відмахнувся Середич. – Посидиш поки що в Каніцара під замком, а потім тебе князь до себе забере. Йому і пояснювати будеш. Заберіть його та відведіть до дворища, – наказав боярин.

Воротичам не дуже сподобалося, що ними отак командують, але вони, хоч і неохоче, скорилися, зв’язали Луці руки і повели до коней.

Середич поглянув на Турика, чи не хоче той щось заперечити, але небіж мовчав.

– От і добре, – сказав сам до себе боярин і поніс голову до свого коня. Там він витрусив із мішка припаси, а голову вкинув у мішок.

За той час Воротичі повитягали варягів із води і поскладали на березі. Коней, зброю і коштовності уже поділили між собою, тепер радилися, що їм робити з трупами побитих вікінгів. Поміж Воротичами боярин впізнав двох мужів із Волосової весі – Житника і Мечобора, зате чогось не було видно Ратка і Будимира.

– Закопати треба, – радив старий Воротич, стоячи коло побитих.

– Пощо трудитися? – запитали молодші. – Зробимо вовкам і лисицям учту – дякувати будуть.

Старий стояв на своєму.

– Поїдять варягів – до нашої весі підуть. Як звір людського тіла спробує – вже його не стримаєш. Так що беріть заступи і копайте.

Середич затримуватися тута надовго не збирався – до князя треба поспішати. От тільки чи Турик зможе таку дорогу витримати? Адже рани непростої завдав йому варяжин.

Зі стежки почулося тупотіння коня – хтось швидко зближався. Воротичі насторожилися, але скоро знову відклали свої луки – упізнали Волоса. Середич такоже його впізнав.

– Що тут таке сталося? – Волос зупинився на березі потоку, не бажаючи заїздити в закривавлену воду.

– Зробили ми учту варягам. То вони так впилися вином нашим, що із землі встати не можуть. А ти чого не у своїй весі, чого свою жону теплу не обіймаєш, а примчав сюди? Може, знов до князя проситися будеш? – відповів Середич, як завше, ядуче.

Волос його майже не слухав, а обдивлявся все навколо. Справді, гарна учта вийшла.

– Даремно пішов від нас – був би й сам на бенкеті погуляв, – продовжував боярин.

– Не для мене такі учти. А де Лука?

– Чого за нього питаєш? Послух він. Пес. То він на нас варягів навів!

Волос поглянув на боярина зі здивуванням.

– Що-сте йому зробили?

Середич знову посміхнувся криво.

– Не страхайся, не били, хоч і треба було б поганцю боки полатати. Відвеземо на суд до князя, а сам Мстислав нехай собі думає, що з ним робити. А ти вертайся до своєї любки, до смердів своїх. Нема чого тобі більше робити поміж мужами княжими.

Середич відверто насміхався, але і цього разу Волос пустив його слова повз вуха.

– А де Ратко? Будимир? – нараз запитав.

Це саме запитання мучило і Середича, та відповіді на нього боярин так досі і не мав.

– Казали Ратко з Будимиром, що на лови ідуть, – втрутився в їхню розмову старий Воротич.

– Хіба ж може бути полювання ліпшим за те, що ми тута учинили? – запитав Середич.

– Я такоже про то Ратка питав, та він рік, що має ще одного звіра вполювати, котрого давно вистежує.

– Бурий! – в один голос скрикнули Турик, Середич і Волос.

За коротку хвилю вони вже мчали по лісовій стежці. Разом із ними поїхали Житник, Мечобор, а також кілька Воротичів. Навкруги вже геть стемніло, тож мужі позапалювали смолоскипи, аби освітити собі дорогу. Вогонь від тих смолоскипів кидав химерні тіні на дерева, надаючи їм потворного, страшного вигляду. А особливо жахливим виглядало коріння в яру, що стирчало з-під землі. Воно і вдень наводило жах на подорожнього, а вночі скидалося на руки побитих нині варягів, що виривалися з-під землі, аби покарати своїх убивць. А тут ще сова загукала дико – не інакше, як неприкаяна душа варяжина Еріка… Від тих думок мороз пішов поза шкірою в Середича. Хоча боярин був і не з лякливого десятка, але тут міг хто хоч перестрашитися.

Нарешті вони виїхали зі страшного яру і, проїхавши іще декілька гонів, прибули на лісову галявину. Вої, що їхали першими, відразу побачили два трупи і тут же помчали до них. Решта підтягнулася, і скоро галявина вкрилася вогнями смолоскипів. Вої оточили побитих. Уже з першого погляду Середич зрозумів, що це не Сокол із Бурим, а брати Воротичі – цих велетнів важко було з кимось сплутати. Вої мовчали. Старий Воротич спішився, підійшов до Ратка і Будимира, інші також встали перед мертвими богатирями навколішки.

– Що ж це ви тут розляглися, вставайте!

Спробував підняти їх старий Воротич, але дарма – брати з місця не зрушили. Будимир дивився в небо порожніми очними ямами, бо лісові звірі вже встигли поласувати його очима. Ратко обличчя взагалі не мав – сокира Бурого геть його розплющила.

– Що ж ви таке зробили нам? Пішли на лови, а вас самих побили, ніби турів могутніх?! Хто, хто зробив таке з вами?! – заголосив раптом Воротич, тоді підвівся і поглянув на Середича.

– Це твої, боярине, люди таке зробили, тобі і отвіт держати!

– Вони захищалися.

– Тож і ти захищайся, боярине!

При цих словах старий Воротич вихопив сокиру, інші тут же за ним. Середич зблід.

– Одумайся, Воротичу. Не я посилав Ратка і Будимира на смерть – самі пішли. Мені ж мстити не маєш за що – Бурий мені не родак, і Сокол також…

На це Воротичі не мали що заперечити.

– Ніколи не повірю, що двоє мужів можуть подолати Ратка і Будимира в чесному бою. Нє, то мусив бути нечесний бій.

– Бій був чесний, – зараз пролунав голос десь збоку. Вої оглянулися і побачили, як до них біжать два вовки, а за ними йде старець Доброгост. – Того разу сприт переміг силу.

– Лжеш, старче! – не вірив обезумілий від горя Воротич.

– Подивися на рани – вони все розкажуть. Ззаду Ратка і Будимира ніхто не бив, – спокійно сказав волхв.

– Ми їх мусимо знайти, – раптом сказав уже інший Воротич. – Кров братів наших кличе нас до мсти.

– Знайдемо, – погодився старий Воротич. – Тільки якщо Доброгост не ховає вбійників. Вони ж, Доброгосте, ішли до твоєї весі. Чи не заховав ти їх там, волхве?!

– Ніколи б я не зробив такого.

– Не вірю тобі, старче. Якщо збрехав мені єси – начувайся: і ти, і рід твій кровними ворогами моїми станете!

Волхв підійшов до Воротича.

– Речу тобі: вбійникам Ратка і Будимира помагати не буду. А щоби-с повірив мені, Овсію, бери моїх сіроманців. Від їхнього нюху ніщо в пущі не сховається – вмить знайдете ворогів своїх і поквитаєтеся з ними, як каже древній звичай землі руської.

Старий Воротич обернувся до своїх.

– Скачіть по підмогу. Підіймайте всіх мужів, аби на завтра вбійників мені полапали. А ще треба Ратка і Будимира додому завезти. Їдьте ж, не гайтеся, а я поки тут попильную, аби звірі їх більше не шматували…

Воротичі були вже на конях. Вони розвернулися й погнали геть, Доброгостові сіроманці помчали за ними. Старий Овсій сів біля Ратка. Волхв Доброгост обернувся, аби піти, як Волос став коло нього.

– Пощо помагаєш Воротичам супроти братів моїх?

Волхв поглянув на нього суворо.

– Твої брати там, у весі. А Воротичі – сусіди наші.

Сказавши це, Доброгост пішов далі.

– Чого стоїш? І ти йди за ним, – сказав Середич колишньому сотнику, вливаючи в ті слова всю свою жовч. – Іди до своїх братів, а ті нехай гинуть.

Волос поглянув на нього і пішов. До боярина, сильно шкутильгаючи, підійшов Турик. Був блідий при світлі смолоскипа.

– Вую, не знаю, чи далі їхати зможу, – рана пече немилосердно, і світ крутиться.

Боярин поглянув на Волоса, що віддалявся.

– Стій, – нараз зупинив Середич і підійшов до нього. – Турика було поранено в бою. Він не доїде до Чернігова – диви, як шкутильгає. Візьми до себе у весь, вилікуй. Він за Галкою та Каялою пригляне. Ти ж не будеш сидіти склавши руки, правда?

Волос не відповів, а дивився боярину в очі.

– Ну, чого мовчиш, сотнику? Ти ж знаєш ті пущі, знайди Сокола і Бурого першим, поможи їм. – Середич це сказав тихо, аби не чув убитий горем Овсій, але з притиском. – Ну, не мовчи, Волосе, скажи щось. Вони ж загинуть, Воротичі розіпнуть їх, як запопадуть у свої руки.

Така мова Середича пом’якшила Волосів погляд.

– Зроблю, що зможу. Ти ж, боярине, скачи до князя…

Турик із Волосом поїхали. Лишилися тільки Середич та Овсій Воротич, що схилився над трупами своїх синів.

– Пощо велів синам убивати? Бурий також чийсь син, чи муж, чи брат. Тепер не маєш синів. Казав же Христос – не убий, а ти його не послухав.

– Закон старий руський мстити велить, – замогильним голосом відповів Воротич.

– Ну, то чти свої закони і синів хорони в землю.

Боярин Середич їхав нічним лісом, намагаючись розібрати дорогу. Присвічував собі смолоскипом та все поглядав на схід, чи не сходить вже сонце. Йому хотілося пошвидше вибратися з тої пущі, вона ніби душила його. Краєм ока боярин зауважив, як тінь шугонула у вранішньому мороку попри лощину і вискочила перед ним на стежку. Кінь під Середичем став як укопаний, почав бити копитами землю.

– Хто ти?! – гукнув незнайомцю Середич.

– Не страхайся, боярине, то я, Сокол.

Вой підійшов ближче до світла.

– А де Турик, Лука?

– Турика поранили в бою, а Лука… Послухом виявився твій Лука.

– Ти що, вбив його?

– Не будь дурнем, Соколе, сидить у Каніцара Лука, мед попиває. Слухай, що ректи тобі буду: до Волосової весі не потикайтеся. Воротичі вже вас шукають.

– І сам знаю. Бурого поранено, ходи, боярине, йому треба помогти…

– Дідько, – вилаявся Середич. – Як Воротичі мене з вами застукають, то голову відірвуть…

Лука вдруге

Каніцара у дворищі не було. Холопи говорили, що поїхав у справах до волхва Доброгоста. Лука здогадався, що то були за справи: з Каніцарової волі Воротичі побили Ерікових варягів, і тепер старий боярин добре мусив наглянути, аби не лишилося жодних слідів. Доброгост йому поможе. Поїхали варяги в пущу – там і пропали. Пуща їх забрала. Таке часом ставалося, Лука знав про це, знав і Каніцар, і Ярослав.

Воротичі привезли Луку до Каніцарового хутора, коли вже стемніло. Вони поставали біля конов’язу, прив’язали коней, поскладали рівненько рогатини, пороздягалися і пішли митися до криниці. Холопи нагодували коней і готували учту, аби нагодувати людей. Воротичі так до терема і не пішли – чекали господаря, хоча, схоже, Каніцар скоріше, ніж вранці, не з’явиться. До них підійшов тивун.

– Ходіть до терема – зробилисьмо вам печені, меду поставили. Каніцар велів, аби ви не сиділи голодними.

Воротичі переглянулися. Відповів парубок, схожий на Ратка:

– До терема не підемо, коли нема господаря. Сюди несіть.

Вони їли смачно і багато, густо заливаючи все вином. Луці розв’язали руки і також дали меду та м’яса. Після важкої роботи можна було випити і більше, тому Воротичі не жаліли собі. Молодші стали голосніше говорити, однак старші мужі затикали їм рота.

– Чого гукаєте на ціле дворище? Хіба холопи Каніцарові мають знати, де ми були і що робили?

Це була слушна рада, то далі їли і пили мовчки. Лука давно вже наситився і спостерігав тепер за Воротичами. Вони все їли і пили, так що челядь тільки встигала доносити. Якби Лука випив стільки меду, то говорити вже не зміг би, а ті сидять і п’ють собі далі. У кожному з них було щось від Ратка.

Повкладалися спати далеко за північ. Лука ліг разом зі всіма, руки йому більше ніхто не зв’язував.

Десь під ранок розбудив тупіт копит. Воротичі почали прокидатися, хтось із челяді відчинив ворота. На подвір’я заїхали троє Воротичів, що були з Овсієм. Вони під’їхали, на вид були грізними. За ними слідом забігло двоє вовків.

– Тишата? Що таке, де Ратко, де дід Овсій? – запитав хлопець, схожий на Ратка.

– Нема Ратка більше. Вони згинули разом із Будимиром. Бурий їх побив. Овсій повіз їх до нашого села, нам велів знайти вбійників і також до весі привезти.

Запала мовчанка. Воротичі стояли і мовчали, опустивши голови. Нарешті сказав Тишата:

– Дайте поїсти. До ранку ще є трохи часу – дамо коням відпочити, а з першими променями підемо на лови. Доброгост дав нам своїх вовків, тож із ними скоро знайдемо вбійників.

Воротичі тяжко посідали на свої місця, не сказавши і слова. Очі їхні палали. Не сів тільки хлопець, схожий на Ратка, певно, брат їхній наймолодший. Він підійшов до Луки.

– Де ховається Бурий? Куди вони йшли? – спитав він сотника, взяв його за барки і підвів. Лука спробував пручатися, але Воротич його тримав міцно.

– Куди йшли – там їх нема зараз, – відповів Лука.

Воротич відпустив його, натомість щосили вдарив у груди. Лука того не сподівався – упав навзнак. Підводячись, він почав намацувати меча, забувши, що Воротичі його забрали ще там, біля потоку.

Йому допомогли підвестися. Двоє тримали, а Ратків брат бив: раз по ребрах, тоді в зуби. Лука застогнав, виплюнув кров із розбитого рота.

– Клятий послух, – сказав Воротич. – Ти нам зараз розкажеш, де ховається Бурий, якою дорогою він пішов, а ще нам повідаєш, хто той другий, якого роду.

Лука поглянув йому в очі.

– Нічого я тобі не скажу. Ратко сам винен: не шукав би смерті – був би живим зараз. Пелена ненависті йому очі затулила. Казав Господь, що гнів не родить правди.

Його почали бити ще гірше. Кулаки у Воротича були тверді. Від тих побоїв Лука зовсім обім’як, навіть на ногах тяжко триматися було.

– То що, далі мені будеш про Христа говорити?! – крикнув Луці Воротич просто в очі.

– Хвалитиму Господа свого, доки живу, – тихо відповів Лука, а тоді додав уже голосніше: – Тож слухайте, що в Письмі Святому написано: «Не обманюйтесь, брати мої любі! Усяке добре давання та дар досконалий походить згори від Отця світил, що в нього нема переміни чи тіні відміни. Захотівши, він нас породив словом правди, щоб ми стали якимсь первопочином творів Його. Отож, мої брати любі, нехай буде кожна людина швидка послухати, забарна говорити, повільна на гнів. Бо гнів людський не чинить правди Божої».

Ці слова Лука сказав голосно, аби почули всі. Молодий Воротич уже підняв кулак, аби знову вдарити, але чомусь стримався, не посмів. Він оглянувся на своїх старших родаків.

– Облиш його, – наказав Тишата.

Воротичі, як і домовилися, виїхали з дворища з першими променями сонця. Лука так і лишився сидіти просто на землі біля конов’язу. Тіло боліло від побоїв, та ще більше душа боліла. Даремно Середич із ним так повівся, ой даремно… Та ще й Воротичі злість свою вилили на ньому. Треба тікати і бігти до Мстислава, нема чого тут сидіти і дожидати своєї долі.

Тільки Лука це вирішив, як ворота дворища знову відчинилися і всередину в’їхав Каніцар, а з ним – Волос. Вони тут же побачили Луку і під’їхали до нього.

– Хто тебе так? – тут же запитав Каніцар, спішившись та нахилившись над сотником.

– Розбійницька стріла, – відповів Лука ухильно.

– Воротичі, – сам догадався Каніцар. – Зараз закличу челядницю, аби обмила тебе.

– Я сам.

За якийсь час вони вже сиділи в Каніцаровому теремі за столом. Челядь принесла ще м’яса і меду.

– Я Ратка і Будимира за Бурим не посилав. Бог мені свідок – помогти хотів, – почав боярин із каяття. – Якби знав, що так закінчиться – деінде сховав би-м Бурого. Ратко був добрим воєм, не раз на поміч приходив.

Мужі не відповіли нічого, натомість Волос запитав про інше:

– Луку в порубі триматимеш? Кайдани натягнеш?

Каніцар посміхнувся.

– Лука Романович – мій гість. Боярин ваш, Середич, попросив мене наглянути.

– Не єсмь послух, – грубо відрубав Лука.

– А то вже не моя справа. Почуй мене, Романовичу, ще-м вітця твого знав. Не одну ми раду боярську з ним відрадили і ратилися разом. У моєму дворищі і волос із твоєї голови не впаде. Але і відпустити тебе не можу. Тілько ти, Романовичу, не сумуй – Мстислав вас із Середичем розсудить.

Запала мовчанка. Її порушив Лука:

– Ярослав не вибачить смерті Еріка. Не боїшся, боярине, гніву його?

Каніцар знову посміхнувся.

– Якби так бояри боялися завше князів своїх, то земля руська давно б уже згинула і сліду від неї не лишилося б.

– Істинно, – погодився Лука. – Боярство не завше князеві своєму коритися хотіло. Он Аскольд-князь спробував переламати боярство через коліно, а що з того вийшло?

Каніцар пильно поглянув на Луку, аби зрозуміти, до чого він хилить цю розмову.

– Аскольд хотів віру Христову на Русі запровадити, тільки Русь тоді не дозріла, – відповів боярин. – Мій прадідо пам’ятав Аскольда – славний був вой, але гордий занадто. Гординя його згубила.

– Також бояри і Бориса на князювання не хотіли. Тільки якщо Аскольд був гордим, то Борис – малодухим. Вам, боярам, дуже тяжко догодити.

Каніцар підвівся, пройшовся по світлиці.

– Занадто ризиковано лишати владу в руках одного мужа, хоч і князя. Мусить бути узда, аби немудрого коня стримувати, бо інакше кінь той і сам в урвище впаде, і віз за собою потягне. Так і з князями нашими. Борис не годен був малим Муромом правити – прогнали його звідти, то що вже про цілу Русь говорити? Святополк же був найстаршим, був мудрим, хитрим, і сила за ним стояла. Тільки він замість на люд свій, на боярство опертися – з ляхами дружив. Вони ж за Русь не дбали – їм аби свої кишені набити. Тому і переміг його Ярослав.

– Хіба ж варяги ліпші за ляхів?

– Вони всі одним миром мазані.

Каніцар знову сів, налив меду спершу собі, потім – Луці і Волосу. Випили.

– Варяги б самі не могли побити княжичів. Хто вони? Прості найманці. Варягами хтось верховодив, – не вгавав Лука.

Каніцар знов посміхнувся.

– Чиї слуги, того й волю виконували. Дивись, як їм зараз добре ведеться коло Ярослава. Як мислите, за які заслуги він їх так ласками обсипає? Та коли б він не побив їх, то скільки б люду погинуло, бо кожен із братів рвався б до Києва зі своїм полком! Поміркуй про це, Луко Романовичу. Ти думай, а мені вже час, до Києва треба їхати, поглянути, що там робиться. Тивун запровадить тебе до медуші, посидиш собі там поки що. А ти, Волосе, іди в пущу. Як знайдеш Бурого із Соколом, то сховай або до мене припровадь. Доброгост недобре робить, що Воротичам помагає.

Лука дивився на Каніцара, тоді поглянув на Волоса.

– Не знати, що зі мною станеться, – припильнуй за Каялою.

– Знаю, зроблю.

Лука більше нічого не сказав товаришу, вони тільки потисли один одному руки і довго-довго дивилися в очі.

Каніцар таки замкнув його. Хоч не в порубі, а в медуші – та все одно замкнув. Усередині було тепло, сухо, навіть душно. Сонце та свіже повітря заходили сюди крізь невеличке віконце, що було прорубане у тесаних колодах під самою стелею. Усюди навколо наскладано хліба, шинки, тарані, стояли діжки із квасом та медом. Луці вже не хотілося ні меду, ні квасу, він залюбки попив би холодної води із криниці.

Сотникові було дуже цікаво дізнатися, що робиться зараз у дворищі, про що говорить челядь. Він наскладав барила одне на одне, виліз і почав заглядати у віконце. На дворищі руху не було, але злазити Лука не хотів, а, вмостившись там зручніше, продовжував спостерігати. Принаймні тут більше свіжого повітря і духота так не докучатиме.

Челядники Каніцарові були мовчазні, ходили по дворищу швидко, між собою ляси не точили – добре були виховані боярином. Воротичі ще не показувалися, та й взагалі не знати, чи скоро прийдуть сюди. Аби тільки Бурий із Соколом встигли відійти… А ще надія на Волоса…

Про свою долю Лука якось не переймався – буде, що буде. Він відмовлявся вірити в те, що Мстислав засудить його. Хоча хто знає, як воно там повернеться.

Раптом із задуми Луку вивела якась дивна постать, що скрадалася попід самим частоколом. Лука припав до віконця і став уважно роздивлятися, хто ж то крадеться. Раптом упізнав.

– Соколе, – покликав тихо.

Товариш почув, оглянувся.

– Я тута, у медуші. – Лука говорив упівголоса, ризикуючи, що його почує хтось із холопів.

Попід вікнами медуші росла велика кропива, Сокол підбіг до неї пригнувшись і заскочив усередину.

– Пече, ой пече клята кропива, – вилаявся пошепки.

– А ти скажи їй: «Кропивонько моя, не печи мене», – вона й перестане, – спробував пожартувати Лука.

– Та вже най пече ліпше, ніж маю з кропивою говорити. Ти ж, сотнику, чого там сидиш?

– Мені Каніцар довірив медушу свою доглядати.

– Так, певно, уже все вихлебтав і пильнувати нема що? Зараз відіпру двері, і гайда звідси на волю.

Лука мить подумав.

– А ти що, за мною прийшов?

– Нє, прийшов, як лис, у Каніцара кури красти. А що там ще в медуші? Чую, м’ясом копченим затягує.

– Та є шинка і хліб – усього доволі.

– Тоді набери, а то нам у лісі довго сидіти доведеться – Бурого поранено, і він іти не може.

Лука не став розпитувати: зіскочив зі свого сідала, знайшов порожній мішок, накидав туди м’яса і хліба й пішов до дверей. Сокол уже відпер їх, і Лука, виглянувши та добре розгледівшись по сторонах, виліз із погреба.

– А тепер кропивою он поза той хлів, там і частокіл перескочимо, – наказав Сокол, коли Лука приєднався до нього.

Оминаючи обережно Каніцарову весь, утікачі чимдуж кинулися до лісу. Була саме обідня пора, і смерди пішли до своїх мазанок полуднувати. На бігу, підтримуючи мішок із припасом, Лука оглядався, але так і не побачив ні смердів, ні погоні.

До перших дерев лісу добігли мовчки. Тут уже чекали два запряжені коні.

– А де Бурий? Гадав єсмь, що він тута чекатиме, – запитав Лука.

– Казав же тобі, сотнику, що Бурого поранено. Сховав єсмь його, що ні одна сука не знайде, сам же за тобою пішов.

– Доброгост дав Воротичам своїх вовків…

– Не внюхають, – твердо відповів Сокол. – Я їх по чужому сліду пустив. Не забувай, сотнику, що я мисливець із діда-прадіда і добре знаю, як задурити і пса, і вовка.

Вони вискочили на коней і погнали в ліс, подалі від дворища.

Лука із Соколом довго кружляли, заплутуючи сліди.

– Добре, тепер вони нас не знайдуть, – зупинився Сокол і спішився. – Треба дати відпочити коням і самим підкріпитися. Бери свій мішок, сотнику, та виймай, що там маєш.

Вони сіли просто на землю. Вогнища не розводили – могло привернути увагу. Після такої лісової прогулянки Каніцарів хліб та м’ясо здавалися особливо смачними.

– Каніцар казав, що міг би заховати вас із Бурим, – почав розмову Лука.

Сокол поглянув на нього.

– І ти, сотнику, віриш Каніцарові? Як на мене, то він брехун. Вони із Середичем змовилися проти тебе, а за нами Воротичів слідом пустили. А нашого боярина я колись як запопаду у свої руку, то в морду йому плюну. Зустрів єсмь його дорогою, просив, аби поміг мені з Бурим, та Середич розвернувся і поїхав. Казав, що до князя йому спішно. А ще рік, що біда буде, коли Воротичі його разом із нами застукають.

– Не може бути, – не повірив Лука.

– Бурого спитаєш. Волос такоже добрий: скільки ж то ми разом із ним хліб святий споживали, скільки ратилися разом, а тепер він супроти нас язичникам помагає.

– Волос не супроти – коли треба, за нас стане.

– Ага, стане. Скоріше свого волхва послухає. Жрець той навмисне Волоса відіслав, аби Воротичі нас убити могли.

При цьому Сокол розказав Луці про свою пригоду з Воротичами від початку і до кінця.

Луці вона спочатку здалася химерною, але раптом він щось зрозумів.

– Там, у Києві, також був той волхв, коли на вас напали Воротичі.

Сокол із Лукою переглянулися.

– Твоя правда, сотнику. Коли жрець лікував Вадима, Волос усе розказав йому. От як нас Воротичі знайшли! – вигукнув Сокол, забувши про обережність.

Тепер усе ставало з ніг на голову: кого-кого, а Волоса Лука б ніколи не запідозрив у зраді, у тому, що то він – послух!

Раптом Лука подивився на коней – з ними почало коїтися щось незрозуміле: вони заржали, закрутитися на місці та задирали голови, намагаючись зірватися з припони. Лука із Соколом і на ноги не встигли звестися, як із вечірньої мряки вискочили два сіроманці. Ніби дві сірі блискавиці, вони неслися просто на воїв.

Сокол побачив їх першим. Він підхопився, підстрибнув і схопився руками за гілляку. Підтягся – і він уже на дереві. Лука не встиг: одночасно два вовки з розгону скочили на нього, валячи з ніг. Лука підвівся, викрутившись зі смертельних обіймів. Вовки знову кинулися на нього. Вони гарчали люто, норовили вкусити та звалити з ніг. Лука відбивався, як міг, усе ще стоячи на ногах.

– Руку, сотнику! – кричав із дерева Сокол, але Лука почув його не відразу.

Не знати якими зусиллями він таки підскочив, витягуючи руки догори. Сокол підхопив його і став тягти на гілляку. Страх надав сили, тому за мить Лука був уже там.

Сіроманці казилися внизу, стрибаючи та гарчачи до людей. Коні, так і не змігши зірватися з узди, били тепер ногами землю, чекаючи нападу. Однак сірі на них не звертали жодної уваги, а все крутилися під деревом.

– Що будемо робити? – запитав Лука, коли трохи віддихався.

– Сидіти тут довго не зможемо – за вовками прийдуть Воротичі.

При тих словах Сокол зняв шнурок, якого носив із собою, почав розмотувати.

– Що ти робиш?

– Мені, сотнику, не вперше отак сіроманці свої зуби показують. Нічого, зараз я їм покажу. Візьми мого меча, зігнися і починай їх ним дражнити. Коли я їх підвішаю, скачи на землю і рубай щосили!

Лука не став розпитувати – довірився мисливцю. Він узяв меча, присів надійно на гілляці, зігнувся і почав штрикати мечем у сірих. Ті враз вишкірили зуби, загарчали ще лютіше і стали кидатися на Луку. Соколові того тільки і треба: він уже прив’язав свій шнурок за середину до дерева, а на обидвох кінцях зробив сильки. Тільки один із сіроманців підскочив, як Сокол тут же засилив його, підняв і зачепив на гілляку. Тоді хап – і другий вже висить.

– Чого чекаєш, сотнику – рубай!

Лука зіскочив, стискаючи меча. Сіроманці безпомічно теліпалися на шнурку, не могли звільнитися. Лука рубанув раз, розрубуючи одного навпіл, тоді вдруге…

Вони встигли забрати мішок із припасами і вискочити на коней. Прислухалися – погоня була вже зовсім поруч: чулися крики Воротичів і тупотіння коней. Лука востаннє подивився на порубаних вовків.

– Тепер зрозумів єсмь, що то за вовки загризли Дашка.

Сокол поглянув на нього.

– Ну й голова в тебе. А тепер тікаймо звідси…

Вони повернули коней і погнали їх у ніч.

Волос удруге

Волос відчував себе дубом, у якого влучила блискавка і розчахнула навпіл. Одна його половина тяглася на південь, у бік Тмутаракані. Там він залишив своїх товаришів, княжу службу, самого князя. Друга ж частина линула до рідної пущі, до далекого дитинства, до родини, яку давно вже оплакав, вважаючи назавше загубленою, до Снєжки…

Він вибрав пущу і не жаліє про це. Тут його коріння, його рід, його боги. Тут Доброгост, який виховав Волоса і навчив.

Змінився старий волхв. Не те, щоб постарів дуже ззовні, однак дух його був якимось не таким, як пам’ятає Волос із дитинства. Можливо, сам вой став старшим і почав дивитися на світ іншими очима?

Але було багато запитань. Найперше Волос здивувався, чого Доброгост водить дружбу з Каніцаром. Боярин навіть їздить радитися до волхва, а у їхню весь заходить, ніби до себе додому. Волосові не сподобалося те, що Каніцар тримає у своїй медуші Луку, однак Доброгост велів йому не пхатися… А ще дуже не сподобалося колишньому сотнику, що волхв помагає Воротичам шукати Бурого і Сокола. Як це так, вони ж його товариші?! Він привів їх і попросив допомогти, а Доброгост, замість надати ту допомогу, почав цькувати їх своїми собаками. Мстислав чи Вуй такого б ніколи не зробили…

Можливо, уся справа в повазі? У Тмутаракані Волос повагу заробляв роками, викуповував її у князя і дружини ворожою кров’ю та рубцями на своєму тілі. А тут? Тут її ще треба заслужити, бо Доброгост пам’ятає його малим отроком, таким Волос і донині лишився для волхва. Нічого, своїми справами він здобуде собі повагу старого і цілої весі. І, крім тієї поваги, Волос матиме ще любов рідного селища, родини, ту любов, якої він ніколи не зазнав у Тмутаракані.

Волос крокував пущею, ведучи коня за повід. Відганяючи всі ці думки, він уважно роздивлявся навколо, щоби побачити хоч якийсь слід або знак. Він відчував, що Сокол і Бурий мають крутитися десь недалеко весі – вони б не покинули Галку. Може, Сокол десь і зараз спостерігає за ним, та боїться відкритися? Не довіряє.

Волос зупинився, ще раз розгледівся, а тоді повернув у бік селища.

Вой прив’язав коня, скинув із себе сорочку і вмився біля колодязя. Раптом побачив Доброгоста, що сидів на призьбі під хатою, і рушив до нього. Волхв сидів непорушно, підставивши сонцю своє покраяне зморшками лице. Ні, він таки постарів. Сонце обливало волхва своїм світлом, і світло те перетворювало могутнього жерця на старезного, певно, столітнього діда.

– Що там чутно, діду? – запитав молодий вой, підійшовши та присівши на призьбі поруч.

Волхв поглянув на нього, тінь пробігла по його обличчю – і він враз із діда знову перетворився на жерця.

– Побили окаянні таті моїх сіриків…

Волос не відразу зрозумів.

– Об кім речеш?

– Послух Ярославів утік із поруба Каніцарового. Поміг йому інший. Мої сірики взяли слід їхній, але таті побили їх і втекли. Воротичі цілу пущу перевернули, а знайти окаянних татів не можуть.

Волоса раптом щось кольнуло.

– Не суть вони таті, а тілько брати мої по оружжю, – твердо мовив Волос.

Старий уважно поглянув на нього – Волос відважно дивився йому в очі, не відвертаючи погляд. Уперше він побачив очі жерця. Вони були глибоко занурені, добре вицвілі, однак там була іскра.

Доброгост не відповів нічого, відвернувся. У Волоса навіть блимнула надія, що волхв нарешті зрозумів, як для Волоса багато важать його товариші. Однак ця надія дуже скоро згасла.

– Дуже-м любив своїх сіриків. Знайшов їх єсмь іще цуценятами, вигодував із рук, навчив. Були мені як діти.

Волос і далі дивився на старого, але жрець більше до нього не повертав свого обличчя.

– Жалієш більше за вовками, як за людьми? Ти вчив мене, діду, аби не лукавив ніколи. Тож і речу тобі без лукавства: дуже радий із того, що вони врятувалися. Коли б Сокол із Бурим чи Лука прийшли до мене та попросили помочі – то і життя свого за них не пошкодую.

– Станеш їм помагати – накличеш гнів Воротичів.

– Не страхаюся їх, вони нам нічого не зроблять. Воротичі хотіли мсти, тільки мста має меч двосічний. І Каніцарові я не вірю – то старий і хитрий лис.

Волхв і далі продовжував не дивитися на Волоса.

– Каніцар поміг нам, пособив твоєму, Волосе, родові. Після того, як нашу стару весь спалили, декому вдалося втекти. Врятував єсмь братів твоїх, сестер. Ми блукали пущами, ховаючись від княжих гриднів. Тілько чада не можуть жити отак, як дикі звірі, тоді я пішов до Каніцара. Він рік, аби ми тута нову весь заклали, і дав своє слово, що нас не рушить ніхто.

Вони якийсь час посиділи мовчки, тоді старий сказав:

– Іди до Житника, нехай дасть тобі роботу. У весі ніхто хліба лежаного не їсть.

Старий підвівся і пішов. Волос мить подумав над словами волхва: старий став черствим і ніби… злішим. Ну, що ж, Волос у Тмутаракані хліба лежаного не їв і тут не буде.

– Був єси в пущі, Волосе? Що там чутно, половили Воротичі уже татів? – запитав Житник, коли Волос підійшов до нього і привітався.

– Не суть таті, тілько мої брати, – відповів Волос спокійно, хоча всередині аж кипів.

– Хіба не ми твої брати? – Житник щиро здивувався.

– Ви брати по крові, а вони – по оружжю.

Житник дивився на нього, нічого не розуміючи. Та й звідки йому розуміти: хіба ж він бачив коли городи стольні, князів, дружину, хіба ратився коли? Отак і прожив життя в пущі, а про світ навколишній знає тільки з розповідей Доброгоста.

Аби не вдаватися в дальшу розмову, Волос мовив:

– Рік Доброгост, аби-с дав мені якусь роботу.

– Що ж робити вмієш? – Житник чомусь посміхнувся, але посмішка ця була доброю.

Волос знизав плечима.

– Ратитися. Ну, і трохи полювати.

Житник почухав потилицю.

– На лови нині вже не підеш – хіба що завтра. Тоді іди он до Снєжки, поможи їй борошна намолоти, а то жорна тяжкі суть, жоні тяжко крутити.

Житник ще раз посміхнувся, поплескав по-братськи Волоса по плечі. Той кивнув і пішов.

У селищі справді всі робили якусь роботу, адже зима довга, голодна, треба було наготувати припасу. Весь споживала в більшості дари пущі, яка давала м’ясо, ягоди, мед, гриби. Лісове озеро давало рибу. Ще весь мала свою худобу, беручи від неї молоко. Свого збіжжя, яке сіяли на клаптях землі, випрошених у пущі, не вистачало. Жита вівса і проса можна було виміняти в Каніцара та його смердів на шкурки, мед та віск, а також на дивної краси горщики та горнята, які Волосів рід міг робити споконвіку. Також тут були свої теслі, гончарі, ковалі…

Він крутив важкі жорна, Снєжка засипала просо. Жона говорила до нього про справи господарські, які їх чекають найближчими днями, Волос слухав. Вдавав, що слухав. Насправді він думав про справи княжі. Думав, що зараз у Києві зійшлися у смертельному двобої новгородський Ведмідь і тмутараканський Лев, що щербиться ясна зброя об руські щити та шоломи, що гинуть мужі… Або, може, так дали боги, що помирилися Мстислав із Ярославом і не пролилася кров братів-русичів.

– Князь київський забив отця твого і матір. І моїх також, – сказала Снєжка. Волос навіть не зауважив, як вона перевела розмову на інше. – Князь поверг богів наших, поверг Перуна. Перунько тепер мститься, і скоро від того проклятого роду нікого не лишиться.

– Страшні слова речеш, жоно моя, – відповів Волос. – Княжа справа – княжити, а наша – богів своїх величати.

Снєжка з докором поглянула на нього.

– Речеш, як християнин: «Кесарю – кесарево, а Богу – Боже».

– Звідки знаєш, як речуть християни?

– Бо, як і ти, була єсмь у Києві. Забрали мене після того, як весь нашу погромили. Я була охрещена, і чорний, як ворон, піп учив мене письмен християнських, тільки викинула хрестик. Потім мене забрав Доброгост. Він прокляв княжий рід найстрашнішим волхвівським прокляттям. Скоро вони всі пропадуть.

Волос поглянув на неї – не сподівався почути таке від своєї жони.

– Разом із ними пропаде і Русь.

– Бо так було призначено ще тоді, коли Володимир скинув Перуна. Без Перунового меча Русь і так би пропала.

Волос посміхнувся.

– Хіба ж Перун згинув? Усі боги Русі живі суть, просто від людських осель вони переселилися в пущу, у степ, у ріку повноводу. Перун більше не живе в дерев’яному ідолі – дух його в лісовому дубі, у чистій Дніпровій воді, у грудях буй-тура степового. То Бог Ізраїлю карає своїх дітей, коли вони від нього відвертаються, із землі рідної виганяє. Русичам же повік на землі своїй жити і з богами своїми.

Вона уважно його вислухала, тоді мовила:

– Певно, правду речеш, мій муже. Мудрі твої слова.

Вона знову засипала проса, і Волос продовжив крутити.

Доробивши свою роботу, Волос допоміг Снєжці позносити борошно до комори, а тоді пішов на другий кінець весі. Він згадав собі за Турика, йому потрібно було розказати про те, що Лука втік від Каніцара, що їм удалося вирватися від погоні Воротичів.

Турик також не сидів без роботи – у весі нікому не можна було дармувати. Він білував убитого мисливцями кабана. Мужі підвішали здобич догори ногами, а Турик обережно з допомогою ножа стягував шкуру.

– О, здоров, Волосе! Що там чути про наших? – живо запитав молодець, лиш Волос встиг наблизитися.

– Вирвалися, – коротко відповів Волос. – З ними Лука.

– Слава тобі, Господи! – видихнув Малко.

Волос поглянув на товариша.

– Твій вуй мислить, же Лука послухом є.

Турик тільки рукою махнув.

– Лука Романович – добрий воїн і муж вельми мудрий. Такий не може бути підлим послухом. А мій вуй… Він такий же, як і твій дідо Доброгост. Старість… Вона робить із мужа злого отрока.

Так, напевно, Малко каже правду. Повз них пройшла молодиця, подивилася на Турика, усміхнулася.

– Гарні ж вельми жони у вашій весі, – сказав Малко, дивлячись молодиці услід. – Хто вона?

– Вдова, Данкою зветься. Муж її пропав у пущі. А чого питаєш? Хіба ж так хутко забув свою Калину?

Турик не відповів нічого, натомість запитав:

– Може б, ми вийшли в поле та трохи мечами помахали або топорами?

– Хіба що ввечері. Як мої брати побачать, що ми нічого не робимо, то їсти не дадуть, – жартома відповів Волос.

– Правду мовиш. У весі кожен має мати роботу, бо в нас хліба лежаного ніхто не їсть, – перекривив Турик слова Мечобора, що був у весі головою.

Вони попрощалися, і Волос пішов геть, лишаючи Турика сам на сам із «напівроздягненим» кабанцем.

Волос хотів уже шукати Житника чи Мечобора, аби дали йому ще якусь роботу, як раптом зупинився. Стежкою, що вела з пущі в село, ішли озброєні мужі. Воротичі. Попереду крокував Овсій, ведучи за повід коня, далі був Тишата й інші. Були такі грізні, що від них здаля пахло бідою.

Непроханих гостей побачили й інші, почали збиратися. Назустріч пішов Мечобор.

– Здорові будьте. Що вас привело до нашого дому? – Мечобор став їм на дорозі, та Овсій Воротич грубо відштовхнув його, і вони пішли далі.

– Доброгосте! – нараз гукнув Овсій.

Ніхто не обізвався, Воротичі йшли далі, наближаючись до середини весі.

– Гей, Доброгосте! Виходь, волхве! Я, Овсій Воротич, кличу тебе!

Знову не відізвався ніхто, тільки мешканці весі перелякано почали переглядатися й перешіптуватися.

Воротичі зупинилися і стали виглядати Доброгоста. Перед ними стіною стали Волос, Житник, Горнило, повернувся Мечобор, підійшов Турик та ще кілька мужів.

– Чого вам тут треба? – Волос зробив крок уперед.

– Доброгост надурив нас, обманув старий. І ви нам брешете, смерди! – сказав Овсій.

– Як смієш мовити так до нас у нашому домі? – запитав Волос тихо, але погрозливо.

– Смію, бо кров синів моїх Ратка і Будимира кличе мене до помсти.

– Ми твоїх синів не губили: кровна мста повернулася проти них, – озвався Мечобор.

– Закрий пащу, смерде, що ти можеш знати про мсту? Бурий із тим обірванцем не могли поконати моїх синів! Тепер же убійники пропали, ніби їх сама пуща сховала від нашої мсти. Хіба ж може таке бути, щоби чужі мужі сховалися від нас у нашому лісі, і ми не могли їх відшукати? Ані сліду нема! Хто їм помагає?!

Із Воротичами взявся говорити Волос:

– Доброгост уже рік вам, що Бурого і Сокола ховати не будемо, вовків своїх вам віддав. Хіба ж ви не вірите слову Доброгоста?

Овсій ніби й не чув того.

– Татям хтось помагає. Видайте їх, і ми підемо зі спокоєм. Коли ж ні, смерди, начувайтеся.

Нараз наперед вийшов молодший Ратків брат, Волос не знав його імені.

– Отче, братове і ви, родичі! – гукнув він. – Зрозумів уже єсмь, що сталося. Він, – парубок показав на Волоса, – допоміг убити Ратка і Будимира, він і ховає татів!

Враз запала мовчанка. Овсій наблизився до Волоса.

– То правда?

Волос дивився на нього без страху.

– Не видів єсмь, як твоїх синів було вбито, і не знаю, де ховається Бурий. Шукайте собі в другому місці, бо тута їх нема.

– Може, і нема, зате тута ховається сестра Бурого. Ми заберемо її, і тоді вони самі до нас прийдуть!

Овсій і Тишата, а за ними й інші хотіли пройти повз Волоса, аби знайти Галку, але він їх не пропустив. Поруч із ним кучно стояли інші.

– Жінка не винна, бо мсту кровну тільки мужі чинити мають!

– Геть із дороги, смерди! – гаркнув Овсій, і Воротичі спробували продертися, та «смерди» їх не пропустили.

Зчинилася штурханина, крики, дехто вже й за мечі та топори почав хапатися.

Ратка брат кинувся на Волоса, однак вой вдарив його в груди кулаком, і нападник відступив – різкий біль збив його войовничий запал. Та були інші, і в селищі скоро запахло свіжою кров’ю.

– Стійте! – раптом пролунав голос, який почули всі. Волхв Доброгост, як завше, з’явився не знати звідки. Розпалені мужі розійшлися, але готові були знову кинутися один на одного за найменшої іскри.

– Видай нам сестру Бурого! – гукнув Овсій.

Доброгост підійшов поволі, став поміж своїми мужами і Воротичами.

– Жона ця є моїм гостем і під захистом дому мого! Чого єси прийшов сюди? Битися? Хочеш і зі мною мсту кровну мати? Нехай тільки впаде на землю хоч одна крапля крові мого родича, то таке прокляття нашлю, що і сліду не лишиться від цілого твого роду – згинете, Воротичі, як роса на сонці!

Волхв був справді страшний у своїх погрозах. Овсій відсахнувся, тут же зблід. Видно, він знав уже, що таке прокляття волхва.

– Галка не є з твого роду, чого захищаєш її? – спробував ще сперечатися Овсій, хоча голос його був не такий голосний і сердитий.

– Боги мужів сотворили для раті і мсти, а жін – для дітей і для дому. Хто наругу чинить над жонами русичів, той проти богів іде. Ти що, Овсію, не боїшся гніву богів мого роду, що з мечем сюди приходиш?

Волхв іще з більшою силою насідав на Воротичів. Ті принишкли.

– Нє, Доброгосте, ми не прийшли ратитися, а тілько радитися. Прости нам.

– Радитися за столами потрібно, а не з оружжям у руках, – мовив волхв уже спокійніше. – Мечоборе, вели накривати.

Столи поставили просто на вулиці, на них наклали м’яса з того кабанця, що недавно білував Турик, а також жбанів із медом. На грубі тесані лави посідали найстарші Воротичі та деякі мужі з весі. Присів і Доброгост. Інші Воротичі на чолі з молодшим Ратка братом пішли назад у пущу. Вони ще не втратили надії знайти Бурого і поквитатися з ним.

– Що нам робити, порадь, Доброгосте, – мовив Овсій Воротич, втамувавши свій голод кількома шматками печені.

Волхв м’яса не їв, тільки сьорбав старий мед із кухля.

– Ратко і Будимир були добрими воями, тому сидять зараз у вирію разом із прадідами отак, як ми тут, і пирують, меди старі п’ють. Вони були достойними і вмерли достойно. Кров їхня не відімщена є, а наші боги таке не забувають. Якщо вбійники змогли втекти від вас, значить, так захотіли кумири, та ваші з Бурим стежки іще перетнуться. На Русь чорною хмарою лізе котора. Брати-князі, сини окаянного Володимира, мають повбивати один одного – так їх Перун карає. Тримайтеся Каніцара – він знає, що робити. А там і своїх кровників зустрінете.

Голос старого виходив ніби не з рота, а з-під землі. Коли він говорив – усі мовчали і навіть не дихали. Коли старий скінчив, озвався Овсій:

– Каніцар не раз рік, що не хоче, аби сталася рать поміж Ярославом і братом його. Най би ліпше мир був.

– Не буде миру. Сини Володимирові прокляті, і розум їхній затуманений страшним волхвівським прокляттям. Жадоба і пиха погублять їх.

– Чи ж не ти, Доброгосте, прокляв? – запитав Тишата. – Мстиш за Перуна?

– Кровна мста для русича свята є. І хто ліпше знає про то, як не ви, Воротичі.

Ті знову не знали, що відповісти. Слухав ці слова і Волос, і думки його ставали все тяжчими.

Воротичі пішли з весі, коли вже стемніло, хоча Доброгост і запрошував їх лишитися на ніч. Волос і далі ходив окутаний своїми думами, як хмарами, коли до нього підійшла Снєжка і запросила піти з нею до лісового озера, щоби скупатися.

По дорозі мужа і жону захопила ніч. Вони удвох прийшли на берег озера – вода відбивала місячне світло. Навкруги – тиша. Обоє роздяглися й пішли купатися, змиваючи з тіла втому цілого дня. Після того кохалися на березі, не можучи більше стримувати спраглі тіла.

Поверталися Волос і Снєжка до села втомлені й задоволені. Вона вела його до своєї мазанки, однак він звернув на іншу стежку.

– Чекай мене в домі, хочу іще з Туриком побачитися.

Він ішов до мазанки, де жив Турик. По дорозі його побачила Галка.

– Воротичі вже пішли? – запитала вона Волоса.

– Давно. Ти не бійся, вони тебе більше не зачеплять.

– Бурий поранений, так? – знову запитала вона.

– Не знаю. Може, не він, а Сокол.

– О Боженьку мій! А де зараз Бурий?

– Певно, далеко вже звідси. Не тужи, Галочко, скоро побачишся з ним. Турику рана загоїться – відвезе вас до Чернігова. А там уже й Бурий чекати буде.

– Благослови тебе Господь, Волосе, за твої добрі слова. Розрадив. А Лука? Він справді послух?

– Середич помилився. Та не бійся – Мстислав розсудить. Він – мудрий князь.

– Добре, піду скажу Каялі.

Дівчина вже обернулася, щоби йти, як раптом оглянулася:

– Якщо Турика шукаєш, то його в хижі нема.

– А де ж він?

– З Данкою пішли. Отуди. – Галка показала в бік сінокосу.

Волосові це не сподобалося. Він мить повагався, та все ж пішов слідом.

Місяць так щедро освітлював луки і сіножаті, ніби хотів позмагатися із сонцем. Хмари не стали йому заважати в тому змаганні, тому Волос добре бачив усе навколо і йшов швидким і тихим кроком. Біля однієї з копиць сіна він почув притишені голоси.

– Ну, і що ти тепер будеш робити? – грайливо питала Данка.

– Бачив єсмь, як хозари у Тмутаракані парують своїх коней. Стань, як та кобилиця, то побачиш, – у відповідь почувся голос Турика.

Жінка засміялася, однак Малко таки поставив її, як задумав, а сам опинився ззаду. Вона далі сміялася, та згодом стихла, а тоді її сміх поволі перетворився у млосний стогін.

Волос стояв, не знаючи, що йому робити. Першим поривом було піти до них і розігнати, нагадати Турикові, що дівчина чекає на нього у Тмутаракані. Тільки Турик вже не маленький, а мужеві, аби стати добрим воєм, треба мати кілька жон. Та й Данці без мужа тяжко – молоде тіло хоче свого.

Волос розвернувся і пішов геть. Дорогою назад його переслідувало якесь тривожне чуття, але Волос відігнав його від себе.

Турик удруге

З одного боку Турик дуже шкодував, що варяжин Ерік завдав йому тої рани. Якби не це, то Малко уже, певно, разом зі своїм вуєм Середичем був би у дружині Мстиславовій. Там, у Чернігові, зараз вирішується доля землі руської. Може, уже січа зла розгорілася поміж двома братами-князями, а він сидить тут, у глухій весі, і мусить виконувати роботу, яку дають йому ті смерди.

Та коли б не та рана, то Малко б ніколи не зустрів Данки. Ця язичниця безсоромна дала йому такого вогню пристрасті, якого він не знати чи й дочекається колись від своєї Калини. Він любить свою наречену, обов’язково одружиться з нею, але про Данку, про свою пригоду у тій весі Турик Калині ніколи не розкаже. І нікому.

Того дня ця жінка ходила попри нього і постійно усміхалася. Потім вони ще раз зустрілися вже увечері, розговорилися, і вона запросила його піти з нею в луг. Хіба ж він мав відмовити? Хіба ж мав злякатися? Що ж би він тоді був за муж? А вже в лузі, під копицею духмяного сіна, вона дала йому те, чого Турик ще не мав ніколи. Вони гралися з нею цілу ніч, і тільки під ранок Малко пішов спати.

На другий день робота, яку йому загадували робити Мечобор і Житник, валилася з рук. Він і до того не дуже до неї рвався: був воєм, з боярського роду, тож йому не личило працювати на рівні з цими смердами. На щастя, мазь, якою Доброгост лікував його рану, помагала й поріз дуже швидко гоївся. Він навіть ходити вже міг, не відчуваючи болю й не шкутильгаючи.

Отож на другий день Турик тільки вдавав, що працює, сам же виглядав Данку. Вона ніби чула це і крутилася біля нього. Шкода, що навколо ходили смерди і він не міг обійняти її і поцілувати просто зараз.

Ночі він все-таки дочекався. Турик уже ждав Данку біля крайньої хижі. Жінка прийшла. Вони взялися за руки і побігли знову у луг.

Турик обіймав її міцно й цілував досхочу. Закохані допомогли один одному зняти одяг, тож тепер лежали голі в сіні й пестили одне одного. Турик цілував її в шию, бавився її пишними грудьми. Згадав мимоволі, як коли торкався грудей Калини, дівчина тут же брикалася й відштовхувала його. Данка ж, навпаки, заохочувала, аби він стискав їх, м’яв, від чого жінка ще більше запалювалася.

Хлопець був ще доволі незграбним, тому коли минув час пестощів і треба було діяти, Данка зробила все сама. Тепер вони лежали в сіні, не поспішаючи одягатися й пригорнувшись одне до одного.

– Я тобі люба? – запитала хлопця Данка.

– А як же інакше? – нібито здивувався Турик, починаючи знову притискати до себе жінку. Треба було користати, доки може, адже за день-два він покине це селище…

Поверталися назад, як і вчора, – під ранок. Він обіймав її без страху, знаючи, що о такій порі ні одна жива душа не буде вештатися луками.

– У тебе дуже сильні руки, – сказала Данка.

– Бо я багато тренуюся, а потім купаюся в морі, – похвалився Турик.

За бесідою вони й не зауважили, що просто до них зближаються якісь постаті.

– Ви що наробили, негідні?! – раптом гримнув голос зовсім поруч, аж Данка скрикнула зі страху і сховалася за Турика.

Малко стиснув кулаки, придивився. Мужі підійшли ближче і він впізнав Мечобора, Житника, Горнила та ще двох.

– Чого крадетеся і людей лякаєте? Роботи нема?

– Ти ще нас смієш питати? То я тебе, волоцюго, запитати хочу, пощо жінок чужих баламутиш?

Турик не налякався – не було кого.

– Хіба ж я твою жону рухав, чи його, чи їхню? Данка нічия, вдова!

– Ти спаплюжив наш покон, нашу весь! Ми дали тобі притулок, годували тебе й лікували. Чим же ти платиш за нашу доброту? Осквернив єси дім наш! А ти, паскуднице, такоже виходь, не ховайся за плечима.

Данка вийшла, Мечобор тут же схопив її за волосся і поволік у бік весі. Турик кинувся до неї, але його тут же скрутили й потягли слідом.

На вигуки Мечобора збіглося ціле селище. Тут же запалали смолоскипи – і люд зробив коло, посередині його взявши Мечобора, Данку і Турика.

– Чого гукав єси, Мечоборе? Що сталося? – питали мужі.

Мечобор окинув усіх поглядом.

– А сталося таке, що оці двоє осквернили наше селище! Ми щойно зловили їх, як вони поверталися з лугу!

Люд враз загомонів. Турик дивився на тих смердів, намагаючись вгадати, який присуд вони зараз йому винесуть: хтось із них говорив обурено, осудливо, хтось сміявся, а деякі то зовсім мовчали.

– Данка винна! Як жона не захоче, то муж ніколи не полізе! – гукнув хтось голосніше за інших.

Тут Данка вирвалася з рук Мечобора і стала перед людьми.

– Хіба ж я винна, що мій муж пішов у пущу і його там ведмідь роздер?! Хіба ж винна, що молода?! Я думала, що то боги мені прислали Малка, аби-м дітей народила і вдовою не доживала віку. Він казав, що жоною мене поведе!

Коли Турик почув це – аж стрепенувся: такого він Данці точно не обіцяв. Хотів трохи розвеселити – це правда, але женитися?! Турик промовчав – не хотів кривдити жінку, яка йому так багато дала. Їй іще жити в тій весі, тож нехай він візьме вину на себе. Що йому зможуть зробити ці смерди-язичники?

– Кажи, волоцюго, будеш із нею женитися?

Турика відпустили, він став, випростався.

– Нє, не буду!

Люди охнули. Мечобор підійшов до нього.

– Тоді пощо-с брехав удові?

– Брехав єсмь, бо лукавий мене збаламутив, а я збаламутив її! Данка не винна.

Смерди загомоніли. Данка поглянула на нього, і в тому погляді Малко побачив одночасно страх і вдячність. Вдова кинулася бігти, люди пропустили її. Турик лишився чекати своєї долі.

– Що будемо з ним робити? – питав далі Мечобор.

У коло вийшов Волос.

– Дозвольте мені слово мовити. Браття! Вини Данчиної і справді нема тута. Ви дали їй усе: дах над головою, харчі, одяг. Не дали тільки одного – мужа, аби любив її, тепло і ласку свою віддавав. Що ж до молодця, то його завтра ж треба вигнати геть із весі, не можна йому вже поміж нами бути. Рана його загоїлася, тож нехай забирається геть звідси!

Декотрі мужі закивали головами, Турик же радів у душі: мудріше за Волоса і сам цар Соломон би не придумав. Але раптом заговорив Мечобор:

– Ти, Волосе, довго з нами не жив і, певно, забув наші звичаї. Я речу, що і Данку, і того бичка треба покарати, щоби інші мали науку! Удові, що отак спаскудилася, треба обрізати волосся, аби ціла весь знала, що вона наробила. А волоцюгу треба бити батогами, аби той біс вийшов із нього. А тоді не просто з весі вигнати, а викинути, як пса, не давши на дорогу ні оружжя, ні харчів. Нехай пуща з ним робить, що хоче!

Люди охнули: це було жорстоко. Малко побагровів.

– Мене – батогами? Та я ж із роду древнього, боярського. Дружинник я княжий, тож краще від меча загину, ніж мене батіг ударить! Хочеш суду справедливого, Мечоборе, то давай на мечі! Двосічний розсудить, за ким із нас правда!

Це був виклик, однак Мечобор не поспішав його приймати. Люд загомонів. Раптом на середину вийшов Житник.

– Чого ми тут сперечаємося: запитаємо в Доброгоста. Нема більшої правди на світі, ніж жрець Перуна!

Знову всі загули, але на той раз згідливо: нехай вирішує Доброгост!

Турика прикували до стовпа ланцюгом, поставили кухоль води, щоби міг напитися. Він просидів отак до обіду, усе виглядаючи Данку, але вона не приходила. Навіть видно її не було. Турик пробував ланцюг на міцність, і він виявився справді міцним.

Десь біля обіду прийшов Волос і приніс м’яса.

– Забери, Волосе. Нічого єсмь не робив нині, тож і годувати мене не вільно. Бо лежаного хліба тута ніхто не їсть.

– Не дурій, Малку. Сам собі єси винен, бо вже як ходиш до чужої жони, то хоч умій ховатися.

– Говориш так, ніби ви, язичники, такі святі. Можна вам і по дві, і по три жони мати, а на своїх грищах на Купала ще й не таке виробляєте…

– То інакше. Сидиш єси в чужім домі, тож умій його шанувати.

– Що тепер буде? – Турик поглянув на Волоса.

– Як скаже Доброгост – так і буде…

Доброгост сказав, що треба радитися з богами. Аби з ними порадитися, вони пішли в пущу, рушили далі від селища. Житник і Горнило вели Турика під руки, Мечобор тримався спереду, поруч із волхвом, а Волос ішов ззаду разом із двома мужами. Капище виникло враз перед очима… Напевно, ці боги могли так же нізвідки з’являтися, як і сам волхв.

Турик народився християнином і з давньоруськими богами справи ніколи не мав. Навіть не бачив. А він, Перун, виявляється, он який! Як і розказували: голова срібна, вуса золоті, ідол возвишався над людьми і дивився на них грізно. Були тут і інші, яких Малко розпізнати не міг. Спочатку пробігла думка, що тих ідолів Доброгост забрав із київської гори, а Перуна з Дніпра витяг і приніс сюди, але Турик ту думку відігнав: київські мали б бути більшими.

Вони всі стали перед Перуном, волхв ближче підійшов до ідола. Палицю, на яку підпирався, запхав у землю, сам же присів і обережно поклав біля підніжжя ідола горщик. Як виявилося потім, у тому горщику були трави, жрець запалив їх, і звідти пішов солодкуватий димок. Доброгост підвівся, підняв руки до неба.

– Перуне, батьку наш! Доброгост рече до тебе, тож почуй мене. Чи ж знаєш, пощо прийшлисьмо до тебе? Розсуди нас, батьку, навчи!

Жрець стояв якийсь час нерухомо. Сонце, пробиваючись крізь верховіття дерев, сідало йому на відкриті долоні і лице. Жрець вслухався, та навколо панувала лісова тиша.

Раптом волхв щось заговорив, рикнув не своїм голосом. Його почало трясти, однак він продовжував стояти на ногах. Турик із несподіванки ступив крок уперед, але один із мужів стримав його. Тим часом Доброгост продовжував щось бубоніти, так що ніхто не зміг зрозуміти, що саме. Раптом старець заспокоївся, а дим із горщика перестав іти. Волхв обернувся, узяв у руки палицю й обезсилено сперся на неї. Мужі затамували подих, чекаючи, який присуд він винесе.

– Перунько говорив зі мною. Рік, же скоро кровна мста буде звершена… Мечі, які він викував у своїй кузні для русичів, потнуть усіх ворогів. Русь спопелиться, але потім знову повстане, як птах.

Дід замовк, важко дихаючи, думав свою думу. Він ніби забув, для чого вони всі прийшли сюди.

– А з перелюбцями як? – обережно нагадав Житник.

Жрець підняв голову.

– Жону Перун виправдав… Він любить руських жон і зобиджати їх не велить. Молодця такоже заборонив батогами бити…

Турик видихнув із полегшенням. Він усміхнувся переможно, дивлячись на діда. Жрець заглянув йому в очі.

– Перунько його собі урік. Маємо завтра вдосвіта принести воя в жертву. Така воля Перуна.

Це було щось зовсім неймовірне. Усмішка враз сплила з обличчя Турика, перетворившись на гримасу.

– Ви смієтеся з мене? – Турик спробував нагнати на себе бадьорості. – Тільки я не дурень. Я знаю, що кумири не любили пити кров людську, а лише мед! Тож ліпше облиште мене в спокої!

Малко спробував вирватися з-під опіки Житника і Горнила, але мужі ще сильніше взяли його у свої руки.

– Не галасуй тут, вою, – боги люблять спокій і тишу. Не накликай на себе і на нас їх гнів! Будь мужем і послухай, що ректиму. Так, кумири крові пити не люблять, а тим більше крові русичів. Якщо колись Перун і пив крівцю, то не смердівську, а лише воїна! Зараз настав час принести йому знову людську жертву. Та жертва поможе богам здійснити їхнє прокляття, здійснити їхню мсту кровну… Русь спопелиться, очиститься святим вогнем, дітище Володимирове згине разом із його нечестивими синами. А тоді Русь знову повстане з попелу, як птах!

Запала мовчанка. Раптом перед волхвом став Волос.

– Малко – вой, та не ворог. Хіба ж не можна віддати Перунові варяга чи печеніжина? Серед них такоже є вої добрі, та й вороги вони наші кровні! Хіба ж не буде ліпше Перунькові їхньої крові напитися?

– Малко – гірший і за варяга, і за печеніжина. Так, він русич, та богів наших не шанує, а вклоняється Богові грецькому! А ще мені рік Перун, що боярський рід його там, у землі деревлянській, палив весі, стинав голови синів Даждьбожих, дітей забирав, помагаючи Володимиру повалити кумирів. Так і наша весь згоріла тоді, тямите?

Це було щось геть несподіване.

– Турик не винен, – ще раз спробував заступитися Волос, але волхв наставив на нього свого посоха.

– Перун так урік! Хочеш єси супроти волі його піти?

Волос замовк.

– Проти волі богів не піду, – відповів покірно сотник.

Турик поглянув на нього презирливо, тоді на інших.

– Та ви зовсім подуріли, кляті погани! Та коли Мстислав довідається, що ви учинили, то не тілько вашу весь і ваших богів спалить. Він вас на шмаття рвати буде, і ніякий ідол не захистить ваші поганські шкури!

Турик іще мав що сказати, та отримав під дих від Горнила і замовк. Йому заламали руки і потягли назад до селища.

Молодця більше не били, а тільки знову посадили на ланцюг. Цього разу, крім води, дали меду і кусень печені – сам Мечобор приніс. Турик мить вагався, чи їсти, чи кинути цим їдлом смердові в пику. Однак не кинув. Пам’ятав стару мудрість руського дружинника про те, що вой не має нехтувати куснем м’ясива та кубком меду, навіть перед самою смертю. Бо Морана або прийде, або й омине, а їсти завше хочеться. Тому Турик з’їв з апетитом, тоді для очищення сумління ще раз спробував, чи не можна якось позбутися своїх кайданів. Ніяк. Тоді молодий вой розлігся просто на землі і став дожидати своєї долі.

Доля прийшла до нього пізньої ночі, коли весь заснула. Було тілько чути пугикання сови, що прилетіла до селища з лісу. Турик піднявся, узяв у руки кубок, у якім був мед: сподівався, що там щось лишилося, бо молодця дуже сушило. На жаль, кубок виявився порожнім і Турик відкинув його з серцем. Саме в ту мить підійшов Волос. Він це вмів робити безшумно, ніби в рисі навчився. Сотник став над ним.

– Прийшов єси мені ноги помити, аби-м узавтра чистим став перед вашим Перуном?

У ці слова Турик вклав усю свою їдь, що накипіла у душі.

– Стули дзьоба – визволяти тебе прийшов. – Волос швидко нагнувся і відкрив замки на кайданах. – Пішли.

Не оглядаючись, Волос пішов, а Турик побіг за ним.

– Пощо пішов проти них? – знову спитав Турик, не вірячи своєму щастю.

– Бо воєвода Вуй мене вчив своїх у біді не лишати.

– А там, біля капища…

– Там я тебе спробував захистити, але побачив, що з Доброгостом не домовитися. Тому і вдав слухняного. Тільки я б тебе, братчику, ніколи на поталу не кинув.

Ці слова Волос мовив, не обертаючись і не спиняючи ходу. Турик догнав його, узяв за руку. Вони стали.

– Доброгост не простить тобі. Біжи зі мною, Волосе!

– Тута є мій дім, мій рід, моя жона. Нема мені звідси дороги.

Волос пішов далі, Турик за ним. Він зробив іще кілька спроб умовити Волоса, але той навіть не відповів йому, ніби враз оглух.

Вони прийшли на луки. Тут чекали вже два осідлані коні. До одного з них були нав’ючені мішки з припасом та водою, до сідла другого Волос причепив Турикову зброю. Малко тут же зоружився, вискочив на карого, узяв другого за повід.

– Їдь. Правуй коня отою стежиною, вона виведе тебе до лісового струмка. Аби не заблукати – тримайся його – так і до Дніпра виїдеш. Далі вже сам. Речи Бурому і Луці, що Галку і Каялу я їм привезу.

– Пропаду без тебе в пущі. Вони мене доженуть, – спробував ще раз умовити Турик, але Волос перервав його:

– Не доженуть. Нині я коней пішов триножити і заховав їх у лісі. Доки знайдуть – ти вже далеко будеш. Їдь же!

Волос ударив вороного по крупу, і Турик поїхав.

– Прощавай, брате! – тільки гукнув на прощання.

– Будь здоровий, братчику, – тихо відповів Волос.

Він мчав через ліс, не криючись. Гнав коня, пригнувшись до гриви, і той виносив його все далі й далі від язичеської весі. До кінця ночі дістався вже до струмка і погнав попри його крутий берег на схід. Час від часу оглядався, чи не переслідує хто, але погоні не було. Незабаром молодий вой дістався переправи і, не задумуючись, направив коней у воду. Посередині струмка став, даючи коням напитися. Тільки не довго – зострожив карого і поїхали далі.

Турик уже виїхав на протилежний берег, коли в повітрі щось свиснуло, пролетіло коло самої голови і вп’ялося в дерево. Стріла! Турик вдарив коня, але тут же зупинив. Він побачив стрілу, що стирчала у старій липі, – мала чорне оперення. Таке ж, як і в Сокола! Турик оглянувся, коні його почали нервово прясти вухами.

– Тихіше, – нараз виходячи з кущів, мовив Сокол.

Коні ще більше схарапудилися, однак вой узяв одного за вуздечку і заспокоїв, плескаючи по шиї.

– Гей, Соколе, хіба єси убити мене хотів?

– Якби хотів убити, то стріляв би в шию, а не в липу. Не хотів кричати, щоби ціла пуща почула.

Турик оглянувся.

– Чого до князя не побігли?!

– З ними добіжиш…

– Маєш на мислі Бурого і Луку? Де вони?

– Одного Воротич ножакою потнув, другого вовки погризли. Тепер ховаємося. Розкажи ліпше, від кого так тікаєш.

– Зараз погоня за мною піде. Чортові язичники мене хотіли своєму Перунові пожертвувати.

– Коли так, то ліпше їдьмо, аби нас тута не застукали.

Сокол добре знав, як заплутувати сліди, тому вони поїхали вниз по течії струмка. Він то тут, то там ламав гілки на прибережних вербах, аби пустити погоню по неправильному сліду, самі ж продовжували йти водою. Вийшли за кілька гонів нижче і подалися в саму дрімучу пущу.

Їхали отак, доки не стемніло.

– Доста. Коням треба спочити.

Сказавши це, Сокол спішився, прив’язав свого вороного до дерева. Сідло знімати не став – не знати, як доведеться тікати звідси – треба бути до всього готовими. Вороний тут же опустив голову і став щипати траву, що пробивалася з-під минулорічного опалого листу.

– Де ж Бурий із Лукою? – запитав Турик.

– Ховаю їх іще глибше в пралісі. Тут би їх Воротичі знайшли.

– Чого ж сам коло весі крутишся?

– Ет, питаєш. Хотів тебе або Волоса на поміч гукнути, а зайти боявся. Ті смерди тут же б мене віддали Воротичам. Ото засів на переправі і дожидав.

Сокол розгорнув ногою листя, і Турик побачив, що тим листям було присипане попелище від ватри. На тому місці вой знову заходився розводити багаття.

– Ночі стають холодними, – сказав він.

Після того Сокол поглянув уверх, підстрибнув, схопився за гілляку розлогого дуба і підтягся. Турик не міг зрозуміти, чого він поліз на дерево, аж доки не побачив, що звідти Сокол спустився вже з торбою, а з неї почав виймати замотані в листя кусні сирого м’яса. Він виклав їх, почав розмотувати і роздивлятися.

– Клята черва, таки добралася. Та нічого, зараз ми почистимо, потім запечемо – і можна буде їсти. Усе ж ліпше, як голодним бути…

Турик дивився, як Сокол пообчищав м’ясиво, порізав на дрібніші кусні, тоді насадив на загострені патички і поклав у вогонь, аби пеклися. Тоді поглянув на Турика.

– Зараз дамо зубам роботу. Ех, колись там, на моїх землях північних, мені доводилося і сире м’ясо жерти, аби з голоду не здохнути. А скільки разів кров свого коня пив, аби голод до смерті не замучив! Всяке бувало. Зараз же в нас учта буде!

Турик розглядався довкола.

– Не вперше вже тута бенкетуєш?

– Хто не знає законів пущі – пропаде у ній.

– Бачу, там, на дереві, іще одна торба висить…

Сокол перевертав м’ясо на вогні.

– Те, що там, будемо їсти потім. Коли ми з Лукою тікали з Каніцарового дворища, то захопили із собою багато припасу. Поїв уже і ту шинку, і хліб, так що довелося оленятко підстрелити. Воно має добре м’ясо, м’яке. Тільки припекти треба добре, бо вже його черва трохи попсувала.

Турикові стало якось моторошно.

– Чому кажеш «поїв уже», а не «поїли»?

Сокол поглянув на нього.

– Чого чіпляєшся, малий? Сказав, то й сказав. Повідай мені ліпше, що то за Перун тебе хотів зжерти.

Турик усміхнувся.

– Той самий Перун, що стояв колись у Києві та мав срібну голову та золоті вуса. Тільки менший трохи, ніби брат молодший.

– Значить, погани собі капище зробили. А той менший Перун, він такоже має вуса золоті?

– Аякже.

– Покажеш. Треба буде йому ту голову відрубати, а вуса повисмикувати. Нехай знає ідол, як пити кров русичів.

Турик мовчав. Тим часом уже запахла печеня.

– То як, покажеш? – наполягав Сокол.

– Мені б туди більше не хотілося.

– Боїшся?

– Хочу поскоріше забрати Бурого і Луку та до Мстислава їхати. А Перуна ми там не ставили, і не нам його валити. До того ж волхвівське прокляття дуже сильне.

Сокол махнув рукою недбало, тоді витяг із вогню шматок печені, спробував.

– Занадто припечена, але їсти можна. Ти сідай, малий, ближче, їж, а то цілий день і ріски в роті не мали. А щодо проклять – то не вір у ті бабині казки. Якби Перун був таким сильним, то не дав би себе у Дніпро зіпхати.

Турик присів, дістав і собі м’яса. Було ще гаряче.

– Коли Русь була язичеська, ми також церкви грецькі палили. Та хіба то значить, що Бога нема?

Сокол хмикнув.

– Може, і є – не відаю, бо на небо його не підсаджував. Та боятися богів не буду: ні Христа, ні Перуна. Покажи мені завтра капище, відітнемо ідолові голову і з того срібла чаші поробимо. Будемо з них собі вино пити.

Турик похитав заперечливо головою.

– Не хочу більше туди вертатися.

– І так мусимо, – стояв на своєму Сокол. – Викличеш мені Волоса – поговорити з ним хочу.

– А що маєш до нього?

– То він Воротичів на нас наслав: спершу в Києві, а потім тута, у пущі, коли ми їх побили. Вовків його також ми посікли.

Турик похитав головою.

– Може, то Доброгоста робота, та тільки не Волоса. Сотник мене випустив, інакше б мене язичники замордували.

Сокол з’їв один шматочок м’яса і взявся за другий.

– Волос завше тебе любив. Нас же з Бурим на смерть послав. Мушу поговорити з ним.

– Кажу тобі, Соколе, не треба. За те, що він мене випустив, Доброгост його по голові не погладить. Та й думаю я собі, що послухів два було.

– Певно, що два. Один – Вадим, а другий – Волос.

– Був і третій. Якщо Доброгост і Волос навели Воротичів, то той, третій, із варягами заодно був. Хіба ж випадково Торн і Ерік з’явилися тоді на Подолі і врятували вас від Воротичів? А потім вони так непомильно йшли по нашому сліду. Казали Каніцарові смерди, що бачили Еріка у своїй весі. Він крався до дворища, а там послух розказав йому, якою стежкою сли поїдуть.

Сокол проковтнув м’ясо, поглянув на Турика і схопив зубами наступний шматок.

– Нема в тому правди. Як би міг послух вісті варягам передати? Хіба що голубів посилав.

Турик поволі відклав вечерю, поволі підвівся.

– Тепер я знаю, чого ти завше з луком своїм ходив. Твої стріли варяги добре знають, бо пера на них чорні. Я також пізнав твою стрілу, коли стріляв єси до мене.

Сокол посміхнувся, однак продовжував жувати.

– Не вигадуй, малий. Стаєш таким же буркотливим, як твій вуй Середич.

Турик продовжував:

– Варязька гридниця стоїть коло Дашкового дворища. Ти пустив Торнові свою стрілу – і варяги прийшли за вами на Поділ. Потім, коли ви сиділи в порубі, Ерік забрав Бурого, і, доки допитував, Торн прийшов до тебе в поруб і ти розказав йому все. От звідки Ярослав знав і про письмо Судислава, і про Дашка… А вже на Каніцаровім дворищі ти єси розказав Еріку, якою ми дорогою підемо… Певно, такоже їм стрілу пустив?

Сокол нарешті доїв печеню, відкинув порожній патичок.

– Пустив єсмь, тільки запалену. Ерік побачив її і підкрався.

Турик витяг меча. Сокол підвівся й також оголив двосічного.

– Де Бурий, Лука?

– Побиті. І твій вуй також. Торн наказав Еріку вас побити, а голови відправити Мстиславові. Варяги хочуть крові, хочуть нової війни, бо коні їх застоялися, а мечі ржавіти почали.

Турик був готовим до нападу.

– Ерік же мертвий, пощо єси побив братів моїх, мого вуя? Що тобі з того?

– Як то що? Торн наказав повідрубувати вам голови, сріблом за кожну платить. Лишилося відтяти твою і Волосову, а тоді й до Торна піду. Інші голови вже висять отам, у тій другій торбі.

Турик мимоволі оглянувся на дерево, і Сокол тут же напав. Цей напад був лютим, удари посипалися один за одним: Сокол вирішив узяти з наскоку. Турик відбивався. Молодець не був готовим до такого бою, однак постійні тренування стали знову в пригоді. Руки ніби самі собою викидували меч, блокуючи удари. Відбивши перший натиск, Турик зумів себе опанувати, битися стало легше. Молодцю навіть вдалося кілька разів перейти від оборони до атаки, так що тепер Соколові довелося захищатися. Від цього послух аж задихався з люті і знову кидався на Малка зі всіх сил.

Після чергової атаки Сокол відійшов. Був захеканий і хотів трохи перевести подих. Бій із «малим» виявився не таким простим.

– Треба було, Соколе, там, на переправі, таки в шию мені стріляти, а не в липу, – сказав Турик, бажаючи вивести супротивника з рівноваги.

– Так і думав єсмь зробити спершу. Тільки не зробив. Хотів, аби-с мені Волоса викликав. Тоді б уже всі голови були в мене. Більше голів – більше срібла.

– Тут єси помилився, бо тепер твоя голова зіскочить із шиї і кров братів моїх буде відімщена.

Сокол заревів і знову кинувся в бій, махав мечем, намагаючись вразити Малка. Турик же готував удар. Лука колись навчив. От він відбиває удар супротивника, тоді робить хибний випад, – і раз! Меч чорною гадюкою кидається в бік Сокола і пробиває йому черево.

Поранений послух схопився за живіт, випустив свого меча, ступив два кроки назад і впав. Однак здихати Сокол не збирався: схопившись скривавленими руками за стовбур дерева, він спершу сів, тоді хотів встати, але ноги вже не слухали його. Чорна кров валила з рани, Сокол затуляв її, так і сидячи під деревом, впершись об нього спиною.

– Що то було, малий? – послух ніяк не міг зрозуміти, що конає.

– Вітання від Луки Романовича.

Турик став над Соколом, не знаючи, що йому тепер робити.

– Малий, вкороти муку, – попросив Сокол.

– Вони тебе також просили? – спитав Турик.

Послух поглянув на нього каламутними очима.

– Бурий легко вмер – був поранений і навіть не почув, як перерізав єсмь йому горло. Середича і Луку бив просто в серце – вони від мене нападу не чекали… А ти мене погано вдарив – хто ж так б’є?

– Пощо єси Торна послухав? За їхнє прокляте срібло продався? Ми ж тобі були як брати.

Сокол почав задихатися, але говорив далі:

– Колись із ними ходив. Вони сікли, я стріляв… На моїх руках також кров княжа… А за срібло мав мазанку поставити. Коло Києва. Земля у вас дуже масна, і діви вельми гарні…

Він уже не міг говорити, а лише харчав. Турик рубонув, одним махом зносячи голову. Коні, що напружено споглядали за тим видовищем, заржали враз дико, почувши смерть, кинулися вбік, та були добре прив’язані.

Хитаючись, Турик пішов до дерева, де висіла торба. Зібравши останню силу, він виліз наверх, скинув торбу, а потім і сам зіскочив. Нахилившись, почав виймати з торби голови одна за другою. Ось Бурий, а це Лука, а от і Середич. Молодий вой не витримав, обернувся, бо його почало натягувати. Коли повернувся до торби, то знайшов там іще книгу, замотану в шовк. То був подарунок князя київського своєму брату – Святе Письмо.

Коли в шлунку не залишилося більше нічого, Турик повитирався і пішов рити мечем могилу. Сльози стримати вже не міг: вони, як великі горошини, котилися по його щоках, а він усе рив і рив, стоячи на колінах.

Мстислав утретє

Мстислав сидів у Чернігові, чекаючи вістей. Доки брат його вовтузився під Суздаллю, князь тмутараканський міг узяти Київ, та не брав. Сіверяни тільки раділи з того.

– Пощо тобі, княже, той Київ? Сядь у нас, у Чернігові. Побачиш, так заживемо, що й Києву завидки стане. Розбудуємо город, а люд наш тебе завше підтримає, – намагався розвеселити свого князя боярин Борислав.

Так вони і засіли в Чернігові, готуючись до нападу Ярослава. Адже всі розуміли – старший брат просто так не підкориться.

Літо вже закінчувалося, а від Ярослава не було ані звістки – забарився. Мстислав постійно думав про це. Нараз роздуми ті перервав гридень, що не зайшов, а вбіг у князівську світлицю.

– До тебе, княже, посол від брата твого.

– Проси, – була тут же відповідь.

Мстислав поки що осів у домі, де колись жив посадник. То був добротно тесаний терем, широкий, просторий. Як вийде справа лепсько, то треба буде своє дворище поставити. Негоже князю сіверському в посадничих палатах сидіти.

Тільки встиг подумати, як ввійшов нестарий дружинник і поклонився до землі.

– Великий князь київський тобі чолом б’є і передає свою любов братню.

– Спасибі братові моєму, а ти, вою, сідай отут за стіл – у ногах правди нема. І ти, боярине, сядь, – мовив Мстислав Бориславові, який також зазирнув. – Поговоримо, а заки хай челядниці обід роблять.

Мужі посідали, Мстислав запитав:

– Із чим тебе присилає брат мій?

– З любов’ю. Ярослав не хоче ратитися, мир із тобою укласти бажає.

– Добре. Тож нехай він сидить собі в Києві, а я тут сяду.

– Рече, аби в Муром ішов князем. Уся земля північно-східна буде під твоєю рукою стояти.

Мстислав поглянув на Борислава, їх погляди перетнулися.

– Ні, вою, у Муром не хочу. Це Ярослав там сидів поміж чуддю та вессю, поміж болотами та снігами. Мені тяжко там буде, не зможу. Та й забагато мені такої землі великої. Вистачить із мене Сівері та моєї Тмутаракані. У Муром не піду, так і речи від мене князю київському.

Посол хотів іще сказати щось, однак голосна мова враз почулася під самими дверима терема. Спалахнула суперечка, штовханина. Мстислав зрозумів, що хтось хоче зайти, однак його не пускає варта. Муж таки зумів відіпхати вартового гридня й відчинити двері.

– Хто там?! – гукнув здивовано князь.

У терем ввалився Турик, а слідом за ним – вартові. Мстислав підвівся, вартових зупинив одним поглядом, а кивком голови наказав вийти. Ті виконали. Князь підійшов до Турика, взяв його за плечі.

– Малку, братчику! Як же ви так забарилися, я вже й не знав що думати! А де інші?

Мішок, якого із собою приволік Малко, він кинув на стіл.

– Що то є? – здивовано запитав Мстислав.

– Подарунок від брата твого. Поглянь, княже, не бійся.

Мстислав добре знав той запах – так пахла людська кров. Торба була вся в темних плямах. Мстислав запхав руку всередину і витяг щось досить важке, замотане в шовк. Тканина була ще гірше в крові, ніж торба. Князь розгорнув і витяг звідти книгу. На диво, вона була майже неушкодженою.

– Чия то кров?

– Слів твоїх. Ярославів послух повідтинав їм голови і тримав у тій торбі разом із книгою. Ті голови поховав єсмь, а книгу тобі приніс.

Мстислав тут же глянув на Ярославового посланця.

– Вийди-но.

Дружинник миттю зник.

– А ти сідай, Турику. Розказуй.

– Спішив єсмь до тебе, княже. Тута також є послух, добре, що-м встиг.

– Про кого мовиш?

– Про Вадима.

Мстислав махнув рукою. Тоді повернувся до стола, налив Турикові меду.

– Випий. А за Вадима не переймайся – полетів уже до пращурів. За сольство розкажи.

Розуміючи нетерплячку князя, молодий вой швидко промочив горлянку і почав розповідати із самого початку. Мстислав його уважно слухав, хоча багато чого вже знав від Вадима. Турик розказав і про Судислава, і про Каніцара, і про загибель Еріка, і про волхва Доброгоста, і про Сокола.

– Після того пішов єсмь пущею. Одного коня вовки мені загризли, другий у болоті втопився. Заледво вийшов із тої трясовини, по тому ще пущею блудив – не хотіла мене випускати. Аж нарешті до тебе, княже, прибився.

Мстислав насупився, уважно слухав, заледве себе стримуючи. Он як, виявляється, згинули його брати! Мужі його вірні також мертві: Вуй, Мирослав, Лука, Середич, Бурий… Усіх забрала та проклята мандрівка… Ліпше б він не посилав того сольства. Однак може бути ще гірше. Ярослав криється, посла он прислав «із любов’ю», аби приспати пильність…

Мстислав почав ходити по світлиці. Зараз йому треба було привести до ладу свої думки, непотрібні відкинути, а за потрібні вхопитися. Турик і Борислав мовчали, не насмілюючись перебивати його роздумів. Нарешті до голови почала повертатися якась ясність.

– Що рекли бояри київські? – запитав Мстислав Турика, аби ще раз впевнитися у своїй думці.

– Каніцар говорив від імені боярства київського. Рекли вони Ярославові, що супроти тебе йому помагати не будуть. Сто разів Каніцар повторював, що не хоче війни поміж тобою і Ярославом.

– Якщо бояри київські не допоможуть йому, то Ярослав не зможе зібрати великої дружини. Новгородці недавно ратилися з полочанами, тож північ сили не має великої. Лишаються самі варяги… Хоча Каніцар міг і збрехати.

– Не з руки йому. Бояри воювати не хочуть, бо війна випалить землю, смердів забере, купців залякає, – наважився сказати Борислав.

– Не забувай, княже, і за Доброгоста. То його прокляття – чорна волхвівська сила – заставляє братів убивати одне одного. Не піддавайся чаклуванню, відступися, – сказав своє слово і Турик.

Мстислав поглянув на нього з-під кошлатих брів:

– Що би-м був за князь, якби злих чарів боявся? Хрест святий захистить мене від волхвувань і проклять.

– Легко тобі казати, княже. Якби був там, коло того капища, то би і сам увірував…

Мстислав перебив його:

– Хотів єсмь, Турику, боярином тебе учинити веліїм та поставити замість вуя твого Середича. Тілько мислю, чи годен єси. Хіба ж велій боярин має ідолів дерев’яних страхатися?

Турик уже відкрив рота, щоби відповісти, але стримався, змовчав.

– Той, хто побив братів моїх, хоче і мене зі світу звести. Пощо йому ще один брат, який замість нього на столі отчому сісти схоче? Ліпше той рід відразу знищити… На Тмутаракань відкрито піти побоявся, тож задумав мене сюди виманити.

Князь потирав свою бороду, дивився на Борислава. Той зрозумів, що князь чекає від нього якоїсь відповіді.

– Тож і письмо Судислав писав рукою, а вуста йому диктували Ярославові, – зважився Борислав.

– Може, і тебе, боярине, до Тмутаракані не люд посилав сіверський, а князь київський?

Боярин раптом зблід. Почав підводитися.

– Що таке мовиш, княже? Та ми кров’ю готові слова свої доказати! Та ми…

Раптом двері відчинилися і зайшов вартовий.

– Княже, розвідники вістку принесли.

– Клич! – гукнув Мстислав.

Борислав затнувся на півслові. Зайшов гридень у кольчузі, підперезаний мечем. Він поклонився Мстиславові.

– Речи, – коротко наказав князь.

– Ярослав пішов на тебе зі своїми варягами. Із Суздалі пішов на південь, тільки не до Києва, а суне просто на Чернігів. З ним варяги Якуна, десь коло тисячі мечів, і ще дві – свої варяги з воєводою Торном. Вони вже в Любечі. Ідуть на лодіях і верхи, тільки комонників мало – вікінги не люблять битися кінно.

– Така ж сила, як і наша – тисяча моїх комонників та ще дві із сіверян піших набереться. Тяжко буде: варяги – добрі воїни, зоружені краще за сіверян.

– Зате сіверяни будуть битися за свою землю, а варяги – за гроші. Наша земля нам дасть сили, будемо стояти до кінця і при потребі всі життя за тебе, княже, віддамо. – Борислав це сказав із такою злістю, що Мстислав хоч-не-хоч повірив йому.

– Треба буде зустріти їх, аби не дати варягам розвернутися широко, щоб не вдарили з боків та в спину. І щоби земля не була болотистою – у нас більше комонників, це й буде нашою перевагою. Ти, Бориславе, тут усі землі знаєш – порадь, де краще зустріти варягів.

Боярин задумався. Тоді запитав розвідника:

– Яким вони пішли шляхом? По Десні?

– Рушили малими ріками, часом волоком лодії свої перетягують.

Борислав задумався ще більше.

– І справді, хоче нас застукати Ярослав. Поспішає. Та нічого, ми йому дорогу перекриємо. Думаю, найкраще під Лиственом. Скуємо їх на вузькому клапті землі, не дамо розгорнутися. А ще краще напасти, коли з лодій сходити будуть, щоби в бойові шики не стали.

– Добре, виступаємо. Сурміть збір. Підіймай, Бориславе, своїх сіверян, а ти, Турику, – нашу дружину!

– Сіверяни – також «наша дружина», – намагався поправити князя Борислав.

– Зі своєю дружиною я з багатьох боїв перемогу виніс. Із вами йду на бій уперше. І той бій покаже…

– Ось побачиш, княже, сам переконаєшся, на що годна дружина чернігівська.

Борислав підвівся і швидким кроком рушив до дверей. Мстислав лишився з Туриком, вони іще мали про що поговорити.

Ярослав із Торном та Якуном із Любеча рушили просто на Чернігів. У них був у розпорядженні більш певний шлях – спуститися нижче Дніпром, а тоді зайти в уйстя Десни і вже по річці сіверян підійматися на північ до Чернігова. Так вони робили великий гак, тратили багато часу. Якун із Торном намовили Ярослава, аби він повів лодії волоком.

– Негоже підкрадатися до Чернігова, до брата мого, яко таті, бродячи болотами, лісами й малими ріками, – сперечався з ними князь.

– Це брат твій, яко тать, забрав собі город твій і сів у ньому. Підійдемо ближче, аби не встигли повтікати сіверські ратаї і пастухи. Побачимо, чи й справді такий войовничий твій, княже, брат, як речуть про нього. Напевно, налякається дружини нашої і втече назад у свою Тмутаракань.

Якун говорив і далі зверхньо, як і всі варяги, чиї кістки ще не встигли обрости руським м’ясом.

– Сіверяни – це тобі не суздальці. Вони воювали полем і морем могутніх греків, коли вас, варягів, на Русі й чути не було. А зараз іще печеніги під боком, тож переяславці й чернігівці меча від боку не відшпиляють, – щиро попередив Ярослав.

– Вони ратаї, а смерди всюди одинакові.

– Ти дуже зверхній, Якуне. Гляди, щоби тобі не довелося заплатити за свою гординю.

Варяг посміхнувся.

– Бачиш, княже, яка луда на мені – плащ золотом тканий, якого я здобув у битві кривавій. Нас, вікінгів, усі правителі світу запрошують до себе, аби ми на полі ратному помогли ворогів посікти. І твоїх ворогів, княже, посічемо, а ти тільки плати нам срібло та золото.

Про цю розмову Мстислав довідався від своїх розвідників і на основі їх розповіді готував план битви.

Тим часом варяги тягли навантажені лодії свої через сіверські болота. Волоком вони перейшли з однієї малої річки на другу і так продовжували свій шлях до Чернігова. Ночувати мали під Лиственом, куди прибули під вечір. Хмари тим часом усе густіше огортали небо, віщуючи страшну бурю. Торн уподобав галявину, що розкинулася поміж лісом та річкою, наказав приставати до берега. Варяги один по одному стали вискакувати на землю.

Сіверяни взялися не знати й звідки. Недарма ж цю землю вважали своєю: звіриними лісовими стежками підійшли до самих варязьких лодій, причаїлися на цій галявині, чекаючи варягів.

– Казав же-м тобі, Малку, що саме тут варяги стануть. Всюди ліс, а тут видно все і берег невисокий.

Так казав Борислав до Турика, лежачи в густій зеленій траві. Позаду нього причаїлося все військо сіверське, що навіть досвідчене око Торна не змогло розгледіти засідки. Варягів тільки невелика частина встигла зійти з лодій на землю, коли нараз сіверяни дружно підвелися й стіною стали перед непроханими гістьми.

– Хотіли нас застукати, аж тут ми їх застукали! – уже не криючись, гукнув до свого війська Борислав, дивлячись на розгублених варягів.

– Ви хто такі, як смієте нападати на великого князя київського?! – гукнув їм Торн.

– А чого ви прийшли в нашу землю й крадетеся, як вовки до кошари, до города нашого Чернігова?! Чого сла не послали, що князь київський у гості зволив завітати?! – гордо відповів Торнові Борислав.

І Торн, і Ярослав упізнали знаного сіверського боярина.

– Ти, боярине, забув, напевно, що вся земля руська стоїть під рукою князя Ярослава. І ви, сіверяни, також є холопи великого князя київського!

– Уже свого князя маємо! – у тих словах було стільки гордості, що на обличчях усіх сіверян розцвіли усмішки.

– Де ж є князь ваш? Нехай покажеться.

– Говорити він буде тільки з Ярославом, і то, коли ви, варяги, відступите від землі нашої та складете свої мечі.

Тепер посміхнувся Торн.

– Біду на себе накликаєш, боярине. Аби славні вікінги та перед смердами зброю поклали?! Та швидше сонце встане на заході!

Борислав іще щось говорив, тільки Торн відвернувся до Ярослава й мовив:

– Дай знак, княже, і потнемо тих нахабних смердів.

– Вони не дадуть вам вишикуватися в лаву, – вкотре попередив Ярослав.

– У нас довгі мечі, і кожен вікінг трьох сіверян вартий.

– Не забувайте за Мстислава. Даю руку, що брат мій заховався десь у лісі зі своїми комонниками.

– Доки добіжить, ми сіверян у купу зіб’ємо й відсунемо до лісу. Самі ж зі списами своїми довгими станемо супроти комонників Мстиславових.

– Воля твоя, Торне. Вирішувати вам із Якуном.

Торн говорив із Ярославом по-варязьки навмисно, аби розумів Якун. Той кивнув головою і дав знак – варяги тут же почали вискакувати з лодій на берег. Робили це так вправно і згуртовано, що сіверяни спочатку навіть розгубилися.

– Бий псів варязьких! – нараз заревів Борислав. – Уперед, за князя нашого, за землю сіверську!

З диким гиком вої кинулися на ворога, вимахуючи топорами й мечами. У кожного були щит, кольчуга та шолом. Лучники випустили у варязькі лодії стріли, тут же кілька вікінгів полетіли сторчма у воду.

Торн із Якуном майже одночасно скочили зі своєї лодії і по коліна у воді побрели до берега. У щити їхні одна за одною впиналися крилаті стріли, проте це руху не стримувало.

– Вперед, вікінги, за славу нашу! – крикнув Якун. – Молот Тора на голови ворогів!

Тим часом, захоплені боєм, обидві дружини й не побачили, які дивні речі творилися на небі: хмари чорною, зловісною пеленою закутали його і страшно воркотіли. Вони валувалися, ніби ті люди унизу, і борюкалися між собою. Стало темно – сонце сховалося так глибоко, що жоден промінчик не зумів прорватися крізь чорну пелену, і обом дружинам довелося битися в темряві. Враз спалахнула блискавка, заливши все навколо яскраво-кривавим світлом. За нею тут же гримнуло, так що й крики бойовища були заглушені тим громом. Дощ полив як із цебра – справжня злива. Вона шуміла, лютувала, так що вої не чули один одного, ні наказів своїх старшин, а лише шум дощу. Люди змокли враз, земля під ногами перетворилася на багнюку, оружжя в руках стало слизьким.

Дві лави зійшлися за кілька десятків кроків від берега. Враз затріщали щити, шоломи й кольчуги, а разом із ними й кості мужів славних. Крики смерті разом із бойовими криками почали змішуватися в один галас. Важкі топори й мечі воїв трощили все на своєму шляху, і тріск той перевершували тільки чергові удари грому.

Варяги були затиснені до річки зі всіх боків. У них була сила не менша за сіверську, вони почали підсилювати натиск та прориватися.

Борислав із Туриком рубалися в першій лаві.

– Гей, дружино, наляжемо! – заричав Борислав – і вони поперли на варягів із новою силою.

Якун став із мечем проти Борислава.

– Зараз ми подивимося, що ти за птиця, – хекаючи, сказав Борислав, витираючи рукавом із лоба піт та дощову воду, що заливала лице.

Він увесь намок, став тяжким, рухатися було вкрай незручно. Та в боярина було ще чимало сили, вогонь боротьби горів у його очах.

Якун щось гаркнув до нього варязькою, вони стали один навпроти одного.

– Не встояти тобі, варяжине, перед силою руською! – гукнув боярин і кинувся в бій.

Мечі їх зійшлися в шаленому танці, щити гуготіли від страшних ударів, рик бійців додавав їм сили й відваги. І таки не встояв варяжин під ударами боярина руського, почав відступати. Борислав з усієї сили натиснув на нього, так що той не витримав, упав. Меч його відлетів, він спробував підвестися, як тут Борислав ударив ще раз. Варяг прикрився. Харалужний зло черкнув по обкутому щиті, застогнав і переламався надвоє!

– Прокляття! – ревнув боярин.

Якун спробував вийти з бою, однак Борислав ухопив його за плащ, золотом тканий.

– Стій, не втекти тобі, темная сило!

Він щосили потяг варяга на себе, сам силкуючись вихопити з-за пояса свій обушок. Варяг відчув лиху годину, виривався. Його ж плащ душив горло, золота запонка в’їдалася в шию. Він насилу намацав її, відшпилив. Борислав смикнув щосили плащ на себе – і золочена луда залишилася в його руках, ворог же заховався за спинами інших варягів.

– Повернись, варязька собако, ти так утікаєш, боягузе, що аж покинув своє лахміття! Я пороблю собі із твого плаща онучі, проклятий тхоре! – зловісно гарчав боярин.

Грім нараз перегукнув його, Борислав щось кричав іще своїм, вимахував страшною своєю зброєю – обушком. Варяги кинулися на нього, однак один за одним відскочили, а перший, найсміливіший, то й упав навзнак: обушок зі свистом проламав шолом варяга, а разом із ним – і череп.

Сіверяни, побачивши таку мужність свого боярина, також поперли на варягів. Борислав сам поклав на землю ще декількох ворогів, поки проти нього не вийшов сам Торн.

– А ось і ти, воєводо, давненько хотів із тобою помірятися силами!

Торн у відповідь вдарив щосили топором, щит боярина витримав цей удар, обушок знову зі свистом розпоров грозове повітря, глухо вдарився об щит варяга. Знову обмін ударами, тоді ще раз. У тому бою обидва бійці втратили немало сили, їх удари були такими могутніми, що ковані щити розлетілися на друзки, обушок ланцюгом закрутив рукоять сокири й вирвав із варязьких рук. І боярин, і воєвода стали безоружними один навпроти одного, кинулися з голими руками, борюкаючись на слизькій від дощу та крові землі. Нараз русич схопив варяга за пояс, підняв і кинув на землю. Дружина чернігівська гукнула з радості, варяги завили з досади.

– Де ж ти, Мстиславе?! Поглянь, княже наш, як дружина твоя б’ється за тебе, не жаліючи живота свого!

Враз вдарила блискавка й освітила сіверського богатиря. Обличчя його було бліде, руки – червоні від крові. У боці його стирчав ніж – Торн встиг завдати удару – Борислав навіть не зауважив. Тільки тепер відчув, як страшно закололо в боці, як чорна пелена починає застилати очі. Тим часом Торн підвівся, у руках його був уже меч котрогось із вбитих варягів. Він розмахнувся ним на боярина. Той мовчки дивився в очі смерті.

– Чи бачиш тепер, княже, як за тебе б’ється дружина сіверська? – тільки й спитав не знати кого.

– Бачу! – раптом гукнув хтось збоку, і плечистий дружинник із заборолом на шоломі, що закривало обличчя, загородив своїм щитом Борислава від Торнового меча.

Торн враз відступив. Плечистий вой скинув шолом, і всі враз упізнали князя. Мстислава.

– Княже мій, то ти весь час бився разом із нами? – тупо запитав Борислав, усе ще стоячи на ногах, які ніяк не хотіли підкошуватися. Якась нелюдська сила підтримувала ще чернігівського богатиря.

– Хіба ж я не князь ваш?! – блискавка знову освітила лице Мстислава. – Тепер наказ усьому полку – відступаємо лівим крилом. Турику, підтримай Борислава, він мені живим потрібен!

Вої добре пам’ятали план битви, який узгодили ще перед початком. Ліве крило сіверян відходило назад, ніби піддавалося варягам. Вікінги сприйняли це за відступ, за слабкість сіверського полку.

Першим, забувши про обережність, в атаку пішов Торн. Інші варяги також перегрупувалися, заповнивши собою місце, де щойно стояли чернігівці, і тепер вийшло так, що варяги оточують сіверян і тиснуть. Тільки чернігівці не побігли, а мужньо тримали оборону на правому крилі.

Торн налетів на Мстислава, упізнавши його. Варяг був без щита, тільки з одним мечем.

– Оце і є той славний воєвода Торн, убивця братів моїх! – гукнув Мстислав.

Торн почув цей заклик, на мить закляк. Тоді гукнув:

– От і ти зараз упадеш від меча мого!

Мстислав віддав свого щита котромусь із воїв – вирівняв сили.

– Обережно, княже, меч його надто гострий і довгий, – попередив Мстислава хтось.

– У мене теж не коцюба, – відрізав князь.

І почався бій. Чорні мечі страшно відбивали світло блискавиць, що розстрілювали землю вже десь далі.

Сила Торна була у вмінні, мав непомильне око й дуже твердий зап’ясток. Мстислав же мав могутні плечі й груди, від чого удар його був тяжкий, так що Торн аж прогинався під ним, ставлячи блок. Йому все тяжче й тяжче було відбивати княжі удари. Мстислав побачив це й пришвидшився. Тоді раптом зробив кілька фальшивих випадів, і коли меч варяга пішов убік, Мстислав ковзнув своїм двосічним Торна по шиї. Наче погладив. Однак того було досить, аби варяг почав ковтати ротом повітря, ніби риба, яку викинули на берег. Кров била з рани, виривалася поміж зімкнутих на шиї пальців, що намагалися затулити поріз. Аби позбавити варяга страждань, Мстислав ударив ще раз, і голова Торна покотилася по багнюці.

Саме в цю мить у бік варягам вдарили Мстиславові комонники. Князь чернігівський навмисно виманив ворога на те місце, де стояло його ліве крило, і повернув боком до лісу. У тому ліску сидів його засадний полк, складений із дружини тмутараканської. Яси й касоги, а з ними й русичі блискавично вдарили. Вікінги враз запанікували й кинулися бігти. Їх доганяли й знищували немилосердно, однак ніч заховала багатьох утікачів. Між ними втекли і Ярослав із Якуном.

Волос утретє

– І що ж єси наробив? – До Снєжки нарешті почало доходити, і сльози відчаю враз проступили в очах молодої жінки.

– Кожен вой так би вчинив, – відповів Волос.

– Але ж ти чув, що було уречено? Він ворог – наш, Доброгоста, Перуна!

– Турик – брат мені. Він нічого лихого не зробив ні нам, ні Доброгосту, ні Перунові.

– Він – нє, та рід його… Хіба ж ти забув слова Доброгоста? Хіба ж ти забув, як княжі гридні палили весь нашу, отців наших убивали, як мати твоя загинула? Що ж із тобою сталося, раніше був єси зовсім інакший?!

Волос спробував узяти свою жону за руку, та вона вихопила долоню і відвернулася від нього. Вой стерпів, але більше пояснювати жоні нічого не хотів, мовив тільки:

– Перун ніколи не хотів пити крові русича. Її і так ллється занадто много.

Вони сиділи удвох у своїй хаті, мали одну ніч, щоби попрощатися: після того як Волос звільнив Турика, Доброгост йому пробачати не збирався. Не те що Доброгост – сам Перун розсердився на дітей своїх, кидав у пущу блискавками, а небо з ляку плакало слізьми дощу.

– Аби задобрити Перуна, ти підеш замість того перелюбця. – Отаким був присуд Доброгоста.

Отож це була остання ніч у його житті, бо Волос не збирався ані тікати, ані просити пощади. Снєжка поглянула на нього, будучи вся у сльозах.

– Чого ж ти не тікав разом із тим Туриком? Хіба ж можна було сподіватися на Доброгостову милість?

– А я і не сподівався. І тікати звідси не збираюся, бо тута є дім мій. Якщо мені боги урекли вмерти тута, то нехай так і буде.

– Проситиму Макош, аби захистила тебе.

– Хіба ж Макош сильніша є за Перуна? Та не плач, Снєжко, ходи до мене, нехай обійму тебе.

Вона кинулася до нього, обійняла щосили, цілувала свого мужа, плачучи й не бажаючи відпускати.

Коли вони лежали вже спокійно нагі на постелі, Волос мовив:

– Хочу, аби-с мені народила сина. Або дочку – що боги дадуть. Аби хоч щось після мене лишилося на цьому світі.

Снєжка пригорнулася до нього.

– Завтра буду просити Доброгоста, аби…

– Не треба, тим горю не зарадиш. Поцілуй мене ліпше, а то там, у вирію, мені буде скучно за тобою.

Вони кохалися знов і знов, як востаннє…

Десь під ранок втомлена Снєжка заснула. Ні, вона втомилася не від любощів – печаль забрала від неї всі сили. Волосові обійми тільки заспокоїли, а від міцного сну сили повернуться. Волос милувався сплячою жоною, пестив її волосся, торкався шкіри. Снєжка усміхалася – боги дали їй спокійний сон.

Потиху, аби не збудити її, Волос підвівся, одягся і вийшов надвір. Повітря було прохолодно-свіже, тож він вдихнув його на повні легені.

Волос сів на заваленій липі, підійшли Мечобор, Житник і Горнило, посідали поруч. Якусь мить мовчали.

– Реклисьмо Доброгостові, аби замість тебе Перунові віддав найліпшого нашого бика. Не хоче, розізлився тілько, – сказав нарешті Мечобор.

Розмову підхопив і Житник:

– Старим став наш волхв. Певно, років сто має, а може, і сто двадцять. Ніхто того не знає, окрім самого Доброгоста.

– Старий, та міцний – не попреш супроти нього. Ми вже і так, і сяк, а він заперся і тілько твоєї крові вимагає. Ти вже прости, Волосе, – сказав своє слово і Горнило.

– Кого ж поставить він замість себе? – замість відповіді запитав Волос.

– Думав тебе ставити! – раптом десь поруч гримнув голос волхва.

Доброгост, як завше, з’явився ніби просто з туману.

Він підійшов до четвірки мужів, ті тут же підвелися. Волхв присів по-старечому, втомлено.

– Волхвував єсмь колись, кого замість себе ставити, кому знання свої лишити. Боги на тебе показали. В усьому хрестаті винні: вони розлучили нас, викрутили твій дух. Стільки років я чекав на тебе, коли ж дочекався – встромив єси мені ножа в серце.

Волос мовчав – не мав що відповісти, та й не хотів. Волхв же продовжив:

– Мушу знайти когось інакшого, якогось отрока. Чую, Морана вже близько, не жити мені вже довго на світі Даждьбожому. Хтось мусить закінчити за мене мою справу, бо кровна мста свята є. Тілько два останні чада проклятого Володимира лишилися, і то зійшлися у смертельному бою.

– Про що речеш єси, діду? – живо запитав Волос.

Жрець поглянув на нього.

– Полуденний Лев побідив полунічного Ведмедя. Ярослав побіг у Новгород, аби ще більшу дружину набрати, Мстислав же має удруге піти на Київ. Там уже Каніцар подбає, аби кров пролилася. Той проклятий рід мусить згинути. З ним і Русь згине, аби потім знову відродитися.

Волос це вже вкотре чує від старого. Схоже, у сивій голові більше нема нічого, тільки та одна думка крутиться.

– Чого ж будуть вартувати боги землі руської, як не буде ні русичів, ні землі тої? – запитав Волос.

Він враз відчув себе молодим вовком, що кидає виклик старому вожаку вовчої зграї. Доброгост не відчув виклику в цих словах, напевно, справді став занадто старим.

– Боги прокляли Русь. Я мушу помститися за них… Кровна мста…

– Хіба ж боги мертві, аби за них мсту чинити? Якщо Перун згинув, то чого ж ти, діду, хочеш мене в жертву йому принести? Хіба ж мертвому богу потрібна жива кров?

Волхв подивився на Волоса, тільки не своїми старечими, вицвілими очима, а двома чорними вогнями, які вириваються просто з перунової кузні.

– Хрестаті зробили з тебе покруча, Волосе. Однак мій жереб не міг помилитися. І тільки потім я зрозумів, що боги вказали не на тебе, а на твого сина, що досі сидів у тобі, а нині перейшов до Снєжки. Він стане замість мене і вестиме наш рід.

Волос зблід, затнувся на півслові, не знаючи, що казати. Волхв мав іще велику силу, Волос не зможе поперти проти нього. Нараз жрець підвівся.

– Чого ж ми будемо чекати? Пішли до капища – час.

Ішли мовчки слідом за волхвом. Мовчали, бо ніхто не смів і слова мовити. Доброгост був у зажурі. Волос думав про те, що він учинив і що його чекає. Так, можливо, він і скривдив богів, Доброгоста, підвів братів своїх. Але Турик… Ні, він зробив вірно, і тільки Снєжки шкода. А ще землі руської. Не дайте, боги, аби справдилося страшне Доброгостове прокляття.

Мужі сподівалися, що в такій ранній порі, коли сонце тільки вставало й кидало перші проміння понад пущею, на капищі не буде ні живої душі. Та вони помилилися – тут була Снєжка. Волос не сподівався її тут побачити, але серце його зраділо – усе ж не спить, наввипередки прибігла. Що ж вона робить? Дивно, жінка стала коло Макоші й прибирає, прикрашає її квітами, жертовний горщик перед нею поставила.

– Що єси тута робиш? – запитав строго Доброгост, коли вони опинилися в капищі.

– Приношу жертву своїй Макоші. Востаннє, – відповіла Снєжка, не оглядаючись.

Доброгост ніби не зрозумів, підійшов ближче.

– Розум єси втратила. Іди до весі, тута тілько мужі мають бути.

– Рідної весі більше не побачу. Звідси мені дорога не до селища, а до вирію. Хочу жертву Макоші дати, аби помогла мені.

Волхв зі злості вдарив своєю палицею до землі.

– Чи ж оглухла єси і не чуєш, що речу до тебе?!

Раптом Снєжка встала, підійшла до жерця і сміло поглянула йому в очі.

– Востаннє давала-м жертву Макоші, коли віддавав єси мене за Волоса, мужа мого. Тоді присягла йому у вірності перед Ладою. Тепер присягну і перед Мораною. Просила помочі у Макоші, і вона поможе мені!

Волхв здивувався, хоча, здавалося, у тому світі вже нічого не могло здивувати цього старця.

– Хочеш із мужем своїм до праотців піти?

– А мені нема чого робити без нього.

– Перун не хоче жертви від жони, а тілько від мужа.

– Речу тобі, волхве, що Макош мені поможе! – Снєжка не сказала, а засичала, як вовчиця, що захищає своє лігво.

Це обурило жерця, він відняв свою руку і показав на неї пальцем. Був страшний, як гроза. Бачачи його таким, навіть мужі блідли і відступалися.

– Речу тобі, жоно: покорися Перунові і йди до весі, інакше горе тобі буде!

Вона не відступилася, не злякалася, а, навпаки, зробила ще крок до жерця.

– Забираєш у мене мужа – хіба ж можна більше горе знайти? Речу тобі: як уб’єш Волоса, я й собі життя заберу просто тут, коло своєї Макоші. Підемо до праотців разом.

Старець дивився на неї, насупивши брови, стискав палицю в долоні, але страх так і не прийшов до жінки. Вона не злякалася і не думала відступати. За спиною у руці вона стисла ніж.

До Снєжки підійшов Волос, обійняв її за плечі.

– Ну, що речеш таке, жоно моя? Не роби того, бо тобі ще зарано до праотців.

– З тобою піду! – рішуче мовила жінка.

– Нє, жоно, мусиш тута лишитися. Не забувай за сина. – Ці слова Волос сказав пошепки, аби їх могла почути тільки вона.

Снєжка мимоволі поклала свою руку на живіт, ніби раптом відчула там щось. Волос поцілував її в губи і відвів убік. Він відводив жону все далі, намагаючись відпровадити до селища. За ним ніхто не пильнував – знали, що не втече. Жрець бачив цю сцену, сопів невдоволено. Тоді повернувся до мужів, що також застигли від такої сцени.

– Чого стали, готуйте жертовник…

Коли Мечобор, Житник і Горнило закінчили, біля Перуна утворилася лежанка з дров десь до пояса. Волос повернувся вже без Снєжки.

– Прив’язуйте його до Перуна, – скомандував старий.

– Пощо прив’язувати? Хіба ж втечу чи брикатися буду? – запитав Волос, підійшов до ідола і скинув сорочку, залишаючись із голим торсом.

Мужі поглянули на Доброгоста – той не відповів нічого. Натомість став перед Перуном, підняв руки до неба й почав щось бурмотіти. Волос намагався пригадати всі ті заклинання, яких його колись учив волхв, але згадати вже не міг – надто давно це було. Доброгост закінчив свою молитву, вийняв ножа і пішов до нього.

Волос стояв блідий, спершись рукою до кумира. Раптом оглянувся – до капища хтось біг. Снєжка. Вернулася-таки.

– Нє! – кричала вона, і той крик долинув до Доброгоста.

Рука старого сіпнулася, але кинджал таки пробив Волосові груди. Вой зловив повітря ротом, приклав руку до грудей, а другою, тримаючись Перуна, поволі осів на землю. З рани забила гаряча кров, обливаючи ідола. Перун пив.

– Нє-є-є! – кричала Снєжка, намагаючись прорватися до мужа, але її не пустили: Мечобор і Житник стримали.

Вона ще кілька разів кинулася в їхніх руках, а потім, ридаючи, сіла просто на землю.

Волхв підійшов до неї.

– Пощо-с прийшла?

Вона поглянула на нього, витерла сльози. У голосі її почулася погроза:

– Хтіла-м бачити, аби потім своєму сину розказати.

Волхв не відповів, натомість мовив до мужів:

– Кладіть Волоса на жертовник.

Волос не знати як, але бачив усе і чув. Він видів, як троє мужів підняли його і поклали на жертовник, як Доброгост заходився підпалювати. Та молодий вой не дивився на волхва, ні на мужів, а тільки на свою Снєжку. Вона більше не ридала, а сиділа на землі й дивилася на нього. Він хотів щось сказати, але тіло не слухалося його. Він ніби летів над землею, і перед очима уже показався вирій, а там велика зелена галявина, на якій сидять усі праотці. Раптом один із них встав і підійшов до нього. Муж не назвався, але Волос і так впізнав його – батько Орь, від якого всі роди пішли на Русі. Він говорив щось до Волоса, той не чув, але розумів…

Тим часом дрова ніяк не запалювалися. Волхв чогось нервувався, підкладав увесь час соломи і сухих гіллячок, вони спалахували, але далі справа так і не йшла – жертовник не розгорявся. Жрець гукав на мужів, але ті відчули щось не те – Перун не приймав жертви. Вони взяли Снєжку і почали відходити. Доброгост ще більше нервувався, намагаючись запалити. При цьому жрець підійшов надто близько до жертовника. Одна з іскор, що жевріла біля підніжжя, раптом спалахнула і перекинулася на довгу Доброгостову сорочку. Тканина спалахнула миттєво, і поки волхв це побачив, то вже добряче горів. Він спробував загасити вогонь на собі, та полум’я чогось розгоралося все більше. Раптом волхв зупинився, звів руки до неба. Горів уже, як свічка, – Перуну був потрібен він, а не Волос. Жрець раптом повернувся, цілий палаючи, заволав до мужів і Снєжки:

– Волос нехай жиє! Нехай замість мене стане! Така воля богів!

Сказавши це, Доброгост упав.

Не зводячи очей з Оря, Волос бачив смерть Доброгоста. Старий раптом став поруч з Орем, вони обійнялися, Волос же відсувався все далі і далі, аж доки не полетів назад униз. Він бачив, як мужі разом зі Снєжкою стягують його з жертовника і несуть назад до весі.

Увесь цей час Волос проспав. Одного разу він розплющив очі і побачив Снєжку, а разом із нею – Мечобора. Вони говорили впівголоса.

– І що, не приходив іще до тями? – питав Мечобор.

– Скоро прийде, – відповіла Снєжка. – Рана дуже хутко гоїться.

– Боги тебе принесли, Снєжко. Крикнула єси, тому Доброгост схибив, не зачепив серця. Вари йому і далі той узвар, що-м тебе навчив, та меду давай. Наш мед велику силу має, він і тримав Волоса досі при життю.

Вони вийшли надвір, і вже звідти долинали їх голоси. Волос більше не вслухався, натомість оглянувся по хаті. У куточку побачив маленьку мишку, покликав її в умі. Мишка прибігла, торкнулася обережно носом його пальця на руці і втекла. Волос усміхнувся – нараз відчув силу велику в собі. Ні, не силу тіла, бо воно було ослаблене раною, а духу…

Полежавши ще трохи, Волос підвівся. Був він у довгій сорочці. Відчувши щось, вбігла Снєжка, їх погляди зустрілися.

– Волосе…

– Дай мені ногавиці і черевії. А ще сіряк.

Вона не спитала навіть, що надумав муж, а швидко виконала, що він велів, помогла одягтися.

Доки жона взувала його, Волос виглянув у вікно – дерева вже геть стояли голі.

– Довго-м пролежав.

– Як принесли тебе – листя тільки жовкло, – відповіла Снєжка, підводячись.

Вона дивилася на нього розгубленими, але такими щасливими очима. Волос погладив її по щоці, тоді пошкандибав до виходу. У кутку побачив палицю волхва Доброгоста, узяв її і, опираючись, вийшов надвір.

– Куди ти? – запитала Снєжка.

– У пущу. Вона додасть мені сили…

Він ішов, і всі розступалися, даючи йому дорогу.

– Волосе! – наздогнав його Мечобор. – Добре, що боги тебе відпустили, тепер не пропадемо! Осінь дощова була – мало озимини посіяли.

– То ярину сійте, боги дадуть урожай, – відповів Волос, вгадавши, що зараз буде питати Мечобор.

Той не запитав, тільки зрадів і побіг до мужів. Тим часом Волос увійшов до пущі, вдихнув. Добре. Відчув, як рана враз почала рубцюватися, затягуватися. Йти було чимраз легше. Він крокував пущею, сам не знаючи, куди несуть його ноги.

Раптом він додибав до місця, яке було страшним, схожим на роззявлену пащу великої чорної змії. Тут пахло кров’ю. Волос запитав у пущі, що тут сталося, і вона відповіла йому. Волхв підійшов до могили, у якій Турик поховав Луку, Бурого і Середича, присів над нею і поправив каміння, якими була обкладена.

– Спіть спокійно, браття.

Волос пішов далі. Він йшов і йшов, ноги й далі несли його через пущу, він слухав її, вбирав усім своїм єством. Тільки тепер Волос почав розуміти, що Доброгост віддав йому свою силу. А ще батечко Орь стільки навчив…

Зупинився Волос перед брамою Каніцарового дворища. Постукав. Відчинив молодший брат Ратка.

– Чого тобі треба?

Волос тільки поглянув на нього, і молодець тут же відступився. Із терема вийшли Овсій і Тишата Воротичі.

– Це ти? Чого прийшов?

– Я до боярина.

– Смієшся? Спершу твій волхв навідьмував супроти нього, тепер єси добити прийшов? Забирайся звідси, а то мечами зараз потнемо! – пригрозив Овсій і поклав руку на рукоять.

Волос не розумів, про що він говорить.

– Що з Каніцаром?

– Ніби й сам не відаєш? Волхв до нього біса пустив, так що боярин тепер навіть із терема не виходить – тіні своєї страхається. Біс у ньому сидить. Добре, що ми прийшли, бо уже б згинув – холопи його настрахалися і повтікали з дворища.

Волос і далі не розумів.

– Пощо Доброгосту робити таке?

– Бо Каніцар не послухав його, не пішов підіймати Києва супроти сіверян.

Волос ступив крок, аби пройти до терема, та Воротичі і не думали пропускати:

– Чого сунеш? Каніцар тебе слухати не захоче!

Овсій і Тишата стіною стали перед молодим волхвом, та Волос наставив на них свою палицю.

– Відступіться!

Вони враз відступили, Тишата сам відпер двері перед Волосом.

Каніцар сидів у своїй світлиці. Хоча сказати «сидів» – неправильно. Він притулився в кутку, дивлячись на Волоса великими очима.

– Хто ти? Згинь, згинь, пропади!

Боярин раптом почав хрестити себе, а тоді Волоса. Молодий волхв підійшов до нього, подивився: справді, хтось нагнав на боярина великого страху. Волос простягнув свою відкриту долоню, показав її Каніцарові. Той перестав кричати, затих. Тоді Волос стиснув долоню в кулак і смикнув на себе, ніби видираючи з Каніцара його недугу, тоді відчинив дверцята грубки, де весело горіли дрова, і кинув у вогонь те, що тримав у долоні. Вогонь гухнув і відразу заспокоївся, продовжуючи й далі мирно горіти.

Каніцар дивився на Волоса очима, що не розуміли нічого.

– Виджу, тобі вже ліпше стало. Відступив страх.

Каніцар підвівся зі своєї схованки, тяжко посунув до стола і гупнув там на лаву. Тоді підвівся, підійшов до дверей, гукнув, прочинивши стулку:

– Гей, хто там є? Принесіть нам меду!

Він знову сів.

– Добре, що-с прийшов, вою. А то мені самі чорти ввижалися, думав уже, що здурію. А ти, певно, також силу велику маєш, раз зумів зняти Доброгостові чари.

– До чого тут чари? П’єш меду вельми много, тому і ввижаються чорти.

Старий усміхнувся – добрий жарт. Тишата зайшов, поставив жбан із медом і три кухлі – напевно, один собі. Однак Каніцар його випровадив.

– Сідай до столу. Хотів єсмь тебе воєм назвати, та виджу – волхв тепер єси.

– Називаюся Волосом.

– Маєш посох Доброгостів…

Волос не відповів. Він відклав посох і сів за стіл навпроти Каніцара.

– Які справи були в тебе з нашим волхвом?

– Справи? Ми були другами великими, то я дав йому землю, аби селище своє поставилисьте. А він що зробив зі мною? Невдячний поганин… Раз маєш його палицю, значить, пішов уже до праотців, так?

Волос знову не відповів, дивився тільки на старого боярина, що за останній час дуже схуд, зблід, вкрився зморшками і до решти посивів. Каніцар налив меду собі, Волосові, випив і став розказувати:

– Дружина княжа тоді нишпорила по пущі і навертала язичників у віру Христову. Бояри помагали князю: і поляни, і деревлянські такоже. Тоді ж і ваша весь спалена була, бо Доброгост відмовився хреста прийняти. Вони кілька літ блукали пущами, аж доки волхв не прийшов до мене. Не хотів сваритися з відьмаком, бо всі знають, що волхви Перунові мають силу велику. А ще Доброгост оповів, як його отець разом із моїм прадідом та іншими боярами князя Аскольда скинули зі стола великокняжого, а замісто нього Олега прикликали. Отож уклав я ряд із Доброгостом: давав їм землю та боронив від князя і бояр, а він відвертав від моїх земель бурі, пошесті, диких звірів та людей моїх лікував. Усе добре було, та останнім часом старий збожеволів… Нічого не тямив, тільки про мсту кровну рік, про те, що Русь спопелитися має, а потім воскреснути. Вовками своїми Дашка затравив, нелюд, а такий був муж…

Волосові стало усе більш-менш зрозуміло. Він мовив:

– Доброгост намовляв тебе, аби-с пішов укупі з боярством київським супроти князя?

– Речу ж – здурів старий. Коли ж я йому відмовив – прокляв мене.

Боярин знову налив собі, хотів ще й Волосові, але в того був іще повний кухоль – молодий волхв не поспішав пити. Каніцар же знову хильнув.

– Доброгост тобі помагав не тілько господарство держати – у справах державних також його рука була, – чи то запитав, чи ствердно мовив Волос.

– Яких державних? – перепитав Каніцар, знову собі наливаючи: страшні страхіття минулися, і тепер йому хотілося залити душу.

– Був єси чи не першим боярином при Святополкові. Ти намовив князя, аби братів своїх побив, а Доброгост своїм відьмуванням поміг тобі.

Каніцарові трохи мед не став у горлі. Він поглянув на Волоса.

– Не Святополк побив братів своїх, а Ярослав. Казав я вже вам!

– Не лжи, Каніцаре. Володимир заповів Борисові стіл свій, бо любив його вельми, і люд київський також любив княжича. Він сів би на столі вітця свого і чинив би, як отець. Боярам то було не до смаку, особливо тобі, Каніцаре. Ви бажали тілько віча скликати та верховодити князем своїм. Тому й гукнули Святополка князем київським. А щоби поміж братами війни не було, намовив єси Святополка, аби той убив Бориса.

Каніцар допив-таки, відставив кухоль і запитав:

– Доброгост тобі оповів?

Ні, Доброгост Волосові цього не розказував. Молодий волхв сам здогадався ще тоді, як вони з Каніцаром і Лукою сиділи останній раз у тій самій світлиці і вели бесіду. Лука тоді навмисне так говорив, аби Волос зрозумів його слова. І той зрозумів, повірив Луці. Волос не відповів Каніцарові нічого. Той знітився, знову налив, та пити не став – відсунув кухоль.

– Не заради віча було вбито Бориса… Часи віча давно минули, ще Олег, об’єднавши землі від Новгорода до Києва, став над вічем. Володимир ще більше укріпив силу княжу, бо спирався не на віче боярське, а на простий люд і свою дружину. Тих дрімучих часів, коли віче скидало одного князя, а вибирало собі другого, уже не вернути. Борис загинув через інше – не був годен до стола великокняжого. При ньому Русь би занепала, вороги б роздерли її.

Волос запитав:

– Рекли, же Борис і сам хотів від стола відректися, аби тілько із братом старшим котори не починати.

– Так, хотів. Та дружина Володимирова за ним стояла, і вони його, легкодухого, могли намовити. Ми зі Святополком та боярином Путшею вирішили вбити Бориса. З нами ще був дехто. Путша узяв своїх людей, але ті нездари не могли добити князя самі. Сікли його, та Морана так і не приходила і серце Борисове билося. Видно, молитва щира допомагала княжичу і при життю його тримала. Тоді прийшли два варяги – Торн і Ерік. Вони Бориса добили.

– Звідки вони там узялися? – перепитав Волос.

– Ці двоє варягів давно вже жили у Києві: ще малими прибилися до дружини Володимирової. Вони тоді служили не Ярославові, а Святополку! То вже потім їх забрав до себе Еймунд, що був у дружині Кульгавого.

Тепер усе ставало зрозумілим.

– Що було по тому?

– Святополк наказав везти тіло Бориса до Вишгорода, у дворище княже, аби люд київський не довідався. Великий страх на нього напав, як ото зараз на мене. Боявся він, що тепер брати ополчаться разом на нього, тож вирішив усіх побити по одному. Тільки своїм не довіряв уже, а наказав Торну підібрати людей надійних. Так варяги і побили братів Святополкових, тілько до Ярослава не дотягнулися їх руки. Кульгавий тоді був із дружиною, готувався на Київ іти. Іще до того Ярослав зі Святополком та іншими братами ряд між собою уклали, аби переступити через волю отця свого і не визнати Бориса великим князем київським. Володимир викрив той задум і схопив Святополка та кинув до порубу. Ярослав почув про це, відмовився отцю своєму дань давати й готувався до війни. Варяги конунга Еймунда вже були з ним. Сестра з Києва попередила Кульгавого, що Святополк почав убивати, і той вийшов із Новгорода. Так і почалася війна поміж Святополком та Ярославом. Далі ти вже знаєш.

Волос запитав іще:

– Чи ж самі варяги були з Торном?

– Дідько знає, хто був там. Наволоч усяка. Та впізнав єсмь одного – він був із вами, Соколом його кликали. Не відразу єсмь згадав, де бачив його, та коли згадав – пізно вже було.

– Так, пізно. Згинули вони: і Лука, і Середич, і Бурий. Могила тілько в пущі лишилася.

– Не відав єсмь, – щиро сказав Каніцар.

– Не відав єси, а мужі славні загинули, брати мої по оружжю! Дивно мені й тепер, Каніцаре, як же могли варяги без помочі інших братів-князів повбивати.

Каніцар зітхнув.

– Прокляття Доброгостове їм помогло.

– Прокляття – речеш? А ти їм не помагав єси?

– Навіть не відав єсмь про них. Довідався, коли вже пізно було.

– Завше в тебе, боярине, так – занадто пізно. Окрім прокляття, були ще виродки, що заради наживи власної готові мужа до праотців відправити, а землю руську на клапті роздерти.

Каніцар знизав плечима.

– Чого таїти – були. Найперший поміж них – Путша.

Волос не хотів більше говорити про це, натомість запитав про інше:

– Пощо Мстислава із Тмутаракані витягли і проти брата поставили?

Видно, без кухля з медом на це запитання Каніцар відповісти не міг, тому випив, знову налив.

– Ярослав престав слухати бояр: і київських, і сіверських, і деревлянських. Найперше для нього була жона та варяги. А ще себе обставив новгородцями й полочанами, і нам не було більше коло нього місця. Треба було поставити когось варягам на противагу. Кого ж, як не Мстислава? Судислав відразу погодився – він ненавидить свого брата старшого, а сіверяни – то й раді – давно хотіли собі князя. Мстислав уже побив Кульгавого…

Волос підвівся.

– Готові Русь у нову війну братню кинути, аби тілько ваше, боярське, зверху було!

Каніцар, почувши це, також встав.

– Як смієш так ректи до мене? Спершу, молокососе, доживи до літ моїх, а тоді вже звинувачувати будеш! Гадаєш, якщо палиця волхва в тебе, то й уже на боярина сичати можеш? Затям собі, волхве, слова мої: на Русі завше дві руки було: одна – права, друга – ліва. А поміж ними голова! І руки ті мають дружно робити те, що голова каже, а голова не має одну руку любити більше, ніж другу!

Вони постояли мить один навпроти одного.

– Піду до Мстислава і розкажу йому правду, – нарешті мовив Волос.

– Іди. Маю для князя сіверського дар. Коли таті вбивали Бориса, то з намету його взяли золоту гривну, а також ікону стару грецьку. Святополк забрав її, коли ж тікав до ляхів – я її переховав. Тепер віддаю.

Каніцар відчинив скриню і вийняв звідти ікону Спаса. Волос поглянув уважно – кілька краплин крові засохли на ній.

– Не боїшся, що Мстислав із Ярославом будуть мститися?

На це Волосове запитання Каніцар тільки посміхнувся.

– Нічого не страхаюся, бо не в тих уже єсмь літах. А те, що було вдіяно, то не для наживи власної, а заради землі руської. Коли ж учинив єсмь гріх, то нехай мене Господь покарає!

Волос заховав ікону, поглянув на боярина, і, не прощаючись, пішов геть.

Мстислав учетверте

Осінь усе далі віддалялася від літа й підходила до зими. Мстислав не хотів більше ратитися. Іще до Листвена, то мав твердий намір відімстити Ярославові, навіть убити його, усю дружину знищити. Тепер же все змінилося. Чи варто губити стільки люду заради сварки двох братів? Доки Русь має кров свою лити, доки мають плакати по городах і весях вдови й сироти? Братів тим не воскресиш…

Після битви Мстислав послав до Ярослава, кажучи: «Сідай у своєму Києві: ти старший брат, а мені хай буде ця сторона Дніпра».

Потім було багато ночей, коли Мстислав не міг заснути, огорнутий важкими думами. Розраду шукав у книзі, яку передав йому Ярослав через слів. І прочитав він таке: «Але нову заповідь я вам пишу, що справді вона в Нім та у вас, – що минається темрява, і світло правдиве вже світить. Хто говорить, що він пробуває у світлі, та ненавидить брата свого, той у темряві досі. А хто любить брата свого, той пробуває у світлі, і в ньому спотикання нема. Хто ж ненавидить брата свого, пробуває той у темряві, і ходить у темряві, і не знає, куди він іде, бо темрява очі йому осліпила».

Мстислав залишався в Чернігові, показуючи всім, що до Києва йти не має наміру. Очі свої мав і в Києві, і в Новгороді, аби знати, що замишляють князь київський і його бояри. Ярослав нарощував свою силу, готувався до дальшої війни.

– Чому Ярослав нових послів не шле, аби помиритися зо мною? – запитав Мстислав свого боярина Борислава.

– Не йме тобі віри. Боїться. Та й послухи йому доповіли, що вельми злий єси на нього.

Мстислав знову пірнув у свої роздуми. Як же йому не бути злим? Хіба ж він лис, що здатен показувати свою любов у той час, коли душа вогнем горить? Хіба ж може обійматися з окаянним братовбивцею, тиснути руку, що по лікоть у крові? Мстислав розумів, що мусить пройти певний час, аби пекло хоч трохи перегоріло в його душі, аби затверділо серце і затяглася рана. Тоді буде поміж двома князями дружба, але ніяк не братня любов…

Двері відчинилися, і в світлицю зайшов Турик.

– Княже, там один із варягів полонених…

Князь поглянув, не розуміючи:

– Що?

– Говорити почав, – закінчив Турик.

– І про що рече?

– Каже, що був там.

Мстислав підвівся і впер очі в Турика.

– Та що з тобою, молодче? Хіба ж єси язика свого проковтнув? Де ж він був, говори до ладу!

– Як Бориса убивали. Він там був з іншими.

Князь побагровів.

– Веди!

Рану почали рвати, заледве вона трохи присохла…

До терема увійшов Турик, за ним, зв’язаний варяг, двоє гриднів та товмач, що знав варязьку. Полоненого посадовили на лаві.

– Як зовешся? – запитав Мстислав.

– Торд, – відповів варяжин і без товмача: дещо по-руськи вже знав.

– Оповідай.

Товмач переклав, і варяг почав розказувати. Говорив довго і заплутано про те, як вони з конунгом своїм Еймундом товклися спершу там, у себе, за Варязьким морем, потім прийшли до Новгорода і попросилися на службу до «Ярослейфа». Мстислав слухав, доки міг, та коли варяжин став оповідати про те, який договір Еймунд укладав із Ярославом, скільки кожен варяг мав отримати срібла і як Ярослав постійно дурив їх, князеві набридло слухати і він перервав цю розповідь:

– Пощо мені слухати ці бредні?! Кажи, як вам Ярослейф наказав брата свого вбити!

Товмач переклав. Варяг нахмурився, почав оповідати:

– Ярослав наказу не давав. То Еймунд приступив до нього і так порадив. За голову Бурислейфа конунг мав заплатити щирим сріблом.

Мстислав нахмурився.

– Бурислейф – себто Борис, Борислав… Речи далі, що відповів Кульгавий.

– Він рік, що наказу вбити брата не дасть, однак якби той згинув – то не плакав би за ним, а був би задоволений.

Мстислав нахмурився.

– Досить. Усі геть, – наказав і скоро лишився у світлиці сам на сам зі своєю задумою.

Ненависть, ніби вода в казані, знову почала закипати у князеві. Він стримував її, гасив у собі. Уперше за ціле життя почало нити серце. Князь поглянув на Святе Письмо – подарунок брата.

– Тьма розсіялася, – сказав Мстислав невідомо до кого, тоді взяв книгу в руки і готовий був кинути нею щосили до землі. Та стримався – книга не винна.

Мстислав застогнав й опустив голову на руки. Рану, криваву і пекучу, знову розворушили. Як же тепер йому жити, що діяти?

Він знову поглянув на книгу, видихнув. Почав думати: «Боже, дай мені мудрості. Хто мені лже, а хто правду мовить? Ні, Ярослав не міг побити братів. На нього все показує? Так, показує, тільки все одно не віриться, не хочеться вірити. Варяг каже про Бурислейфа… Рудобороді люблять перекручувати руські ймена, усе на свій лад… Господи, як же мені взнати істину, аби чорна туга більше не мучила мене?…»

– Бурислейфом варяги називали Святополка, – раптом за спиною прозвучало тихо.

Князь стрепенувся й оглянувся – позаду нього стояв чи то вой, чи смерд, чи волхв – Мстислав так і не міг зрозуміти. Той продовжував говорити:

– Тесть у нього був – Болеслав, тож і самого Святополка варяги так кликали. Ярослав і справді його вбив, коли Окаянний знову з мечем прийшов на Русь, привівши із собою печенігів. Ти також би так вчинив. Так і згинув Святополк, і ніхто донині не знає, де його могила. Чого, княже, так дивишся на мене, впізнаєш? – нараз запитав муж.

Він упізнав його – це був Волос.

– Казали мені, же лишився єси у своїй пущі. Як ти зайшов сюди, хто тебе впустив?

– Двері були незачинені…

– А як же варта?

– Варта спить, я приспав їх. Та не страхайся, княже, не прийшов єсмь, аби зло тобі учинити. І воїв не карай.

Мстислав із цікавістю оглянув його, особливу увагу звертаючи на посох.

– Бачу, волхвом ти став. Знову хочеш до дружини? Прийму, нам такі вої завше були потрібні.

– Коли-м летів до вирію і був помежи життям та смертю – сила велика в мені відкрилася. І до дружини не хочу – своєму родові потрібен єсмь.

– Тоді чого прийшов єси? Хоча не кажи, знаю… Ви, волхви, прокляття кинули на рід вітця мого, і прийшов єси ректи, аби-м на брата війною пішов.

Волос дивився йому сміло в очі.

– Боги руської землі більше не хочуть крові русичів.

Тепер Мстислав і зовсім нічого не розумів, Волос продовжив, виймаючи ікону та подаючи її князю:

– То ікона брата твого Бориса.

Мстислав узяв, уважно придивився.

– Бачу, знаєш много, Волосе. Сідай же до стола, коли голоден єси – нагодую, а ти розкажи все, що відомо тобі, розрадь, прошу. Бо серце моє і голова розірвуться скоро від таких дум тяжких.

Вони посідали і говорили довго, до самого ранку. Князь ділився зі своїм колишнім воєм своїми страхами, сумнівами і роздумами, Волос же йому усе повідав, що знав.

Тільки на світ стало благословитися, як Мстислав побудив варту і наказав привести Турика. Малко зайшов, тут же впізнав Волоса і кинувся його обіймати. Мстислав дав їм поговорити, сам же пішов до криниці. Надворі були вже приморозки, та князь на це не зважав, роздягся й пішов митися холодною водою. Він мусив змити із себе все це.

Коли Мстислав повернувся, Турик уже знав, із чим прийшов його товариш.

– Готуйся в дорогу, Малку, до Новгорода поїдеш. Знайдеш брата мого і речи йому так…

Тут князь докладно почав розповідати Турикові, що той має говорити. Тепер, коли вияснилося, хто ж справжній братовбивця, миритися буде набагато простіше.

– Їдь узавтра… Та що до завтра чекати – нині їдь, іди, збирайся.

– Іду, тільки з Волосом попрощаюся.

Сказавши це, Турик оглянувся – волхва ніде не було. Він вийшов надвір, запитав сторожу, але вої нікого не бачили. Турик тільки плечима знизав.

Мстислав вислав сольство до брата свого Ярослава, аби він прибув на перемови. Ярослав боявся й не йшов. Тоді Мстислав ще раз послав, потім ще, і князь київський таки прибув. Стали вони з дружинами на двох берегах річки й попливли на плотах один до одного й зустрілися посередині. Ніхто, крім двох веслярів, не чув, про що говорили вони. Вої стояли по обидва боки води й бачили, як брати ступили один одному назустріч, як міцно обнялися і як текли по їх щоках гарячі сльози. Враз загукали дружини київська і чернігівська криками радісними і стали вої по обидва боки обійматися й підкидувати шапки. Незадоволеними лишилися тільки вяряги при Ярославові та касоги при Мстиславі. І не дивно, бо війна дає їм пожиток, дає срібло. Руські ж воїни раділи, не прийшлося їм воювати й кров руську лити.

Брати ж стояли отак посеред ріки, не відпускаючи один одного. Не змогла чорна сила стати поміж князями руськими, не затулила їх серця гординя, не послухалися намови лукавої. Так і поділили вони землю по Дніпру: Ярослав як брат старший лишився княжити в Києві, Мстислав же сів у древній землі сіверській. Запанував тоді мир на землі руській, була-бо між братами любов щира. Вони разом боролися проти печенігів, разом воювали з ляхами, перемігши їх та повернувши Русі землі галицькі, які колись ляхи забрали собі незаконно. Чернігів розширився, розбудувався, князь Мстислав заклав у ньому один із найбільших соборів того часу – церкву Святого Спаса.

Епілог

Минуло з того часу два роки. Була зима, якраз по Рождестві. У дворі княжому в Чернігові зійшлися всі великі бояри землі руської. Прибув і сам Ярослав, прибули посадники з Новгорода, Ростова, Суздалі, Смоленська, Іскоростеня, Волина й Червена. Усі дивувалися, як розрослося княже місто на Десні. Мстислав же частував усіх щиро в новому дворищі своєму, розливаючи меди та вина грецькі. Гостям дорогим дав чаші та кубки золочені, сам же пив із дерев’яного. Не любив розкоші, а лиш простоту, як дідо його Святослав. Зі свого місця підвівся посадник новгородський, велій боярин Коснятин, підняв свій кубок.

– Рекли колись старці новгородські до князів варязьких, що велика є земля руська, та нема в ній ладу. Я ж говорив тобі, княже Ярославе, що земля руська велика є і лад у ній буде. Тепер же речу, і всі слухайте: велика є земля руська, що краю її не видно. Розкинулася вона поміж морями північним та південним, на заході у гори Карпатські впирається, а на сході із Дону та Волги воду черпає. Тож речу вам – є лад на землі руській і буде довіку! П’ю за князів землі руської!

– Слава князю київському!

– Слава Мстиславові та землі сіверській!

– Слава! – загукали враз усі бояри і дружно випили.

Так тягнувся цей пир до пізньої ночі. Підхмелений Турик вертався додому, до своєї молодої жони вже після півночі. Повернувшись тоді з того сольства, він оженився з Калиною, успадкувавши всі добра боярина Мирослава, а також вуя свого Середича. Він став веліїм боярином, сидячи дуже близько від Мстислава. Вони з Калиною оселилися в Чернігові, Турик звів гарний дім біля княжого дворища. Калина чекала, доки він прийде з пиру.

– Чого не спиш? – Голос його трохи заплітався від випитого меду.

– Тебе дожидаю.

Жона спочивала на ложі, встеленому ведмедном. Була одягнена у легку шовкову сукню, саме давала груди маленькому синашу. Він сердився, сопів біля маминої груді, а тоді голосно цямкав, добре затягнувшись молоком.

– Ти ж знаєш, жоно, що від мужа, який вертається з пиру князівського, толку мало. Бо подушка йому буде м’якша за жінчині груди, а сон солодший за її вуста. Мед бо у князя Мстислава дуже густий.

Калина посміхнулася – звикла вже до його жартів.

– То приповідка хіба що для старого. У мене ж муж молодий, і добрий мед тільки розігріє його до жони.

Турик засміявся.

– Мудра ж була твоя мати, що тебе такого навчила.

Тим часом синаш малий крутив головою і ще більше сопів, борячись із собою та маминою цицькою. Він ніяк не міг вирішити – чи смоктати йому далі, чи таки спати. Сон нарешті переміг. Калина обережно підняла його й поклала в люлю, тоді заколисала, аби заснув міцніше. Турик нагнувся над малим, поцілував його. Далі повернувся до жони, обійняв її та повалив на ведмедно…

Вони лежали собі на ведмедні втомлені й задоволені. Турик вперся очима у сволок, заклав руки за голову й думав про щось. Калина притулилася біля нього, поклавши йому голову на груди.

– Про що думаєш, муже мій?

– Приповідку згадав гарну: «Велика земля руська, і лад у ній буде».

– Чула-м її не раз – батько все повторював.

– І Роман, отець Луки, та й сам Лука такоже дуже її любив.

– Отець із Романом великі други були. Лука від них багато навчився…

– А твій батько, певно, навчився від Коснятина. Дідько, як же гарно вони стали в один ряд.

– Що? – не зрозуміла Калина.

– Пусте.

Калина, розімліла ласками мужа і втомлена справами господарськими та малою дитиною, заснула. Турик же не склепив повік. Тільки жона поринула в сон, як він підвівся, надяг сорочку й ногавиці, взув черевії. Тоді накинув корзно й підперезався мечем.

Борислава на пиру вже не було. Так само, як і Коснятина та ще декількох бояр. За столами лишилися тільки найдужчі бояри, які вирішили боротися із князівським медом до кінця – хто кого.

Турик пішов у другому напрямку і скоро побачив свіжі сліди на снігу, які привели його до княжої конюшні. Двері були легко прочинені – звідти видиралося надвір слабке світло від свічки. Турик зайшов. У конюшні було досить тепло, мороз лишився за дверима. Пахло свіжим сіном, соломою, кінським духом. Турик ішов на світло, розмову всередині чув усе ліпше. Говорив Коснятин:

– Нагадати хочу, що про нашу розмову не має знати ніхто. Бо ми є рада боярська і речемо від всього люду руського. Маємо виконувати волю дружини, боярства, купців, навіть смердів, а не забаганки княжі. Князі наші добрі суть, але частіше думають гарячим серцем, аніж холодною головою.

Коснятин затих, мабуть, почув за спиною кроки Турика. Озирнувся. Малка побачив і Борислав.

– Добре, що-с прийшов, Малку. Сядь отут, коло мене, – запросив боярин, а до інших сказав: – Турик давно вже достоєний поміж нами бути.

Молодець присів на перевернений жолоб, що служив лавкою. Бояри, що тут зібралися, прийняли його за свого і продовжили свою нараду. Слово взяв один із боярів деревлянських:

– Тепер нас тут десять – бояри від усіх земель, від усіх родів давніх. Ніколи та розмова не вийде далі нашого десятка. Скажи краще, нащо кликав нас, нащо зібрав тут, Коснятине?

Коснятин окинув усіх оком.

– Поговорити хочу про князя Мстислава. Він і справді хоробрий князь, як і дідо його. Тільки чи варто його і далі в Чернігові тримати? А коли й варто, то чи залишати город синам його? Мені-то не шкода, але щоби потім котора не вийшла між Ярославичами та Мстиславичами.

На ці слова відповів старий, рипучий голос. Турик оглянувся – і враз упізнав Каніцара.

– Зло на Мстислава тримаєш, же він варягів побив. Тепер ви, новгородці, не зможете Ярославові узду на шию закинути, зате сіверь із полянами верховодять. Чернігів переважив Новгород. А за Ярославичів та Мстиславичів поки говорити рано…

Коснятин не почув насмішки у тих словах.

– А я думаю, що в державі не може бути двох господарів, як і двох господинь у хаті.

– То що, ти нам радиш його вбити? – ввійшов у розмову волинянин.

– Хіба ж ми не добре порадили Святополкові? Що б тепер із Руссю стало, якби кожен із княжичів за меч узявся?

Турик уважно слухав цю розмову. Новгородський посадник починав його дратувати своєю наполегливістю, тож молодий боярин наважився сказати:

– Вбивство є гріх великий і на добро ніколи не може повернутися. Бо сказав Господь до Каїна, який убив брата свого: «Що ти вчинив? Голос крові брата твого волає до Мене. За це ти будеш проклятий і поневірятимешся по землі».

Коснятин поглянув на нього.

– Ти є мудрий муж, Турику, недарма Борислав поручився за тебе. А ще твій тесть сидів на таких боярських радах від Тмутаракані, і тепер ти замість нього будеш. Однак вельми молод ти іще, тому пильно старіших слухай. Що ж до твого тестя – то він завше робив так, як рада вирішила.

Заговорив Борислав, сказавши своє тверде слово:

– Мстислава займати не будемо.

Бояри закивали головами – з Коснятином була тільки північ, інші ж землі пішли за Каніцаром і Бориславом.

– Як на то воля ваша – то нехай так і буде, – змирився новгородець. – Аби потім пізно не було.

Борислав підвівся.

– Коли по всьому – повертаймося на пир.

– Не по всьому, – стримав Коснятин. – Про городи Червенські говорити хочу.

– А що тут говорити? – запитав Борислав.

– Ляхи нам не подарують ті землі, війна буде. Червен і Галич треба знову віддати під корону польську, – твердо мовив Коснятин.

Бояри загули. Каніцар підвівся, підняв руку, і тут же всі затихли.

– Король шведський собі Новгород бажає. То віддай йому свій уділ, Коснятине, аби з ними не сваритися. А Суздаль віддаймо булгарам, Переяслав же – печенігам!

Бояри знову загули, на цей раз згідно. Коснятина це не зачепило, він сказав спокійно:

– У Новгороді здавна русичі сидять.

– У Галичі русь сиділа, коли ще й Новгорода не було, а ви до ведмедів гукали «вуйку», – гостро заперечив боярин із Галицьких верхів, якого зачепила мова Коснятина. Додав: – Ми, що рід свій ведемо від Хорива й зовемося білими хорватами, такі ж руси, як і поляни, що пішли від Кия. Такоже Даждьбогу, Хорсу й Перуну вклонялися, доки Володимир хреститися не навчив.

– Кому речеш, боярине? – посміхнувся Каніцар. – Коснятин сам же з деревлянських. Іще його дідо – Мал – в Іскоростені сидів князем, і тілько Добриня – отець його – до Новгорода перебрався. Забув уже, Коснятине, своє коріння, забув рідні пущі деревлянські, а лише Новгородом величаєшся. І кожен у вас так… Нема що більше говорити – ходімо на пир, а то мої старі кості змерзли вже тута. А верхів Галицьких ніколи не віддамо, вони наші.

Бояри підвелися і по одному почали виходити.

Зима пройшла, настала тепла пора. Князь Мстислав знову зібрав свою вірну дружину, знову пішов у похід на ворогів землі руської. Ратитися, бо він любив і вмів найкраще.

Братові своєму Судиславу Ярослав зради не пробачив і протримав ледь не все життя у порубі. За постійними клопотаннями Ярослава Мудрого до Царгородського патріарха церква канонізувала братів його Бориса і Гліба, визнавши їх святими.

Галка і Каяла лишилися жити у весі, знайшли собі мужів.

А десь у пущах густих поліських бродить плем’я язичників. Вони загубилися в тих пущах від людського ока, аби зберегти для своїх нащадків древню віру, звичаї, ремесло. Та найціннішими були ті дивні дощечки букові із викарбуваними літерами й словесами. А в словесах тих записана минувшина роду руського. Зараз вів їх волхв молодий, а звали його – Волос.

Примечания

1

Тут: верхній одяг на кшталт накидки.

Content

Ярослав Яріш
Кровна мcта

Передмова Місія з Тмутаракані

Пролог

Мстислав

Турик

Вадим

Вуй

Мирослав

Середич

Сокол

Лука

Ярослав

Бурий

Волос

Мстислав удруге

Судислав

Ярослав удруге

Каніцар

Бурий удруге

Середич удруге

Лука вдруге

Волос удруге

Турик удруге

Мстислав утретє

Волос утретє

Мстислав учетверте

Епілог

Примечания