Андрій Курков

Львівська гастроль Джимі Хендрікса

Автор висловлює щиру подяку

меру Львова Андрію Івановичу Садовомуза запрошення написати роман про місто, яке було, є і завжди буде залишатися одним з найцікавіших і найкрасивіших міст-загадок на мапі Європи,

власникам і персоналу готелю «Леополіс» за доброту та надані затишок і комфорт під час моїх частих приїздів і окремо – за вишукану, приголомшливу кухню,

героям цього роману Юркові Винничуку, Аліку Олисевичута Оксані Прохорець за згоду стати героями і за те, що впустили мене в своє життя і в свої біографії,

моїм давнім і новим львівським друзям: Михайлу Ватуляку і його сім 7, Тарасу Возняку, Галині Вдовиченко та багатьом-багатьом іншим,

видавцеві Юрію Николишину та видавництву «Апріорі»за подаровану мені бібліотеку книг про старий та новий Львів,

Руслані і ресторану «Старий рояль», працівникамі завсідникам кав 'ярні на Вірменській, кав 'ярні «Кабінет», «круглої» чебуречної в Брюховичах, гриль-бару в Винниках, безіменному бару на Старознесенській, кав 'ярні «Кафе» на Повітряній, 24 й іншим теплим і затишним куточкам міста, що свідомо й несвідомо надавали мені душевне тепло і можливість відпочити,

організаторам, мешканцям і волонтерамгромади самодопомоги для безхатьків «Оселя» (Винники), жителям міста за те, що не помічали приїжджого письменникаі поводилися природно, тим самим допомагаючи написанню роману.

Розділ 1

Хода майже завжди видає вік того, хто йде. У чоловічка, поки малий, хода цікава, аж сміється. Він ідучи раз у раз навшпиньки піднімається, аби що-небудь приховане для його зросту побачити. Ніхто зазвичай не проти, поки вертикальний зріст чоловічка не збільшиться до півтора метра. Після цього короткочасно хода стає злегка хуліганистою і гордовитою, або навпаки, пригладженою, з ледве помітним нахилом уперед. Це вже, звичайно, далеко не всім подобається, та й побоювання у перехожих викликає: мало що людина з такою ходою витворити може?! Ну а далі – у кого як. Хто років двадцять ходить прямо, хто трохи боком – це вже від життєвої позиції та рівня страху залежить. Проте це правило діє тільки у світлий час доби. Вночі ж можна ходити, відмовившись од своєї денної ходи і від віку. Ніч розкріпачує. Особливо в ніч на вісімнадцяте вересня.

Звуки кроків цієї вересневої ночі 2011 року лунали і з Грушевського, й із Зеленої, і з Федорова, й із Замарстинівської, і з боку Стрийського парку, на деревах якого здавна ночують хмари огрядних ворон, що від’їдаються вдень на міському звалищі біля села Грибовичів.

Це були «сольні» кроки людей, що йдуть окремо й ніколи, навіть у незабутні радянські часи, не вміли крокувати строєм. Спробуй якийсь хлопчисько-барабанщик упорядкувати їхній крок, він одразу отримав би «легкі тілесні ушкодження». На «тяжкі тілесні ушкодження» ці люди були зовсім не здатні. Навіть якщо дізнавалися, що «хлопчиком-барабанщиком», тільки вже в іншому, не буквальному розумінні, виявлявся хтось із нещодавно прийнятих до їхнього вузького кола. Вузьке коло, втім, тільки нещодавно стало дійсно вузьким. Раніше, років двадцять п'ять – тридцять тому, воно ще перевищувало півсотні людей, а в середині кожного вересня – значно збільшувалося, доповнюючись однодумцями й співчуваючими, що приїздили автостопом, потягами і просто приходили пішки.

Повз монастир Святого Альфонса провінції Чина найсвятішого Рятівника кроки того, хто йде, прозвучали трохи нервово. Було чутно: той, хто йде, поспішає. Вулиця Замарстинівська, якою поспішав той, хто йде, могла б колись дотягнутися своєю цегляною рукою і до Брюховичів, але чомусь не зробила цього. Її довжині досі можуть позаздрити паризькі бульвари, а якби її порізати на рівні шматки й переставити ці шматки вулиці правильно пересічними лініями перпендикулярно один до одного, то вийшов би повноцінний німецький райцентр зі славною історією. Адже на ній, на Замарстинівській, чого тільки не було за її довге життя, що все ще триває. Вулиці живуть довго, переживаючи людей, які їх населяють, покоління за поколінням. На Замарстинівській завжди багато молилися, виробляли та пили горілку й лікери, у фільмобазі обласної контори кінопрокату зберігали фільми і тут же їх показували в кінотеатрі імені Шевченка, навчали саджати сади й вирощувати овочі, навчали водити автомобілі й навіть лікували хворих і поранених міліціонерів. Втім, лікують їх на цій вулиці й дотепер. І лікують, і відспівують у прилікарняній каплиці тих, кого не змогли повернути в «стрій». Усе має бути за правилами, і всякий рух мусить мати ознаку майбутньої завершеності, як усяке речення, хоч скільки б у нім було ком, зобов'язане закінчуватися крапкою, трьома крапками або емоційнішим розділовим знаком.

Той, хто йде, – він прожив у самому кінці цієї вулиці своє не бідне подіями життя, – завжди носив Замарстинівську з собою. Він її відчував, як гарний водій відчуває, не звертаючи на це свідомої уваги, габарити своєї машини, заздалегідь знаючи, в яку браму вона в'їде, а в яку – ні.

Обличчя того, хто йде, було затулене від неба крислатим шкіряним капелюхом коричневого кольору. Із-під капелюха на плечі опускалося довге волосся з сивиною. Усі інші деталі можна б і опустити. Хіба що високі, на вигляд військові черевики, жорстко зашнуровані, вітчизняні, надійної пішохідної моделі, що іменується в останні 50 років «гівнодави». Китайці так і не навчилися робити цю модель. їм здається, що на її виробництво йде надто багато гуми особливої твердості й особливої якості, й надто багато грубої шкіри. Останнім оплотом виробництва «гівнодавів» поки що залишаються Білорусь і Придністров'я. Але й у Львові залишилися ще умільці, які не тільки здатні вручну циганською голкою проколоти шматок товстючої свинячої шкіри, але й так скріпити верхню частину черевика з нижньою, як не вдалося Радянській армії скріпити 1939-го Західну Україну зі Східною. Та й по звуку кроків гарний швець завжди зрозуміє: сфальшував виробник чи по совісті взуття змайстрував. Адже обидві підошви мають звучати в унісон. І у Львові, в місті тонкої звукової культури, це особливо важливо. Не можна, щоб лівий каблук стукав по бруківці, як лівий, а правий – як правий! Вони мають звучати як пара. Як закохана в дорогу пара. У того, хто йде, в кишені задзвонив мобільник.

– Аліку, ти далеко? – поцікавився голос давнього друга.

– Ми ж не німці, нам поспішати нікуди, – відповів той. – А ти де?

– На Личаківській.

– Зрозумів, – сказав Алік. – Скоро буду.

Коли Алік підійшов до зачиненої брами Личаківського цвинтаря, з-під дерев, що ростуть поблизу, виступили душ десять. Вийшли неспішно, обступили його, він якраз діставав із кишені ключ від брамного замка.

Ключ уже шмигнув у щілину до поворотного механізму, коли за спинами присутніх, різонувши слух, пролунали «непарні» кроки. Алік теж озирнувся і побачив двометрового, трохи сутулого чоловіка. Його довге русяве волосся мовби говорило: «Я – свій».

– Labas vakaras![1] – неголосно мовив він.

– Аудрюс?! – здивувався вголос Алік, провівши по мовцеві очима і зупинивши погляд на його гостроносих і тонкопідошовних туфлях. – Потягом?

– Так, через Київ, – кивнув той.

Люди, що завмерли на хвилинку, ожили, почали підходити до Аудрюса, обійматись. Алік обійняв його останнім.

– Давно тебе не було, – сказав.

Потім обернувся до воріт, провернув ключ, і сталева дуга висячого замка вискочила з паза.

По цвинтарю йшли мовчки. Піднявшись на пагорб, спинилися, огляділись. Алік заклично махнув рукою і повів інших за собою вслід між могил і огорож. Спинився біля залізного хреста, який ніби спеціально сховався від сторонніх поховань за стовбуром старого дерева і двома кущами, що розрослись. Огорожі тут не було. Довговолоса немолода компанія стовпилася навколо непримітної могилки. На іржавій табличці, привареній до самої хрестовини, неможливо було прочитати ні імені, ні прізвища покійного. Один із тих, що прийшли, опустився навпочіпки перед хрестом, уткнувся колінами в край могильного насипу й дістав із кишені куртки пакетик. Розгорнув. Виклав на все ще зелену траву бляшанку з білою фарбою. У руках з'явився пензлик.

Тверда рука вивела на табличці білими масними літерами:

«Jimy Hendrix[2] 1942–1970».

У безвітряній тиші цвинтаря раптом хруснула гілка. Десь зовсім поряд. Алік напружився вслухаючись. Інші затамували подих.

Хрускіт повторився. Почулися трохи метушливі кроки людини. Зашаруділо жалібно опале листя під її ногами.

«Сторож?!» – подумав Алік.

Тією ж дорогою, між могилами й огорожами, до них наближався невисокий, не довговолосий чоловік у кепці. Звичайний чужий. Ті, що зібралися біля могили, дивились на його наближення байдуже. Цікавість – доля юних, а присутнім було вже за п'ятдесят.

– Прошу вибачити за вторгнення, – виразно, як теледиктор, мовив незваний гість, зупинившись для розмови на ввічливій відстані. – Я давно хотів… Хотів поговорити…

– Говоріть, – спокійним голосом дозволив йому Алік.

– Ви мене не впізнаєте? – запитав чоловік і зняв із голови кепку.

Обличчя прибульця, незважаючи на нічний час, було достатньо освітлене неповноправним, урізаним місяцем. Проте обличчя це, хоч і освітлене, ні про що Аліку не говорило. Звичайне обличчя, яких світ наштампував мільярди: вуха, ніс, очі, усе немов за єдиним ДСТУ, без браку, без щербинки, що запам'ятовується або впадає у вічі.

Алік заперечливо хитнув головою.

– Ну як же, – голос короткостриженого наповнився образою. – Ми були близькі. Проти вашої волі, звичайно. Я – капітан КДБ Рябцев.

– Ой, – вирвалося в Аліка, і він примружився, все ще дивлячись в обличчя несподіваному співрозмовникові. – А тут що ви робите, капітане? Ви тепер, мабуть, капітан у відставці?

– Капітан запасу, – поправив Аліка Рябцев. – Хоча це те ж саме… Я вибачитися хотів… І дещо сказати.

– Ну, вибачайтеся! – знизав плечима Алік. – Тільки швидше. Ми ж тут не вас послухати зібрались, – і він кивнув на залізний хрест зі свіжим білим написом.

Капітан надів кепку, кашлянув, немовби прочищаючи горло.

– Взагалі, вибачте, хлопці! Й мене, і Мезенцева. Я нещодавно його поховав… рак сечового міхура… Він теж за вас відповідав…

– Ми його мусимо слухати? – невдоволеним голосом запитав Пензель, великий довговолосий і бородатий чолов'яга у шкіряній куртці, більше схожий на байкера, ніж на хіпі.

– Ну, хвилинку послухаємо, – видихнув Алік. – Ну ж бо, капітане, лаконічніше висловлюйтеся! Хлопці втрачають терпіння і час!

– Якщо коротше, – Рябцев заговорив тихіше і менш виразно, – то спочатку вам від мене спасибі за те, що тридцять п'ять років тому познайомили мене з Джимі! Джимі Хендрікс перевернув мені життя. Я через нього втратив інтерес до кар'єри. Тому я капітан, а не полковник… І саме тому ми з хлопцями 1978-го дістали для вас частинку його тіла, його кисть. Щоб була у Джимі своя могила й тут, у Львові, і щоб вам було куди ходити, окрім Святого саду.

– Що?! – Очі Аліка округлилися. – Та його кисть привезли хлопці з Прибалтики, а їм допомогла литовська діаспора у Штатах! Скажи, Аудрюсе! – Алік обернувся до найвищого з присутніх. – Пам'ятаєш?

– Так, – кивнув Аудрюс. – Пам'ятаю цих хлопців. Йонас, Кястутіс, Рамунас…

– Звичайно, вам передали кисть вони, а їм із Штатів її передали наші люди, – капітан Рябцев знову виголошував слова твердо і по-військовому чітко, як виголошують правду або наказ. – Москва про це не знала. Це ми з покійним Мезенцевим тут, у Львові, придумали спецоперацію в Штатах із часткової нелегальної ексгумації його тіла. Сплатила Москва, але якби вони знали всю правду, я б зараз із вами не розмовляв…

Хтось із тих, що слухали, дуже важко зітхнув. Капітан пошукав очима того, що зітхнув, витримав паузу.

– Це я розповідаю для того, щоб ви не тримали на нас зла. Ми не були тупими бульдогами. Я вам хоч зараз можу біографію Джимі Хендрікса по роках розповісти, можу слова його пісень в оригіналі по пам'яті прочитати. Співати не можу, вибачте! У моїх батьків не було грошей ні на піаніно, ні на гітару. В дитинстві у мене був тільки один музичний інструмент – свищик! Я ще радий, що не став міліціонером!

– Я тебе згадав, – мовив Алік задумливо. – Якщо те, що ти кажеш, правда, то нам доведеться знайти стіл, за який ми всі, – він обвів рукою присутніх, – можемо всістись. І нам доведеться випити і згадати минуле детальніше.

– Все, що я сказав, – правда, – мовив капітан Рябцев. – Мені немає сенсу вас обманювати. Я не на службі. Вже п'ятнадцять років, як не на службі.

Алік подивився собі під ноги, помовчав. Перевів погляд на хрест зі свіжим білим написом.

– Джимі, ти чуєш? – сказав він, звертаючись до хреста. – В наші з тобою стосунки знов уклинились органи. Але ми не переглядатимемо наші з тобою стосунки. Ми тебе не зрадили ні до 18 вересня 1970 року, ні потім. І не було такого року, щоб ми тут не зібрались і не обновили твою могилу. Навіть тоді, коли нам дуже хотіли перешкодити!

Десь недалеко, голосно завиваючи, промчала «швидка допомога». Сирена поступово затихла.

– Ну що, хлопці? – заклично мовив Алік. – Я почну!

Він дістав із кишені конвалютку з люміналом, узяв пігулку, присів до могили, опустив білу пігулку на землю і, почекавши хвилинку, втиснув її вказівним пальцем усередину, під коріння трави.

– Спи спокійно, – прошепотів і звівся на ноги.

Капітан зробив крок назад, мовби не хотів заважати. Але залишився стояти нерухомо, спостерігаючи за тим, що відбувається.

Біля могили присів інший літній хіпі, на його долоні – заготовлена пігулка снодійного. Ритуал повторився. Наступним до могили навпочіпки присів Аудрюс. Зашепотів щось литовською. Потім теж втиснув вказівним пальцем у землю могильного горбика білу пігулку.

Небо над Личаківським цвинтарем потемніло. Закапав по ще не опалому листю дерев і кущів дощик. Зашелестіло листя, зашепотіло, навіваючи відчуття небезпеки, що причаїлася.

Алік кинув погляд угору.

– Усе, як рік тому, – мовив він. – Пора…

Вони вирушили назад, до виходу, спускаючись із пагорба, обходячи могилки й огорожі, склепи і пам'ятники.

У потилицю Аліку дихав Льоня.

– Море хвилюється раз, – зашепотів він раптом, і його тепле дихання торкнулося вух Аліка. – Море хвилюється два, море хвилюється три, в щасливій фігурі замри!

Очі Аліка вихопили з темряви велике розп'яття на кам'яному хресті. Обличчя розп'ятого Ісуса Христа здалося Аліку на мить щасливим.

Коли браму було вже замкнено, просто перед Аліком опинився капітан Рябцев. Він був нижчий за Аліка майже на голову.

– Ну що, хлопці, підемо шукати великий стіл?! – запитав Алік і, не чекаючи відповіді, повернув праворуч і попрямував уздовж цегляно-ґратчастої огорожі цвинтаря. Інші рушили за ним. Замикаючим виявився капітан.

Незабаром огорожа цвинтаря залишилася позаду. Обабіч дороги тепер сіріли сплячі будинки вулиці Мечникова. Алік раптом відчув слабкість у ногах. Він ішов попереду, він показував шлях своїм давнім друзям, тим, із ким разом його забирали в юності до РВВС, і думав одночасно про те, що там, попереду, ніякого конкретного великого столу немає. А він був такий потрібний зараз, цей стіл. Раніше, в старі недобрі часи Рад, навіть маленький прямокутний кухонний столик, обставлений табуретами, здавався великим і круглим. Ті часи і ті столи тепер у «подвійному» минулому: інше століття й інша країна. Тепер хотілося повноцінного стільця – видно, дула з роками стала вимагати ніжності й зручностей. А ніжність і зручності на кожному кроці не трапляються.

– Може, в «Жорж»? – тепле дихання приятеля наповнило вушну раковину. – Там Геник у сторожах, пустить…

Алік, не зменшуючи кроку, глянув скоса на мовця.

– Ні, краще… – заговорив він і осікся. Запропонувати щось своє Аліку не вдалося.

Несподівано у нього заболіла голова і ще сильніше відчулася слабкість у ногах. Перед очима темне повітря заворушилося, немов хтось у нього струмінь сигаретного диму пустив.

– Туман опускається, – мовив капітан Рябцев, що виник праворуч, між Аліком і стіною будинку. – Це нижній туман, – додав він голосом обізнаної людини. – Він нас зараз заллє… Краще зупинитися.

Алік зупинився. Зупинилися поруч і ті, що йшли за ним. На очах у тих, що стояли під надомною, освітленою слабенькою лампочкою табличкою «Личаківська, 84-А», темрява наповнювалася повітряним молоком туману.

У роті в Аліка, на язиці, на піднебінні, відчулася легка солодкість.

«Фабрика «Світоч»?! – подумав Алік. – Цей туман явно звідти… повітряні відходи молочного шоколаду?!» – посміхнувся він своїм по-дитячому іронічним думкам.

Втупився у надомну табличку, що зникала на його очах.

– Аліку, я піду, – сказав голос капітана Рябцева. – Іншим разом.

– Яким разом? – запитав Алік.

– Ти ж ні разу не переселявся, – доброзичливо говорив капітан. – Адресу я твою із сімдесятих знаю. Зайду, розповім тобі все. Може, навіть завтра.

Хлопці попрощались і розчинилися в цьому раптовому нічному тумані. Залишився поруч тільки Аудрюс, він стояв, майже торкаючись плечем Аліка.

– їдьмо до мене, – запропонував Алік своєму прибалтійському другу. – У мене бальзам є.

– У мене також, дві пляшки «Трьох дев'яток», – відповів той.

Алік дістав мобільник. Набрав фірму таксі, але телефон диспетчера не відповідав. Набрав іншу – той же результат. І раптом почув звук мотора. Він пам'ятав, що стояв поряд із дорогою. Намацав підошвою черевика край бордюру, почав удивлятися в бік, звідки наближалася до них усе ще не видима, але вже чутна машина. Ступив на проїжджу частину, заздалегідь підвівши праву руку.

Із молочного туману випливли два жовтки фар, зовсім поряд. Алік зробив іще крок, аби його було краще видно. І тут завищали гальма, і машину понесло по мокрій бруківці просто на Аліка. Правий жовток фари несильно вдарив його в коліно, і він відскочив, змахнув руками, намагаючись знайти рівновагу та втриматись у вертикальному положенні, але не втримався.

Машина зупинилась. У салоні спалахнуло світло, і в цьому світлі Алік побачив два перелякані обличчя. Одне належало молодому, можливо, тридцятирічному чоловікові, друге було старше. Гострота носа і доглянуті вуса старшого пасажира видавали в ньому іноземця, скоріше за все, поляка. Молодий відчинив дверцята, вийшов. Його руки тремтіли. Він був у шоку.

– З вами все гаразд? – запитав він Аліка, який знову стояв на ногах, потираючи забите коліно. – Я вас не бачив!

– Нічого, нічого, – примовляв Алік. – Аудрюсе, ти тут? – озирнувся він.

– Тут, – відповів приятель, підходячи ближче до машини.

– Може, вас відвезти куди-небудь? – запитав водій старенького «опеля», зчепивши п'ятірні в замок, аби спинити тремтіння.

– А я якраз машину ловив, щоб їхати, – мовив трохи відчужено Алік. – На Замарстинівську, в кінець…

– Сідайте! – водій відчинив задні дверці й тепер зацікавлено, все ще переляканими очима розглядав цих немолодих довговолосих приятелів.

Машина рушила і немов попливла всередині туманного молока, як підводний човен темними, глибокими та непрозорими водами.

– А ви мою вулицю знайдете? – не без сумніву в голосі запитав Алік.

– Або ми її, або вона нас знайде. Головне – не поспішати. Ви ж не поспішаєте?!

Мала швидкість заспокоїла Аліка.

– Ти як? – запитав він у Аудрюса.

– Нормально.

– Як ти думаєш, Рябцев правду сказав?!

Аудрюс знизав плечима. Відповідати йому не хотілося, та й не було в нього конкретної відповіді.

їхали з півгодини мовчки, і враз у тумані, що раптово розступився, з'явилися стовбури сосен і знайомий паркан міліційної лікарні.

– Ну от, – видихнув полегшено водій. – Вам далі?

– Ага, тут уже недалеко, – Алік кивнув. І знов озирнувся на Аудрюса. – Посидимо у мене трохи, відпочинемо, – сказав.

– Мені б поспати кілька годин, – мовив Аудрюс утомлено.

– Тоді спочатку поспимо, а потім відпочинемо, – сказав Алік і позіхнув.

Розділ 2

Висадивши довговолосих пасажирів, «опель» розвернувся і поїхав назад, цього разу в бік центру.

– У нас такіє хіпі давно вимерлі, – сказав по-російськи з помітним акцентом вусатий пасажир. – Наркотікі, гашиш… Хіпі вообще долґо нє жілі, зато с сексом і весело! Ми єщо спробуєм?

– Що спробуємо, пане Ярек? – здивувався водій, в якого з усього щойно сказаного поляком у голові залишилися тільки слова «сєкс» і «вєсєло».

– Ну а за что я тєбє плачу, курва-мать?!

Водій уважно вдивився в дорогу. Туман розсіювався.

– Спробуємо, – закивав він і позіхнув, одночасно натискаючи на педаль газу.

По протертій вологою ганчіркою ночі бруківці вулиці Шпитальної, розсовуючи туман фарами й корпусом, «опель» Тараса «мчав» зі швидкістю двадцять кілометрів за годину. Машину трясло – не пристебнутий ременем безпеки пасажир підстрибував на правому передньому сидінні. Тарасу навіть ця швидкість здавалася небезпечною. Але ніякий туман не був спроможний скасувати капіталізм, який в Україні настав двадцять років тому. А капіталізм – це жорстко. Хочеш їсти – йди працюй!

– Ну як? – зупинивши машину, запитав Тарас у пана Ярека, поляка років п'ятдесяти, що спеціально приїхав до Львова.

Місяць тому цей поляк знайшов в Інтернеті рекламну сторіночку Тараса й зацікавився. Зацікавився – і приїхав. Скільки сюди від Польщі їхати? Смішно подумати. Польща цілком могла виявитися передмістям Львова – такі тут відстані!

– Ви якщо втомилися, то пристебніться! – додав Тарас. – Або можемо вже й закінчити на сьогодні?

– Нєт, – хитнув головою поляк і перейшов з ламаної російської на польську. – Вєш цо. Може, єще трохе… мінут пєтнаща. – Пан Ярек говорив, зціпивши від болю зуби. Його очі були згаслими, такими ж, як і голос.

– А може, все-таки краще завтра продовжимо? – вже тихіше та обережніше спробував Тарас наполягти на своєму після хвилинної паузи. – В такому тумані…

– Завтра?! То задрого бенджє… Хіпі ваших одвозили тоже за муй рахунек?

– Гаразд, – видихнув Тарас.

Сірий «опель вектра» з довгою і міжнародною біографією – Німеччина кінця вісімдесятих, Польща дев'яностих, Білорусь двотисячних і ось тепер Україна 2011 року – рушив і покотився по горбатій, нерівній бруківці, передаючи водієві та пасажирові в точності кожну вібрацію, кожен поштовх, кожну ямку.

Тарас нахилився ближче до лобового скла. Він майже лежав грудьми на кермі. Вдивлявся. Стрілка спідометра піднялася до «60». Пасажир мовчав, підстрибуючи на дорозі разом із машиною та її водієм.

Особисто розроблені «лікувальні» маршрути нічним Львовом Тарас знав напам'ять. Не просто назви вулиць, а навіть повз які будинки вони проїжджають і які машини під цими будинками найчастіше стоять. Коли б не туман – ніяких проблем.

Пан Ярек різко застогнав, кинув руки в пах, затиснув між стегон, затягнутих у джинси, так, наче хотів їх зігріти.

Тарас глянув скоса на пасажира. На його губах з'явилася ледве помітна усмішка. Рішучіше натиснув на педаль газу, і машина помчала по густо затуманеній вулиці як скажена.

В очах Тараса застигли одночасно азарт і страх. Страх був присутній на самому кінчику його погляду, що впирався разом із променями фар у туман. І хоч фари пробивали туман метрів на двадцять, але, з'явися на дорозі якась перешкода, неважливо – жива чи ні, машину вчасно було б уже не зупинити. Мокра бруківка не набагато краща за звичайну ожеледь.

Несподівано «опель» підкинуло так, що Тарас, цього разу не пристебнутий, торкнувся маківкою стелі салону. Поляка струсонуло сильніше, і він зціпив зуби, мовби намагаючись зупинити виття, що ось-ось мало вирватись із його нутра назовні.

Тарас кинув нервовий погляд на пасажира.

– Стой, стоп! – заволав пан Ярек, розціпивши зуби, і тут же мовби судома скрутила все його тіло. Скрутила і відразу ж відпустила. Він обм'якнув, якось увесь зіщулився, опустив лікті до ніг. Губи на його зблідлому обличчі витяглися в трубочку, наче він збирався свиснути.

Тарас ударив ногою по педалі гальма. «Опель» кинуло до бровки.

Поляк простягнув ліву руку до Тараса. Рука тремтіла. Тарас миттєво, завченим рухом витягнув із-під свого сидіння літрову скляну банку і передав полякові.

Вимкнув двигун. Завмер. Туман із нав'язливою цікавістю обліпив собою «осліплу» машину та її мешканців.

А пасажир, продовжуючи стогнати, відчинив дверці. Квапливо й водночас незграбно вибрався назовні. Зупинився спиною до машини, спустив джинси, нахилився вниз. Рукави шкіряної куртки дивно-жорстко шелестіли через рухи його рук.

Тарас заплющив очі. Ні, особливої втоми він не відчував. Його біологічний ритм давно включив у себе нічні поїздки по місту. Просто туман зазвичай не входив до його планів. Туман завжди заважає. Але все-таки туман куди краще, ніж сніг або ожеледь! Адже випаде сніг, потім розтане, потім знову вдарить морозець – і все, прощай, заробіток, до весни! Дивно, що робота, як-не-як, безпосередньо пов'язана з медициною, і та може виявитися сезонною! Хоча існують же сезонні захворювання! Тарас, щоправда, до лікування цих сезонних захворювань ніякого відношення не мав. У цьому, мабуть, і полягав головний парадокс.

У цілковитій тиші пролунав дзвінкий удар камінчика об скло, і тут же задзюркотав струмочок – поляк мочився у скляну банку, що тремтіла в його руках.

Потім бжикнула залізна «блискавка» – поляк застебнув «блискавку» чи то на джинсах, чи то на куртці.

До вух Тараса долетіло важке і часте дихання пасажира. Той іще стояв, тепер нерухомо і беззвучно. Стояв перед сплячим триповерховим будинком, перед сплячими вікнами міста. Він перебував метрів за два від фасаду будівлі, й навіть у цьому короткому проміжку між каменем і людиною, яка щойно позбулася маленького, але настирливого ниркового камінчика, висів туман.

Тарас терпляче очікував. Знову почулося дзюрчання – пасажир акуратно виливав сечу зі скляної банки в каналізаційні ґрати.

Через кілька хвилин він обережно сів на своє місце поряд із водієм. Опустив на килимок під ноги порожню банку, а водієві простягнув розкриту долоню, на якій лежала мокра сіра крупинка, маленький, розміром із гречане зернятко, камінчик. Тарас увімкнув світло в салоні, акуратно взяв двома пальцями крупинку, підніс до очей.

– Поцо вам ето? – запитав поляк хрипким, усе ще здавленим від згадок недавнього болю голосом.

– На пам'ять, – спокійно і неголосно відповів водій. – Щоб було що дітям показати, коли запитають: а що ти, тату, раніше робив?

Втомлена усмішка зробила обличчя Тараса привітним.

– Маш джєчі? – байдуже запитав поляк, що перейшов на напівшепіт.

– Немає, і дружини немає теж.

– А ілє маш лат?

– Тридцять сім.

– О! Та ви младше вашей автувкі! – посміхнувся пасажир.

– Ні, вона молодша. На кілька років.

Поляк знову поліз до внутрішньої кишені куртки і видобув звідти гаманець.

– Вот, – простягнув він Тарасу кілька купюр по двадцять злотих.

– Вас до готелю підвезти? – ввічливо запитав Тарас.

– Я пешком, я тутай рядом, в «Старом Кракове».

Пасажир вибрався з салону, махнув рукою на прощання і зник у тумані.

Тарас зачинився в машині. Дістав із бардачка маленький пластмасовий тубус із-під гомеопатичних кульок від кашлю й опустив усередину камінчик, отриманий від поляка. Вимкнув освітлення.

Захотілося подрімати. Опустив спинку водійського крісла, відкинувся, заплющив очі. У салоні було темно, тепло і затишно. Цього тепла вистачить на півгодини-годину, а потім сира прохолода сама його розбудить.

Розділ 3

Повітряна вогкість, що просочилася до салону «опеля» через ледве приспущене скло дверець, доторкнулася до щік Тараса. І він прокинувся. Напівсонний, одразу поліз рукою до кишені куртки і витягнув зароблені цієї ночі злоті. Ввімкнув світло в салоні. Очі, спрямовані на затиснуті в пальцях купюри, наповнювалися різкістю. Голова, здавалося, вже повністю відійшла від дрімоти, але ноги і руки поки що не слухалися. Заснув він сидячи, а сон у такій позі тілу не подобається. Ось воно і мстить. «Треба б розім'ятися», – подумав Тарас. Потягнувся, підняв спинку сидіння. Завів мотор.

«Додому рано, ще сусіда розбуджу, – вирішив він. – Поміняю, мабуть, я краще злоті й посиджу години до шостої в інтернет-кафе».

Поглянув на годинник. Пів на п'яту.

Фари освітили тонкий туман, пробили його метрів на сорок.

Тарас гмикнув, зрадівши тому, що туман розсіюється. Повз сірого «опеля» попливли неспішно будинки вулиці Шпитальної.

Як йому набридла ця осінь! Дощі, тумани. Майже як у Лондоні, в якому він ніколи не був. До літа далеко. А було б непогано зараз потрапити в літо, в тепло. Викупатися де-небудь у морі або в річці…

На обличчі Тараса чітко проступила страдницька гримаса. Хто придумав побудувати це розкішне місто так далеко від моря? А ще гірше – далеко від води! Навкруги суцільна суша, найближчий пляж – у Винниках, але там улітку ступити ніде. Може, поїхати? Перебратися до Одеси? Одеса теж прекрасне місто, до того ж на морі!

Попереду праворуч з'явилася трамвайна зупинка, а поряд із нею цегляна будівля для надання двох дуже важливих для кожної людини послуг, про що повідомляли дві скромні вивіски: «Ремонт годинників» і «Обмін валюти». Ремонт годинників, звичайно, вночі ніхто не робить, а ось віконце обмінника сяяло яскравим жовтим світлом. До цього віконця по вулиці Івана Франка Тарас під'їжджав іноді по три-чотири рази на тиждень. Це якщо, звичайно, була робота. Іноді міг і тиждень не приїжджати. І тоді залишалося тільки сидіти вдома, читати книги та газети або бродити-блукати по Інтернету.

Адже він міг би так само комфортно й без особливих претензій жити і в Одесі, теж на другому поверсі. Так само, як і тут, у Львові. Він був би не проти, навіть якби там, в уявному одеському будинку, так само скрипіли дерев'яні сходинки і була така ж дивна наскрізна проникність звуків. Йому наплювати. Було б море! І люди навколо! Будуть люди навколо, – знайдуться і клієнти для його надійного заробітку. Головне – знайти в Одесі погані дороги. Але хіба це проблема? Немає, напевно, в країні міста, в якому важко було б знайти нерівні бруківки! І слава Богу!

Машина зупинилася навпроти обмінки. Не заглушивши мотор, Тарас вибрався з салону. Підійшов до сяючого віконця.

Злегка затемнене скло з маленькою вирізаною нішею внизу для прямого контакту з клієнтами дозволило розгледіти симпатичну дівчину – беззмінну нічну працівницю цієї цілодобової обмінки. Хто працював у цій обмінці вдень, Тарас не знав. Якось не виходило у нього користуватися послугами «денного» обміну валюти.

– Доброї ночі! – Тарас усміхнувся, дивлячись їй у вічі й просовуючи у вирізану в склі нішу чесно зароблені злоті.

– Доброї, – вона кивнула.

Її рука в білій ажурній матер’яній рукавичці, що йшла під рукав червоного светра і, напевно, доходила майже до ліктя, забрала купюри.

Тарас побачив, як вона покрутила в руках кожну з них.

– Ось, візьміть, – просунула вона в нішу гривні.

– Вам там не холодно? – грайливо поцікавився Тарас, затримавши погляд на її тонких пальчиках, прихованих тканиною рукавичок.

– Не турбуйтеся, – відповіла вона. – У мене тут тепловентилятор.

Тарас прислухався і дійсно почув легке дзижчання.

– А я думав вас на каву запросити… Якщо вам холодно.

– Буде холодно, сама напрошуся! – трішки єхидно прозвучав її голосок.

Тарас, уже підійшовши до машини, на мить обернувся. Обличчя дівчини звідси було не розгледіти. Яскрава лампа, що світила в обміннику, виштовхувала своє світло у віконце з такою силою, що воно било по очах.

Тарас залишив «опель» під своїм будинком на Пекарській, а сам вирушив пішки до найближчого «Інтерактивного клубу».

Загадково-тьмяне освітлення підкреслювало, мабуть, те, що заклад цей цілодобовий і не дуже популярний. Декілька столиків із комп’ютерами, ліворуч – гола барна стойка, праворуч від неї – холодильник зі скляними дверцями, за якими стояли рядами пляшки пива, коли, води. Але навколо – нікого.

– Гей! – неголосно крикнув Тарас.

– Що, хто там? – прохрипів із-за барної стойки чоловічий голос.

Тарас підійшов ближче, побачив хлопчину, заспаного, з пом'ятим обличчям, у мішкуватому светрі.

– Вам що, Інтернет? – сонно запитав він.

– Ні, спочатку пива, потім кави.

– Кави немає, пиво є. Беріть у холодильнику.

Тарас узяв пляшку. Простягнув хлопчині. Той відкрив, дістав чисту склянку.

– Може, вам Інтернет увімкнути? – запропонував.

– Увімкни, – знизав плечима Тарас.

Хлопчина вийшов із-за барної стойки, сів за комп'ютер. Монітор засвітився, з'явилося зображення.

– Ну от, сідайте! – поступився він місцем Тарасу.

Тарас влаштувався за комп'ютерним відсіком. Праворуч і ліворуч його індивідуальний простір захищали дерев'яні перегородки.

Монітор освітлював маленьку стільницю з клавіатурою та мишкою краще, ніж будь-яка лампа. Тарас відсунув од себе клавіатуру. Налив пива в склянку. Пригубив. Потім дістав із кишені темно-синьої китайської куртки білий пластиковий тубус із-під гомеопатичних кульок. Відкрив. І акуратненько висипав на стіл два десятки маленьких камінчиків. Деякі з них були темніші, деякі світліші, але всі сірі. Відпив пива ще раз і почав пальцями ці камінчики рухати.

– У тебе лупи немає? – крикнув він у бік бару.

– Немає, – відповів хлопчина. – Ручка і папір є, а лупи…

– О! Дай мені паперу! – попросив Тарас.

Хлопчина приніс чистий аркуш А-4.

Тарас відразу зсунув долонею камінчики на біле полотно паперу. Вони стали помітніші.

– Що це? – запитав працівник цілодобового інтернет-клубу, що затримався за спиною клієнта.

– Це? – перепитав, обернувшись, Тарас. – Це лікувальні камені, – пожартував він.

– А від чого вони лікують?

– Іще не знаю, потрібно провести декілька експериментів…

Хлопчина, перед тим як відійти назад до барної стойки, обдарував Тараса підозрілим поглядом.

Допивши пиво, Тарас акуратно зсипав із паперу камінчики назад у пластиковий тубус, закрив його і засунув у кишеню.

Розплатився й пішов.

Туман уже починав здійматися над Львовом, ніби вулиці самі виштовхували його вгору.

Скрипнули двері парадного. Тарас подивився на дерев'яні сходинки, кожна з яких, наче клавіша розладнаного рояля, видавала непередбачуваний звук. П'ята сходинка була найгучнішою та найпронизливішою. її звук якимось чином одразу будив сусіда з першого поверху – злопам'ятного Єжи Астровського, колишнього перукаря, колишнього банщика, колишнього палітурника і колишнього охоронця універмагу. Зараз Єжи Астровського можна було назвати просто «колишнім». Більше він ніде не працював, зате регулярно пив і, напившись, шукав співрозмовників, при цьому виключно тверезих. До п'яних він сам у п'яному стані ніколи не підходив – боявся. Може, цією поведінкою хотів підкреслити, що і сам він небезпечний, коли п'яний? Але у небезпеку, що йшла від нього, вірилося важко. Зовні він був пухнастий і котоподібний. Навіть коли він скандалив із Тарасом через шум, по його обличчю, худому, красивому, з тонкими рисами, було очевидно, що він потребує ласки та жалості, а через відсутність їх він і скандалить.

Тарас переступив п'яту сходинку і, подолавши ще з десяток, зупинився біля своїх дверей.

Із тихого приймача-брехунця, що стоїть із незапам'ятних часів на кухонному столику, долинув Гімн України.

– Шоста година, – Тарас позіхнув. – Пора лягати. Хто з гімном лягає, тому Бог дає!

Тарас зі шкільних років старався бути людиною слова. Ось і цього разу він сказав і вже через п'ять хвилин ліг, намагаючись підрахувати: що ж йому дав Бог за минулу робочу ніч? Що і скільки?

Розділ 4

Через відчинену кватирку, окрім прохолодної вогкості, до однокімнатної квартири Тараса залетів іще й дзенькіт недалекого трамвая. Але Тарас солодко спав. Йому снився Жириновський, грубий і рішучий, і говорив чомусь Жириновський уві сні по-українськи, але говорив правильні слова: «Україна має бути від моря і до моря! Ми ще вмочимо українські чоботи в Індійському океані!»

І тут же приснилося Тарасу, що він спить і бачить цього Жириновського уві сні, а сам, у верхньому сні, в начебто більш підконтрольній свідомості оболонці сну, думає про те, що потрібні Україні свої Жириновські, свої, українські до мозку кісток. І нехай вони будуть запеклими демагогами і навіть ідіотами, але служитимуть українському народові вірою і правдою, прищеплюючи йому пильність по відношенню до ворога і доладно пояснюючи саме поняття «ворога вітчизни». Окрім цих думок, щось іще стороннє відносно Жириновського й України було присутнє на недодуманому і недомовленому рівні. Було присутнє і ніби свербіло, вимагаючи уваги, як свербить щойно вкушене комаром місце. Ще, можливо, хвилин двадцять сну, і зрозумів би, дочекався б Тарас прояснення цієї недодуманості. Але тут задзеленчав дверний дзвінок, струснувши тіло сплячого хазяїна квартири своєю фізичною несподіваністю. Услід за цим вибралося тіло зі свого сплячого стану. І, перш ніж зникнути, злилися в одну обидві оболонки його непростого сну.

Розплющив очі. Дзвінок уже затих, але він устиг пройти наскрізь через його слух, і відлуння дзвінка все ще дзвеніло в повітрі квартири і всередині голови.

Тарас нікого не чекав, а отже, у двері міг зараз дзвонити тільки його сусід знизу. Але з якого дива? Адже пам'яталося Тарасу дуже виразно, як він переступив п'яту сходинку. Отже, розбудити сусіда його раннє повернення додому могло тільки в одному випадку – якщо той узагалі не спав.

Тарас надів білий махровий халат, списаний із готелю «Жорж» знайомим банщиком. Уліз ногами в капці й рушив до дверей, налаштовуючись на помірну грубість, аби скоротити до мінімуму спілкування з сусідом.

Клацнув замком і відчинив дерев'яні двері, прикрашені слідами від колишніх замків, непрацюючими замками і двома, які все ще підкорялися ключам.

Перед ним стояла Оксана, давня знайома Тараса, в довгому пальті сіро-зеленого кольору. На обличчі одвічна усмішка, за якою міг ховатися будь-який настрій: від єхидного і знервованого до світлого і святкового. Біля її ніг лежала об'ємиста господарська сумка, закрита на «блискавку».

– Що, не чекав? – здивувалась Оксана, оглядаючи махровий халат із вишитим червоними нитками словом «Жорж» на нагрудній кишеньці.

– Ні, – признався Тарас, не рухаючись із місця.

– Чого стоїш? – усмішка зникла з губ Оксани. Вона показала поглядом на сумку. – Бери, занось! Тільки обережненько!

У колі спільних знайомих було заведено слухатись Оксану. Не те щоб вона командувала або вирішувала, що кому робити. Просто, хоч вона й була актрисою, але природа дала їй характер режисера.

Тарас підняв сумку, відразу відчувши її вагу. Позадкував із сумкою коридором просто до кімнати. Оксана зайшла слідом. Зачинила за собою двері. Зняла і повісила на гачок вішалки пальто, скинула чобітки. Знайшла капці й – до кімнати.

– Ну, давай я тебе поцілую! За вуха смикати буду потім!

Потягнулася до Тараса, що розгублено зупинився біля столика.

– У мене що, день народження? – сам себе запитав він. – А яке сьогодні число?

Оксана розсміялася.

– У паспорті подивись, яке сьогодні число! Вісімнадцяте вересня!

– Бляха-муха! – видихнув Тарас.

І тут же потрапив у міцні руки Оксани. Обидві її долоні теплими лещатами стиснули його скроні й присунули голову до її губ.

– Ну, з днем народження, Тарасику! – сказала вона і смачно поцілувала його спочатку в губи, а потім, як дитину, в лобик і в щічку.

Відпустивши голову іменинника, Оксана озирнулася на всі боки.

– Я чогось не розумію, – сказала. – А шампанське що, в холодильнику?

Її погляд вимогливо вперся у вічі хазяїна квартири.

– Я зараз, п'ять хвилин… – забелькотав він. – Тільки перевдягнусь. Якраз і гроші вчасно поміняв!

Кинувши халат на розстелену канапу, Тарас натягнув брюки, светр.

– Секунду! – крикнув він уже від дверей.

І двері гримнули, зачиняючись. Заскрипіли, як закричали, сходинки під його ногами.

Оксана всілася на стілець. Її увагу раптом привернуло ледве чутне дзижчання з боку завішеного двошаровим тюлем вікна.

Підійшла, трохи не спіткнувшись об принесену із собою господарську сумку, відсунула тюль і побачила на широкому підвіконні саморобну теплицю із плексигласу, всередині якої росли кругленькі кактуси без колючок, а над ними сяяли три тонкі довгі лампи денного світла.

Оксана так захопилася розгляданням дивних лисих кактусів, що росли у пластикових кубиках, що не почула, як скрипнули, відчиняючись, двері й як увійшов до квартири Тарас із пакетом у руці.

– Все, шампанське є! – радісно оголосив він.

Швиденько дістав зі старенького буфета два келихи. Виклав із пакета вже в магазині нарізану шинку та ковбасу, сир.

– Почекай, а подарунок?! – зупинила його метушню Оксана. – Так, іди сюди!

Вона нахилилася до сумки, бжикнула «блискавкою» і розвела в сторони краї сумки, що розімкнулася.

Насамперед дістала з неї й передала до рук іменинникові маленький порожній акваріум.

Тарас сів навпочіпки поруч. Опустив акваріум на паркет. На обличчі – здивування, погляд застиг на сумці, немов звідти зараз Оксана, як фокусник, збиралася дістати за вуха величезного кролика.

– Бери і красиво розклади на дні! – простягнула Оксана Тарасу важкий пакет із морськими камінчиками.

Настрій Тараса потихеньку ставав дійсно святковим. «Ну, молодець, – подумав він про Оксану. – Не може без сюрпризів!»

Слідом за пакетом з морськими камінчиками із сумки було витягнуто шестилітровий пластиковий бутель із не дуже прозорою водою.

– Спеціально у Винники на озеро заїжджала, – пояснила Оксана походження води. – Бачиш, скільки через тебе моя «Чебурашка» сьогодні наїздила! Виливай, тільки акуратно!

Тарас наповнив акваріум водою, а перед ним уже з'явився прозорий пакетик, в якому, теж у воді, тільки абсолютно прозорій, гойдалися водорості, що росли в коричневих пластикових міні-горщиках.

– Цю воду теж туди? – обережно запитав Тарас.

– Можна!

Акваріум на очах наповнювався життям. Іменинник опустив три горщики з водоростями в акваріум, і довге листя-лопаті загойдалось у потривоженій руками Тараса воді.

А з сумки вже з'явився черговий пакет із прозорою водою, в якій нервово, короткими ривками плавали червоно-сині екзотичні рибки – деякі не довші за мізинчик, а інші не менші за вказівний.

Через хвилину акваріум був уже наповнений не лише водою та камінням, але й рухливим життям.

– Ну от, тепер тобі буде тут не так самотньо! – сказала Оксана, з гордістю дивлячись на свій подарунок. – Подобається?

– Немає слів! – здивовано хитнув головою Тарас. – Тільки куди його краще поставити?

– Як куди? – здивувалася гостя. – У тебе на підвіконні якраз вистачить місця! Поряд із кактусами.

– Та я хотів туди ще одну теплицю… Може, краще на підвіконня в кухні?

– Якраз туди краще твою другу теплицю! – відрізала Оксана рішуче. – Живим рибкам на кухні не місце! Вони можуть тебе неправильно зрозуміти!

Тарас розсміявся.

– Вони що, ще й людей розуміти можуть? – з єхидством у голосі прорік він.

– Не всіх. Але таких, як ти, – зможуть. Якщо ти будеш до них нормально ставитися. До речі, це дуже корисні рибки! Ти навіть собі не уявляєш! Вони тобі життя врятувати можуть! Мені продавець сказав!

– Ой! – Тарас вищирився в широкій усмішці, й тут же Оксана помітила, що цього ранку він зуби не чистив.

– Будеш сміятися – подарую тобі наступного разу тюбик «Колґейта»!

Тарас натяк зрозумів і заховав зуби за губами, що стулилися.

– Цей вид живе в японських озерах і відчуває наближення землетрусу! Утямив? Якщо раптом вони починають вісімки по поверхні виписувати – можеш одразу вибігати на вулицю!

Тарас замовк. Обличчя його стало нестерпно серйозним. Він втупився у червоно-синіх рибок, які мирно і неспішно освоювали новий водний простір.

– А ти що, теж віриш, що скоро буде землетрус?

– Вірю чи не вірю, а готуватися треба! Вже стільки разів про це писали! Гори ж зовсім близько! Так, став рибок на підвіконня й наливай!

Тарас акуратно підняв із паркетної підлоги акваріум. Ліктем відсунув подвійний тюль і опустив акваріум на підвіконня праворуч від теплиці.

– А навіщо ти кактуси голиш? – запитала із-за спини Оксана.

– Це такий вид! Вони від природи лисі. Називаються лофофора вільямс. Унікальні кактуси! З їх допомогою ацтеки і майя зі своїми богами розмовляли. Як-небудь розповім!

Тільки-но Тарас вистрілив шампанським у високу стелю, від якої тут же відвалився шматочок штукатурки, з коридора долинув довгий дзвінок у двері.

– Йопересете! – вирвалося у Тараса. – От же сука! Обов'язково момент зіпсує!

– Хто це?

– Та сусід! Розумієш, я випадково на п'яту сходинку наступив… Ну коли за шампанським вибігав. А він із цього приводу щоразу скандал улаштовує.

Тарас зробив крок до дверей, що ведуть у коридор.

– Стій тут! – зупинила Оксана його рішуче. – Я сама.

За дверима Оксана побачила чоловіка у спортивному костюмі з неабияк пом'ятим обличчям і безладно скуйовдженим, злегка кучерявим волоссям на голові. Його спочатку сердитий вираз обличчя під питально-вимогливим поглядом Оксани «поплив» і зробився вибачливо-нейтральним.

– Ви прийшли привітати Тараса із днем народження?

– Я? – повторив він, спохмурнівши від думки. – А що, сьогодні?… Так-так, звичайно!

– А де пляшка? – запитала Оксана, опустивши свій виразний погляд на зчеплені в замок п'ятірні сусіда.

– Пляшка? – перепитав він, ніяк не в змозі зосередитися на несподіваній ситуації. – Пляшка… Горілки?

– Авжеж, пляшка горілки! – Оксана кивнула. – Несіть! Ми чекаємо! Так, Тарасе? – вона озирнулася.

– Ага, – почувся нетвердий голос хазяїна квартири. Сусід затріщав по сходинках униз, до себе.

– Я двері відчиненими залишу! – крикнула йому в спину Оксана. – Тільки швидше!

Хвилин через п'ять він дійсно з'явився із пляшкою горілки в руках. Одягнений уже був у пожмаканий коричневий костюм. На рожевуватій сорочці настовбурчувалася широка й коротка краватка зеленого кольору, сорочка була неохайно заправлена в брюки, на босих ногах – капці.

– Заходьте, заходьте! – крикнула йому Оксана з кімнати.

Сусід пройшов по коридору й зупинився на порозі.

За круглим столиком уже сиділи іменинник і його гостя. Три наповнених шампанським келихи запрошували до негайної дії.

Сусід сів на вільний стілець, поставив поряд із пляшкою шампанського пляшку горілки й подивився запитливо на жінку, що мала не лише командирську дикцію, але й беззаперечний погляд.

– Якщо можна, – заговорив він, – мене звати Єжи Астровський…

– Можна, – кивнула Оксана, простягаючи руку за келихом.

– Я – колишній перукар і міг би дати вам раду…

– Потім, – перебила його Оксана і вказала поглядом на Тараса. – Спочатку тост за іменинника!

– Так-так, – Єжи взяв келих у руку. – Вітаю! По-сусідськи бажаю миру… любові, – при цьому слові він глянув скоса на Оксану, – щастя і, головне, щоб були гроші… От.

Тост розморозив іменинника, що перебував у внутрішньому замішанні через несподіване настання власного дня народження.

Три келихи знайшли загальну точку зіткнення над столиком, укритим жовтою лляною скатертиною зі слідами минулих свят, що не відмиваються. З келиха іменинника вихлюпнулися кілька крапель шампанського і впали просто на порізану салямі.

– Дякую! – Тарас кивнув. – Я дуже зворушений. – Погляд іменинника, що доторкнувся до очей сусіда, цілком серйозно підтвердив значення сказаних слів.

Сусід випив шампанське одним ковтком. Іменинник, що спостерігав за ним, зробив те ж саме. Тільки Оксана виявилася скромною – її келих був іще майже повним. Тарас потягнувся до шампанського.

Оксана діловито відкоркувала пляшку горілки.

– Мій тато, – заговорила вона, перевівши погляд із хазяїна квартири на його сусіда, – коли був військовим, із друзями завжди коктейль «Північне сяйво» робив, і нічого! Нічого не боліло.

– А що це за коктейль? – жваво зацікавився Тарас.

– У півсклянки шампанського вливається півсклянки горілки.

Єжи Астровський здригнувся, почувши рецепт коктейля.

– Я піду, мабуть, – неголосно мовив він, зупинивши погляд на пляшці горілки в руці у Оксани. Його очі виявляли тугу й ніжність.

– Ні, ви не можете так швидко піти! Це не по-сусідськи! – Оксана пом'якшила голос.

Сусід приречено кивнув. Перевів погляд на Тараса. Іменинник налив собі й сусідові по півкелиха шампанського, а Оксана долила в їх келихи горілки.

– Ви мусите мені дещо пообіцяти, – наприкінці недовгого застілля звернулась Оксана до Єжи.

– Що? – злякано запитав сусід іменинника, стискаючи в руці порожній келих.

– Нагадуйте Тарасу, що він тепер живе не сам! – попросила Оксана.

Сусід задумливо і трохи знічено оглядівся на всі боки, потім повернув погляд на Оксану.

– Добре…

– Нагадуйте, що рибок треба годувати щодня, – вона кивнула на підвіконня. – І домовтеся з ЖЕКом, аби сходинки полагодили.

– Та я їм уже сто разів говорив, а вони п'ятдесят гривень вимагають! – Із сусіда вирвалося звичне для нього обурення.

Оксана мовчки дістала гаманець і вийняла звідти п'ятдесят гривень.

– Оксано! Я сам! У мене є! – Тарас, обличчя якого вже виявляло складну суть випитого коктейлю, підніс над столом руку. Його пальці міцно стискували зім'яті купюри, витягнуті з кишені джинсів.

– Та я… – Єжи побігав очицями від п'ятдесятої в руці Оксани до пом'ятих двадцяток у руці Тараса. – Я організую. Я зроблю!..

Він обережно витягнув у Тараса три двадцятки, звівся на ноги, кивнув на прощання й пішов.

– Тобі посуд помити? – запитала Оксана.

– Я сам, облиш!

– Ну, гаразд! – кивнула гостя. – Я теж піду, є справи! Про рибок не забувай!

Залишившись сам, Тарас підійшов до вікна, постежив за рибками, що спокійно плавали навколо водоростей.

– Сьогодні, схоже, землетрусу не буде, – прошепотів сам собі Тарас. – Значить, можна ще трішки поспати.

Перед тим як знову влягтися на канапу, він кинув погляд на стіл із неприбраним посудом і рішуче відмахнувся від нього жестом руки.

Розділ 5

Алік і Аудрюс прокинулися ще перед заходом невидимого цього дня сонця. За вікном квартирки Аліка в самому кінці Замарстинівської вулиці намагався ще бадьоритися день, насуплений низькою хмарністю. У голові в обох трохи шуміло – мабуть, через чарку «Немирова» і кількох чарок литовського бальзаму «Три дев'ятки», випитих на пам'ять про Джимі Хендрікса. Спали вони одягненими.

Алік на своїй вічно розкладеній канапі поверх ковдри. Аудрюс заснув, не підводячись із крісла.

– Ти надовго? – запитав, протираючи очі, Алік.

– Не знаю, – Аудрюс знизав плечима. – Я ж переїхав. У мене тепер хутір кілометрів за сорок од Вільнюса. Поблизу – нікого.

– Це добре, – закивав Алік. – Мені теж іноді хочеться, щоб поблизу – нікого! Але є своя привабливість і в зворотному… Хоча в мене тут поблизу тільки мачуха та кілька миролюбних сусідів. Щось у мене в животі нудно…

– Я б теж з'їв… і випив би…

– Випити легше. – Алік підвівся з канапи, розім'яв плечові суглоби. – Коли людина п'є, в неї тільки слух працює! А от щоб жувати, потрібна енергія…

– А в тебе є що пожувати? – поцікавився Аудрюс.

Алік заперечливо хитнув головою.

– Був хліб, було масло, але я щороку під вісімнадцяте вересня пощуся… скидаю вагу…

– Ну так давай куди-небудь сходимо, – запропонував литовець.

Алік замислився.

– Можна було б у круглу чебуречну біля озера… Але чебуреки без пива не можна… А я… я ще не готовий до об'їдалівки. Як ти думаєш, наш кадебешник правду сказав? Це ж при тобі було…

– У мене пам'ять на порожню голову і тверезий шлунок не працює, – видихнув Аудрюс.

– Ти нічого не переплутав? – утупився в товариша Алік.

– Що переплутав? – здивувався Аудрюс.

– Ну… порожня голова… тверезий шлунок…

– А-а! А що я сказав?! Російську забуваю потихеньку, на хуторі по-російськи говорити ні з ким.

– Так ти так і сказав, що навколо нікого і що ти на хуторі сам.

– От і кажу, що ні з ким! – Аудрюс для переконливості своїх слів закивав. – Може, в тебе ризькі шпроти є? – запитав він. – Раніше в кожному будинку був запас ризьких шпротів!

– Звідкіля в мене ризькі шпроти? Ходімо! – Алік заклично махнув рукою.

На вулиці пахло сирою лісовою прілістю. За негустим частоколом соснових стовбурів мелькали машини, що мчали у бік Брюховичів.

За спиною у досить струнких для свого віку хіпі завелася машина. Алік обернувся, побачив за лобовим склом жовтого «москвича» обличчя сусіда по двору. Махнув йому рукою – чи то вітально, чи то запитально.

– Підвезти? – ввічливо поцікавився сусід, опустивши донизу півскла дверець.

– Угу, – кивнув Алік.

Вони всілися на заднє сидіння, жорстке і трохи колюче через пружини, що випиналися знизу.

Машина виїхала на дорогу й повернула ліворуч, у бік міста.

– Вам куди? – обернувся водій.

– Та думали в Брюховичі… у чебуречну…

– Ні, я на Повітряну, – мовив сусід і натиснув на гальмо.

– Паняй, паняй! – підбадьорив його Алік, що не бажав виходити з «москвича» і знов опинитися на вулиці перед вибором, який починав дратувати. – Там, здається, теж кафешка є!

– Еге, – пожвавився сусід. – «Кафе» на Повітряній, 24! Там такі смішні ціни! Зеник із Ткацької там нещодавно на п'ятнадцять гривень так напився, що два дні на роботу не ходив. Його там і спати залишили, от який сервіс! Спробуй у «Макдональдсі» засни! Нізащо в світі! Викинуть, як… як… – сусід-водій чи то втратив нитку, чи то просто одне потрібне слово і знову озирнувся до своїх пасажирів.

– …як тварюку останню? – запропонував свій варіант кінцівки Аудрюс із м'яким литовським акцентом.

– Ага, – кивнув погоджуючись водій.

Біля будинку номер 24 по вулиці Повітряній Алік і Аудрюс вибралися з жовтого «москвича».

– Я як назад їхатиму – загляну до вас, – напучував їх сусід-водій. – Коли що, додому підвезу!

Аудрюс, побачивши перед собою вивіску «Гастроном», одразу попрямував до входу.

– Гей, нам не туди, правіше! – крикнув йому в спину Алік і, коли литовець обернувся, вказав йому рукою на малопримітну, але багатообіцяючу, особливо на порожній шлунок, вивіску «Кафе».

Усередині було гамірно й накурено, а значить – затишно. За кожним столом гула розмова, пилося пиво, душевно хрускотіла на недоглянутих, але гострих зубах сушена риба. Легкий мат додавав енергії цьому хору вповільнених алкоголем чоловічих голосів.

– Он, – Алік ткнув пальцем у правий далекий кут.

Там дійсно за столом сиділи тільки двоє, а могли до них сісти ще не менше чотирьох.

– Ти йди сідай! Я візьму! – скомандував Алік і відійшов до прилавка, під склом якого, прикрашені цінниками, що викликали посмішку, лежали продукти, які рідко псуються.

Двоє сусідів по столу, один у свіжовипраному ватнику, другий у костюмі з краваткою, шанобливо приглушили свою розмову, коли Алік поставив на стіл два келихи пива і тарілку, на якій безсоромно вмостилися дві котлети по-домашньому, два солоні огірки та дві тарані розміром з долоню.

– Ти мені все-таки скажи, що думаєш! Наш кадебешник сказав правду? – запитав Алік, уже всівшись навпроти литовського друга.

Аудрюс знизав гострими плечима. Його куртка лежала поруч на лавці, а синій поношений светр видавав недостатність м'язового і жирового покриву кісток.

– Ти обидві їж! – Алік недбало, але шанобливо кивнув на котлети. – Ти тепер в Європі… Там вижити складніше…

Аудрюс узяв котлету пальцями, підніс до носа, понюхав і посміхнувся.

– Може, і справді, – сказав він, дивлячись на котлету в руці. – Сам подумай! Розкопати могилу в Штатах, відрізати у небіжчика кисть, запакувати, щоб не просмерділася, перевезти через Атлантику в Литву і звідти потягами до Львова… Хіба хіпі коли-небудь знали слово «логістика»?

– А що це? – запитав, зупинивши ковток пива, Алік.

– От бачиш, – сказав Аудрюс. – Не могли ці хлопці самі таке прокрутити.

– Це в корені змінює багато чого, – задумливо мовив спроквола Алік і продовжив перерваний ковток.

– Що змінює? – Аудрюс втупився в очі давньому другові.

– Ну… картину нашого всесвіту… Джимі Хендрікс був ворогом капіталізму, і при цьому його цінували в КДБ?

– Послухай, збоченці є скрізь! Мій знайомий голубий ді-джей із Каунаса якось так запав на одну барменшу, що трохи не поміняв орієнтацію! З кожним може статися! Не лише з кадебістами! Та й цей твій капітан… він якийсь м'який…

– Ти що, думаєш, він дотепер за нами…

Аудрюс заперечливо хитнув головою, через що довга шевелюра ледве не зійшлась, як завіса, на його обличчі, залишивши тільки ніс і частину очей.

– Ні. – Він поправив рукою волосся. – Він романтик. Видно, випадково до органів потрапив.

– Так, але він сказав, що їх там багато було, тих, хто допоміг Москву обдурити й за гроші Москви привезти нам його геніальні пальці…

– Охолонь! – Литовець узяв у руку другу котлету по-домашньому. – Ти живеш у прекрасній країні, у прекрасному місті, де навіть у радянські часи кадебісти любили Джимі Хендрікса! Та їм пам'ятник треба поставити, вашим кадебістам!..

– Ну, ти теж романтик! Може, ще поряд із могилою Джимі такий пам'ятник увіткнути?!

– Старий. – На обличчі Аудрюса розпливлася злегка зарозуміла посмішка. – Ти що, забув? Make love, not war! Головне в нашому житті – любов. І якщо нас колись любили кадебісти і при цьому старалися не трахати? Хіба це не прекрасно?

– Так. – Алік пожував губами, посвердлив поглядом два огірки, що самотньо лежали на тарілці. – Бачиш, огірочки я взяв, а до пива вони ніяк… Не гармоніюють! Я зараз!

Алік підвівся, відійшов до прилавка. Аудрюс задумливо спостерігав за барменшею, що з уважною усмішкою на обличчі вислуховувала високого довговолосого клієнта. Потім вона зняла з полиці за своєю спиною рифлену пляшку з прозорою горілчаною рідиною. І полилася ця горілка в чарочки, що голодно втупилися своїм розкритим оком у сіру стелю.

– Гей, друже, ти не з Винників? – запитав несподівано Аудрюса чоловік у чистому ватнику.

– Ні, я з Литви.

– О! – Чоловік у ватнику підніс вказівний палець перед своїм співрозмовником. – Я ж говорив, вони не наші… вони котлети пальцями їдять! Інша культура!..

Розділ 6

В'їзд до двору будинку з боку вулиці Федорова знову був закритий – цього разу якийсь недотепа залишив перед воротами свій «жигуль» кольору мокрого асфальту.

Оксана, оглядівшись, втиснула свою «Чебурашку» між двома іномарками, припаркованими під Старопігійським інститутом, і, зачинивши машину, ввійшла до двору. З боку Федорова на цьому будинку номера не було. Може, саме тому автолюбителі з завидною регулярністю кидали свої машини під воротами.

Піднімаючись по дерев'яних сходинках на свій другий поверх, Оксана прислухалася до їх поскрипування. Сходинки в її парадному відзначалися тихістю й податливістю.

Стягнувши з ніг високі осінні чобітки, хазяйка пройшла в єдину кімнату маленької та затишної квартири, всілася на канапу. Перевела подих. Прислухалася до легкого шуму втоми в голові. Вчорашній вечір затягнувся до першої години ночі, вона з подругами веселила корпоратив страхової компанії. За столом, як, мабуть, і в самій страховій компанії, заправляли жінки. Декілька тихих переляканих чоловіків серед розслаблених, прикрашених алкогольним рум'янцем пані. Скоріше за все, ці чоловіки не були навіть співробітниками страхової компанії, а всього лише чоловіками тих, хто святкував.

Усмішка, викликана думками про минулий вечір, протрималася на обличчі Оксани недовго. Згадався відразу і цей ранок, і вдалий сюрприз у Тараса, що завжди забував про свій власний день народження. Згадалися подаровані йому рибки. І тут же згадалися такі ж рибки, подаровані вчорашнім днем собі самій!

Оксана підвела погляд на підвіконня, де тепер стояв невеликий акваріум, такий же, який вона купила Тарасові.

Підійшла, відсунула фіранку, нахилилася над своїм власним маленьким водним світом. Рибки мирно плавали навколо зелених водоростей.

Оксана витрусила з коробочки на воду трохи сухого корму. Рибки тут же спрямували свої погляди вгору.

– Пригощайтеся, їжте, гості дорогі! – мовила жартівливо хазяйка і залишила рибок за фіранкою на підвіконні. Через маленьку кухню пройшла у ванну, вмилася.

Холодна вода не додала бадьорості. Й тоді вирішила Оксана трохи відпочити. Повернулася до кімнати і здерлася по крутій дерев'яній драбинці на своє ліжко, що одночасно було дахом зробленої на замовлення одежної шафи. Тут же, на висоті майже трьох метрів, у неї й лампа настільна стояла для читання, і журнали лежали.

Прилягла на спину, голова на подушці. Очі самі заплющилися. Задрімала вона, настроюючи себе, одначе, на дуже коротку дрімоту, може, на кілька годин відпочинку, не більше. Адже день у розпалі. Поблизу шумить площа Ринок, дзюрчить на ній фонтан, їздять трамваї та цокають по мокрій бруківці каблуки жіночих чобітків.

Розділ 7

Життя Тараса по кілька разів на день давало тріщину, мовби він навчився у свого старенького комп'ютера «зависати». Саме у ці моменти порожнечі, що несподівано виникала в голові, він автоматично натискав кнопку «старту» і переводив свій приморожений погляд на монітор. Стежив байдуже за процесом оживання екрана, слухав таємничі звуки, що супроводжували запуск комп'ютерних програм. Коли монітор прикрашався «дозрілими» «іконками», Тарас підводився і приносив із підвіконня два-три кактуси у пластикових кубиках-вазонах. Ставив їх під монітором, аби вони перехоплювали та втягували у себе всю шкідливу комп'ютерну радіацію. їм-то що? Вони, як і будь-які рослини, створені, щоб фільтрувати повітря, переробляти вуглекислий газ на кисень! Тарас не знав, на що кактуси переробляли шкідливе комп'ютерне випромінювання. Він не був упевнений, що це випромінювання шкідливе, і навіть іноді сумнівався, що воно взагалі існує. Але ігнорувати народні мудрості було безглуздо. І якщо одного дня хтось вирішив, що перед працюючим монітором треба ставити кактус, то Тарас пішов іще далі й почав ставити не один кактус, а три! «Комп'ютерні кактуси» Тараса ніякої ботанічної цінності не мали. Цінність мали інші кактуси, що росли в маленькій теплиці під лампами денного світла. Це були кактуси, над якими він старанно проводив експерименти, намагаючись схрестити їх із живими каменями – літопсами. Для таїнства схрещування він уже купив у магазині для художників тонкий колонковий пензлик. Але поки що він лежав без діла. Три лофофори Вільямса готувалися до цвітіння. Кілька літопсів теж готувалися до цвітіння, але домогтися від літопсів «одвертості й відкритості» було справою непростою. Вже кілька разів їхні бутончики засихали до цвітіння.

«У вас три нови листи!» – повідомило моніторне «віконце» з намальованим жовтим конвертом. Тарас навів стрілку на конверт і «кликнув» мишкою.

Два листи пропонували недорого та швидко подовжити пеню на 8 сантиметрів. Третій лист виявився конструктивнішим.

«Я у вашому місті й пишу на оголошення. Передзвоніть мені на мобільний 0967049657. Льоня».

Думки витіснили з голови Тараса раптову порожнечу. З'явилася перспектива заробітку. Рука витягнула з кишені білого махрового халата мобільник.

– Алло, Льоня? Ви мені прислали e-mail! Вас турбують камені?

– Це уролог? – перепитав метушливий чоловічий голос.

– Я – по каменях, – відповів Тарас, який не наважився назвати себе представником лікарської професії.

– Ага, – сказав голос. – Так шо, можна зараз зустрітися? Де ваш кабінет?

– Я працюю на виїзді, не в кабінеті, – пояснив співрозмовникові Тарас. – Вібротерапія зазвичай виводить камінь години за дві-три… Іноді, щоправда, процедура може тривати й довше.

– Це шо, спеціальний вібратор?

– Ні, спеціальна машина, на якій я вас возитиму по спеціально вибраній дорозі, щоб виникала вібрація… Перевірений метод.

– Ну добре, куди під'їхати?

Тарас глянув на настінний годинник.

– Іще рано, треба дочекатися, коли дороги будуть вільними. Годині об одинадцятій, а краще опівночі… Тільки годинки за дві до процедури треба випити склянку коньяку й посидіти в гарячій ванні.

– У мене тут ванни немає, а з коньяком – немає проблем! Ні, давайте я зараз під'їду. Мені однаково робити тут нічого! – не вгамовувався потенційний клієнт Льоня. – Я півдоби в потягу їхав… До речі, теж вібрувало… Тільки не допомогло.

– Потяг не годиться, – зі знанням справи заявив співрозмовникові Тарас.

– Ну, шоб познайомитися, шоб легше було ввечері один одного впізнати! – Льоня повернувся до однієї зі своїх попередніх думок.

– Згода, – зітхнув Тарас. – Під'їжджайте до Опери, перед входом через півгодини. Як вас упізнати?

– У мене на голові – сіра кепка!

«Цікаво, звідки це він приїхав? – замислився Тарас, намагаючись уявити собі людину в сірій кепці. – Може, з Росії? У нас ніби так не „шокають"!»

Через півгодини біля оперного театру дійсно стояв лиш один чоловік у сірій кепці. Був він також одягнений у світло-сірий плащ, чорні брюки, на ногах – туфлі зі світло-сірої замші. У руці стискував великий картонний конверт із написом «Foto». Худорлявий, невисокий, він переступав із ноги на ногу і трохи нервово водив поглядом по обличчях перехожих.

Тарас зупинився на хвилинку метрів за двадцять од нього. Потім підійшов, одрекомендувався.

– Шо, може підемо сядемо? – діловитою скоромовкою випалив Льоня.

– На каву? – уточнив Тарас.

– А шо, ти вдень не п'єш? – блакитні зіниці Льоні стали на мить колючими.

– Я ж за кермом буду.

– Так то ж завтра, після дванадцятої…

Тарас відчував, як втрачає в очах Льоні залишки пошани до себе, але навіть якби він і не сідав цього вечора за кермо, пити з людиною в сірій кепці йому б не захотілося. Дуже вже інший був цей чоловік, із якимось іншим життям та іншими правилами. Це Тарас відчував. Дивився на Льоню і відчував. І тут щось іще втрутилось у простір між ними – запах бензину.

Тарас озирнувся на всі боки. Від проїжджої частини вони стояли далеченько. Про всяк випадок підніс рукав куртки до носа, перевіряючи, чи не від куртки йде цей запах.

– Шо? – запитав Льоня. – Але ж поговорити треба! Ходімо! Гаразд, візьмеш собі каву!

Тарас, «звільнений» од необхідності випити, жвавим кроком повів майбутнього клієнта до кафешки на Вірменській. Там вони влаштувалися, хоча теж не без виразного невдоволення Льоні, якого барменша поставила перед фактом: горілки нема, є тільки лікер.

– Шось у вас тут чаркових не видно! – сказав Льоня, вихиливши чарку лікеру і подивившись на ще три повні чарочки, які стояли перед ним.

Тарас ледве не розсміявся. Претензії майбутнього клієнта до його рідного Львова говорили тільки про велику відстань між Львовом і тим місцем, де жив Льоня.

– А ви звідки приїхали? – запитав він.

– Та з Ворожби.

– А де це? – здивувався Тарас.

– Шо, не знаєш? Це ж найбільший залізничний вузол! – пояснив Льоня. – Сумська область!

Тарасу знову здалося, що поблизу запахло бензином. Він озирнувся на всі боки. За сусіднім столиком сиділи дві літні пані, пили каву й інтелігентно їли штрудель. Від них пахнути бензином не могло.

– Суми знаю, – кивнув Тарас, повернувши погляд на співрозмовника.

– Ти ось шо, рентген мій подивися, шоб знати! – Льоня дістав із фотоконверта рентгенівський знімок і простягнув його Тарасові.

Тарас напружився, відчув незручність, мовби він був шахраєм, а не фельдшером-недоуком. Узяв у руки знімок, підняв його на рівень очей і розвернувся зі знімком у руці в бік вікна. Виразно впізнавані дві великі квасолини нирок заспокоїли його. Він одразу помітив три камені, що завдають Льоні прикрощів. Два в лівій нирці й один – у правій. Той, що був у правій нирці, явно готувався «до виходу».

Тарас подумки прорахував шлях руху каменів до виходу назовні. За одну ніч із цими камінчиками впоратися було нереально. Їм іще належало пройти по сечоводах у сечовий міхур, а потім уже по уретрі далі на світ Божий.

Тарас кинув погляд на обличчя Льоні, уявив це обличчя в момент фізичного болю, уявив і його голос у момент крику. Відразу розхотілося займатись цим клієнтом.

– Ну шо? – запитав Льоня, опускаючи на столик останню чарочку, яка ще хвилину тому була повною.

Тарас важко зітхнув.

– За одну ніч не вийдуть, – сказав він.

– Навіть якщо всю ніч їздити? – Льоня нахилився вперед, і тут же запах кави був на мить перебитий запахом бензину.

– Усю ніч ви не витримаєте, – м'яко мовив Тарас.

– Я ж заплачу, – вперто сказав Льоня і скривив губи. – Чи ти хочеш сказати, шо буде дорожче?

– Гаразд, спробуємо, – заспокоїв Тарас Льоню. – О дванадцятій я вас підберу там же, біля Опери! А зараз мені треба у справах…

Льоня задумливо кивнув. Прослідкував, як Тарас підійшов до барменші та розплатився за випиту каву. Потім сам підійшов до стойки і замовив іще три чарочки лікеру.

Опівночі Тарас знайшов Льоню біля оперного театру. Той стояв, притулившись до лівої колони. Козирок його сірої кепки був збитий наліво. Світло-сірий плащ розстебнутий, руки в кишенях плаща. Поглядом Льоня впирався у тротуарну плитку.

– Ну що, ви готові? – ввічливо запитав його Тарас.

– Шо? – Льоня різко підвів голову, обернувся. – А! Так, завжди напоготові!

Місто затихало. Віяв несильний вітерець. Гасли вікна будинків.

– Ми спочатку проїдемося по Личаківській двічі, щоб камені ваші розбудити, а потім по Городоцькій – вона жорсткіша, – почав пояснювати Тарас уже в машині. – А потім, якщо не…

– А мені хоч по Дерибасівській, – махнув рукою клієнт напідпитку. – Аби вийшли вони на хер!

Тарас замовк і вирішив більше нічого не пояснювати Льоні. «Опель» рушив із місця. Звичні вібрації налаштували водія на робочий лад. Він озирнувся на пасажира – той позіхав.

– Ви тільки не засніть, – сказав йому Тарас. – А то все буде марно!

– Ну, тоді музику ввімкни! – відповів пасажир.

Тарас увімкнув радіо, й вони виїхали на Личаківську під пісню «Бумбокса».

Назустріч машині помчала нерівна, укладена дрібним кругляком вулиця. Замигтіли обабіч сірі будинки, зачинені магазинчики та перукарні. Тарас усім тілом прислухався до вібрації машини, щоб зрозуміти: яка швидкість скоріше «розбудить» і приведе в рух камені клієнта. Клієнт тупо дивився вперед. Тішило одне – він не спав, його очі були розплющені. Не тішило те, що по його обличчю було неможливо зрозуміти: слухає він своє тіло чи думає про щось зовсім стороннє.

– Ви що-небудь відчуваєте? – врешті-решт запитав Тарас.

– Га? Шо? – Пасажир обернувся до водія.

– Камені! Відчуваєте що-небудь?

Вираз обличчя Льоні змінився. Він тепер явно намагався прислухатись до того, що відбувається в його нирках. Навіть почав мацати живіт рукою.

– Можете помасажувати, – кивнув Тарас. – Теж корисно!

Підбадьорений порадою фахівця, Льоня почав масажувати низ живота обома руками. Масажував хвилини три, підстрибуючи на нерівностях дороги разом із машиною. Потім ойкнув і завмер.

– Ну як? – запитав його Тарас.

– Шось сталося, – приголомшено прошепотів Льоня і спрямував переляканий погляд уперед, на дорогу, що летіла йому назустріч.

– Розслабтесь! – сказав Тарас. – Зараз переїдемо на Городоцьку! Перевіримо…

Тарас звернув із Личаківської, й машина завиляла по вузьких темних вуличках. Об'їхавши стару частину центру, «опель» вирвався на широку вулицю і знову помчав уперед з не дуже-то й великою швидкістю.

– Стій! – закричав Льоня, схопившись за живіт. – Боляче!

– Процес пішов, – із усмішкою мовив Тарас. – Тепер зупинятися не можна! Потерпіть!

У Льоні очі на лоб полізли від болю, він кинув на водія збожеволілий погляд, але рота не розкрив – не хотів розціплювати зуби, затиснуті від болю. Нагнувся вперед, до панелі, не прибираючи рук від низу живота. Біль, колючий і навіть дряпучий, ніби повільно переповзав із місця на місце. Льоня виразно відчував його рух.

– І довго так? – здавлено запитав він хвилини через три-чотири.

– Хвилин п'ятнадцять, – відповів Тарас. – Потім, якщо не вийде, перерва, і продовжимо.

Ця ніч здалася Тарасу нескінченною. Після чотирьох повних дистанцій вулиці Городоцької, а це мало не тридцять кілометрів, Льоні стало зовсім зле. І тут на дорозі промайнула підсвічена зсередини смугаста палиця даішника. Тарас зупинився. Даішник ввічливо попросив документи і з підозрою втупився на Льоню, точніше, на його скорчене від болю обличчя.

– До лікарні везу, – знайшовся Тарас. – Товаришеві погано.

– Щасливої дороги! – даішник повернув права і документи на машину.

Через три години, вже відмовившись від довгих «вібрацій» Городоцької та Личаківської вулиць, переїхав Тарас на «короткі вібрації» вулиці Лісової. Лісова була дійсно коротенькою та крутою вуличкою з такими дірками в дорозі, що машину підкидало там майже на півметра. Вулиця Лісова і допомогла витрусити з Льоні перший камінчик, який дзвінко вдарився об дно літрової скляної банки під дзюрчання власної сечі, що не порадувало у цей момент Льоню. Він стояв скорчившись, спиною до машини і лицем до сходів, які ведуть на гірку, до парку «Знесіння». Коли дзенькнув об скло камінчик, Льоня завмер і так нерухомо, розкарячившись, простояв кілька хвилин, осяяний розсіяним жовтим світлом самотнього вуличного ліхтаря.

Тарас подивився на годинник – майже пів на п'яту. Незабаром світатиме. Позіхнув. Замислився. Організм звично налаштовувався на вранішній сон.

– На, тримай! – здавлено мовив Льоня, що повернувся до машини, простягаючи водієві банку з камінчиком і жовтою рідиною.

Тарас мовчки взяв банку, відчинив дверці зі свого боку й акуратно злив сечу на дорогу.

– Наступним каменем займатися будемо? – запитав він Льоню.

Голова Льоні сіпнулася. Його переляканий погляд скоріше говорив про цілковите небажання спілкуватися на цю тему.

– Вас куди відвезти? – трохи тихіше запитав Тарас.

– До Опери, туди ж, – вичавив із себе Льоня. – Я вдень подзвоню… ще не знаю.

Його права рука полізла до кишені розстебнутого світло-сірого плаща. Витягла звідти три доларові десятки, пом'яті й потерті. З доларами в руці він спочатку всівся на переднє пасажирське сидіння. Тарас узяв долари, засунув до кишені куртки. Машина рушила, покотилася вниз по вулиці тихо, з вимкненим двигуном. Тарас просто зняв її з ручника. Мотор завів уже внизу.

Висадивши клієнта біля Опери, поїхав далі до обмінника на Івана Франка. Маленьке віконце обмінника, освітлене зсередини, втішило Тараса. Навіть якби не було чого міняти, він однаково сюди під'їхав би. Заради одного лише погляду на симпатичну дивну дівчину, що працює тут ночами, завжди в довгих, під старовину, матер'яних рукавичках на руках.

– Доброго ранку! – Він просунув у нішу віконця зароблені тридцять доларів. – Як у вас нічка пройшла?

Рука в довгій рукавичці смарагдового кольору елегантно забрала долари.

– Щось ви пізно сьогодні, – сказала дівчина.

– Клієнт важкий трапився, – відповів Тарас.

– Ви що, в нічному клубі працюєте?

– Ні… я в медицині. – Розповідати детальніше Тарасу не хотілось, і він нахилився ближче до скла. – Ви обіцяли зі мною на каву піти!

– Я? Не може бути! Я з незнайомими чоловіками по кав'ярнях не ходжу! – смішливо відповіла вона, відлічуючи гривні.

– Так давайте познайомимося! Мене звуть Тарас! А вас?

– Дарка, – відповіла дівчина. – Але однаково до кав'ярні не піду. А ось якщо ви принесете, то вип'ю! А то я вже засинаю… Роботи майже не було.

– Я принесу! – пообіцяв Тарас. – Привезу буквально через десять хвилин!

– Всі ви тільки обіцяєте! – дівчина посміхнулася.

Сьогодні вона була в напрочуд гарному настрої. Ще ніколи не розмовляла з Тарасом так охоче, як сьогодні на світанку. І він підбадьорився, зрадів. Його організм забув про наближення часу виконання гімну України по радіо, про той момент, коли він заплющував очі й поринав у сон.

Тарас, заховавши гривні в кишеню, повернувся до машини. Перевірив, чи не забув свій дорожній термос – термос був на місці. Тепер залишалося тільки знайти каву. І він поїхав, намагаючись на ходу пригадати, де йому вдавалося в цей дивний час доби випити гарної міцної кави.

Поки їхав, помітив освітлений зсередини кіоск. Пригальмував.

– Каву робите? – запитав він у жінки, що відчинила на його стук «продажне віконце».

– «Якобс», «Нескафе»? – запитала вона сонно.

– А натуральну?

– Натуральну в такий час не п'ють, – зі знанням справи мовила вона.

– Гаразд. – Тарас просунув свій термос у віконце. – Зробіть і налийте сюди! Дві чашки! І без цукру!

Знову всівшись за кермо й акуратно, якщо не сказати – ніжно, опустивши термос на сидіння поруч, Тарас зняв «опель» із ручника. Машина «відчалила» від бровки неквапом, як човен від причалу.

Хвилин через п'ять його очі зраділи знайомому квадратику освітленого віконця обмінника, за яким, як у темниці-вежі, потерпала загадкова дівчина.

– Ось, – нахилившись до скла, солодко мовив Тарас, притискаючи сріблястий термос до лівої щоки і відчуваючи його прохолоду. – Каву подано! Даруйте, що не в ліжко!

– Я думала, ви жартуєте! – посміхнулася за склом і ґратами Дарка.

– У вас своя чашка? Чи вам у ковпачок термоса?

Дарка обернулася, в руках у неї з'явився керамічний кухоль, але на личку раптом проступила дитяча наївна розгубленість.

– Він не пролізе, – мовила дівчина, показуючи Тарасу кухоль.

– А що, віконце не відчиняється? – здивувався він.

Вона заперечливо хитнула головою. Потім просунула праву руку в смарагдового кольору рукавичці у нішу для обміну купюрами, доторкнулася тильною стороною долоні до верхньої межі прорізу і сумно підібгала нижню губку.

– А двері? – запитав Тарас. І тут же зробив крок назад, намагаючись знайти її поглядом.

Ліворуч виднілося ще одне, більшого розміру віконце цієї дивнуватої цегляної «зашубленої» та пофарбованої в мишачий колір будочки. Над ним напис: «Ремонт годинників». Дверей Тарас не побачив. Знову припав до віконця обмінки.

– Двері зачинено, – мовила Дарка жалібно. – До ранку. Проти бандитів…

– А якщо пожежа?

– У мене тут червона кнопка і телефон, – пояснила дівчина серйознішим голосом. – Наряд міліції приїжджає через п'ять хвилин!

– І що, вже приїжджав?

– Так, двічі. Всяке вночі буває.

Тарас замислився, відкрив термос, налив у ковпачок кави, випив. Смак був мерзенний. Може, саме тому в цей момент осяяла його несподівана думка, і він, попросивши Дарку почекати і залишивши термос на обмінному прилавку, повернувся до машини. Витрусив усе з бардачка, але того, що він хотів там виявити, не знайшов. Розчарований повернувся до віконця.

– Я що-небудь придумаю, – пообіцяв дівчині.

Вилив недопиту каву з ковпачка-кришки термоса, закрутив його на місце. Попрощався з Даркою ніжно й водночас дружньо. І повернувся до машини.

«Добре, що їй ця кава не дісталася», – думав, поглядаючи на термос, який лежав на сусідньому сидінні.

Думав-думав, а потім раптом загальмував різко біля бровки, відхилив свої дверці й вилив коричневу гарячу рідину з термоса на дорогу. Дзюрчання нагадало йому про літрову банку під сидінням, в якій борсався в залишках іншої, настільки ж «привабливої» рідини, як щойно вилита з термоса «кава», сірий камінчик, з такими труднощами добутий із ниркових надр приїжджого, що пахне бензином, із якоїсь там Ворожби. Дістав Тарас із бардачка паперові носові хустки, вміло витрусив камінчик із банки на розгорнуту серветку-носовичок, протер акуратно, і вже без усякого роздратування, немов зміна думки виявилася найкращим заспокійливим, опустив підсушений нирковий камінчик у пластиковий «гомеопатичний» тубус, який тут же закрив і повернув на його місце в ближньому кутку бардачка.

Розділ 8

– Думаєш, пора? – запитав Алік, тепло і ледь-ледь запитливо дивлячись на давнього товариша. – Тобі ж тут ніколи не було тісно!

Він обвів поглядом свою маленьку кімнатку, в якій усі стіни нагадували про чудово-вільне хіпівське минуле. Минулого, звичайно, на стінах було набагато більше, ніж сьогодення, – воно завжди так. Просто минуле накопичується, а сьогодення, затримавшись на мить, туди ж, у минуле крапає. Людина – це ж узагалі звичайнісінький і елементарний живий «апарат» із переробки майбутнього на минуле. Алік, втім, не був одним із таких звичайних «апаратів». Його майбутнє завжди відзначалося допитливістю та яскравістю. Тому й минуле у нього виявилося відповідним – ніяких тобі піонерських галстуків і таборів чи жовтенятських зірочок і кісок однокласниць. Дитинство – окремо, котлети – окремо! Котлетами була юність і її продовження.

Аудрюс теж озирнувся, пройшовся примруженим поглядом по десятках старих чорно-білих фотографій, розклеєних на основній стіні над вічно розкладеною канапою. (Коли і для кого Алік її розклав – цього вже не згадати нікому.) Подивився на умивальник із наклейкою: «Amnesty International», на плакати, на любительський портрет Джона Леннона, на доісторичну піч, в топку якої була проведена дюймова газова труба, і тепер топилася ця піч не дровами чи вугіллям, а скандальним російським газом, який і горів, як годиться всьому скандальному, синім полум'ям. Горів, грів піч і кімнату, кип'ятив воду й підігрівав на ранок те, що виявилося нез'їденим напередодні.

– Я в туалет! – Аудрюс підвівся, вийшов у маленький коридорчик і відразу за двері, на вулицю.

Житло Аліка – кімнатка, в якій було не більше семи квадратних метрів, – відзначалося не лише розмірами, але й цілковитою відсутністю так званих зручностей. Але від цього вона не здавалася Аліку незручною. Усе своє життя він проводив у ній, хоча за стіною була територія набагато більша, хоча теж однокімнатна – територія його мачухи, що замінила йому матір за рішенням батька, коли хлопчикові не виповнилось і восьми років. Кімнатка Аліка здавалася прибудовою до будинку, дивною прибудовою, що відсунула задній від дороги кут будинку на добрячі півтора-два метри. Вийдеш із її окремого входу, тут тобі й зручності: ліворуч, метрів двадцять п'ять по стежині повз город, – туалет, праворуч, п'ять метрів по бетону, – колодязь із рекордно малою глибиною – не більше півметра. Це ж і не колодязь, а джерело, яке вибралося з-під землі, коли стара сусідка вирішила біля старої колонки свою веранду розширити. Вдарили ломиками по каменях, якими колись замостили дворик, і пішла вода. Вода виявилася смачною. Відвели її від веранди на метр, підкопали трохи й опустили згори колодязне кільце. Ось і вийшов колодязь. А колонка замовкла навіки, немов заспокоїлася, дізнавшись, що є тепер у дворі й інше джерело води.

На обличчі Аліка виникла усмішка, викликана думкою про те, що його дворик, практично останній на його вулиці, пережив таку велику країну, як СРСР. Ні, він ніколи не був бійцем із радянським режимом. Він ніколи з цим режимом не боровся. Він його просто ігнорував. За це режим ображався і не ігнорував Аліка і його друзів. Але вони, Алік і друзі, примудрялися співіснувати з режимом так близько і так довго, що навіть місце їх традиційних зборів, відоме кожному львів'янинові, як Святий сад, практично проглядалося з вікон обкому партії. І ніколи у тих, хто існував за цими вікнами, всередині сірих кабінетів, не виникло навіть думки про те, що всю цю територію поряд із гуртожитком, частково обгороджену стінами давнього монастиря, територію, з якої раз у раз, та до того ж і голосно завдяки протягнутому з гуртожитку подовжувачу, гуркотіла чужа обкомам партії музика з чужими, але слава Богу, незрозумілими іноземними словами, можна було б затягнути колючим дротом, забудувати закритими розподільниками або, в гіршому разі, пунктами прийому макулатури та металобрухту. Ні, ніхто не поспішав витягнути клаптик землі з-під ніг і дул довговолосої молоді з гітарами в руках! Тепер це здавалося гуманізмом або короткозорістю. Хоча, можливо, все це відбувалося внаслідок зниженого слуху у працівників обкому? От дільничний навідувався сюди часто, але розмови з ним зазвичай не закінчувалися прикрощами. Було видно, що не зі своєї волі він дратує молодь своєю присутністю, а про всяк випадок або за вказівкою.

– Про що замислився? – прозвучав над головою Аліка, що сидів у кріслі, голос Аудрюса.

– Не повіриш! – посміхнувся, задерши голову, хазяїн кімнатки. – Молодість згадав!

– А що ще згадувати? – здивувався Аудрюс. – Ну що, пора!

Алік підвівся з крісла, підвівся бадьоро, немов хотів показати, що він ще в гарній спортивній формі.

Вийшли у двір.

Навкруги темно. Гуркочуть поодинокі машини, проносячись по Замарстинівській. Зупинилися біля колодязя.

– Ну що, на доріжку! – Алік зачерпнув оцинкованим відром води, підніс холодний край відра до рота, відсьорбнув – на язиці легка солодкість заграла. Передав відро Аудрюсу. Той теж зробив кілька ковтків.

Скрипнула металева хвіртка, вони вийшли на вулицю і повернули ліворуч, у бік центру.

На небі оголився гострий кут жовтого місяця і тут же знову сховався, накрився хмарами. Різкий пташиний крик-регіт впав із неба просто у вуха тим, що йшли.

Алік зіщулився на ходу.

– Як у нас у Паланзі, – зі здивуванням видихнув Аудрюс.

– Що у вас у Паланзі? – не зрозумів Алік.

– Ну, теж чайки так кричать…

– У нас немає чайок, звідки тут? – знизав плечима Алік.

Аудрюс подивився в темне небо, звідки знову долинув той же пташиний крик-регіт, тільки тепер він був тихіший, мовби птахи вже обігнали тих, що йдуть по землі.

– У нас тут і моря немає, – з жалем сказав Алік, теж кинувши короткочасний погляд на небо. – Це те, чого тут не вистачає… Вода – тільки дощем або з джерела…

– Море є скрізь, – не згодним, але привітним тоном повідомив Аудрюс. – Іноді його видно, іноді ні… Іноді воно згори, іноді знизу…

– Так, із цим я згоден. – Алік кивнув. – Кажуть, що і Карпати раніше були дном моря і там можна знайти скам'янілих молюсків…

– У нашій північній глушині є море, ну і що? – посміхнувся Аудрюс.

– Той, хто виріс біля моря, не зрозуміє жителя пустелі! – Алік теж посміхнувся. – До речі, ми з тобою так і не побували в Сан-Франциско!

Аудрюс важко зітхнув. Через декілька кроків зупинився. Зупинився й Алік.

– Знаєш, – упевнено мовив литовець, – деякі міста існують тільки для того, щоб хтось мріяв до них потрапити. А мріяти іноді важливіше, ніж їхати…

За спиною зазвучала міліційна сирена, що наближалася. Алік і Аудрюс відійшли за край проїжджої частини, по якій щойно мирно і вільно крокували. Почекали, поки машина промайне мимо, і знову ступили на асфальт.

Через півтори години неспішної ходьби вони зупинилися на Ткацькій недалеко від воріт шоколадної фабрики. Повітря було тут важке і солодке. Говорити вже не хотілося, та й так останні хвилин десять шляху вони йшли мовчки.

Аудрюс дістав мобільник, набрав номер, поговорив із кимось по-литовськи. Потім обернувся до свого старого друга і кивнув:

– Хвилин через п'ять виїжджатиме. Вже завантажився.

– Хто? – не зрозумів Алік.

– Альгіс, приятель. У нього своя багатотонка, ну те, що ви тут називаєте хурою. Він львівський шоколад у Литву возить. Давно мені свої послуги пропонував. Ось і згодився!

Із високих воріт, що відчинилися, повільно виїхав довгий критий вантажний «вольво». Зупинився. Аудрюс і Алік обнялися.

– Ну що, Аліку, – закидаючи довге пряме волосся назад, заговорив Аудрюс сумним голосом. – Якщо все гаразд, то наступного року, вночі, там же…

Легко, мовби не діяв на землі у цей момент закон тяжіння, стрибнув Аудрюс на високі сходинки кабіни хури, зачинив за собою дверці, й поїхали сорок тонн львівського шоколаду геть від Аліка, що залишився стояти біля вже зачинених воріт, відвізши з собою і його приятеля-литовця в далеку північну «глушину біля моря».

Назад додому Алік теж вирушив пішки, зупиняючись на порожніх, безлюдно-безмашинних перехрестях на червоний колір світлофора і знову продовжуючи свій шлях при появі зеленого. Над головою його, в небі, ще кілька разів звучав різкий, раніше не чутий у Львові крик-регіт якихось птахів. У повітрі витав солонуватий запах.

«Може, Аудрюс має рацію? – подумав на ходу Алік. – Це чайки летять на південь, на зиму… А повітря здається солоним, тому що з нього пішла солодкість від близькості «шоколадки» – шоколадної фабрики «Світоч». Усе на цьому світі підлягає поясненню…»

І думки Аліка самі по собі повернулися на Личаківський цвинтар, на могилку з оновленим написом на залізному хресті, зробленим білою олійною фарбою: «Jimy Hendrix 1942–1970».

Розділ 9

Синьо-бузкова «Таврія» на ім’я «Чебурашка» слухняно пригальмувала біля продуктового магазинчика на вулиці Гоголя. З машини вийшла Оксана. Акуратно зачинила за собою дверці та, прошепотівши машині: «Не турбуйся, я через п’ять хвилин повернуся!» – енергійною ходою вирушила за майбутньою вечерею. Вона ще не знала, що купуватиме, оскільки не мала звички заздалегідь складати власне меню. Їжа її тішила не лише смаком, але й несподіванкою появи. Зазвичай вона заходила до магазину, байдуже водила поглядом по полицях і прилавках, по всіх їстівних товарах, викладених, вивішених, висушених і висолених. Аж до того моменту, поки її погляд раптом не переставав бути байдужим. Це відбувалося спонтанно і ненавмисно, мовби незалежно від думок. Три дні тому її погляд ожив од абсолютно звичайних шампіньйонів, із купівлі яких вона тоді й почала. В результаті шампіньйони «обросли» цибулею, картоплею, грудинкою, морквиною та спеціями і вже вдома легко і ніби природно перетворилися на смачне рагу, яким Оксана харчувалася два з половиною дні, аж до сьогоднішнього ранку. Але нині її погляд прослизнув повз шампіньйони й зупинився на морозильнику зі скляною кришкою, під якою зберігалися, не втрачаючи своєї мінусової температури, тушки і філешки кількох видів риб. Оксана обстежила заморожену рибу й, незважаючи на власну до неї увагу, зробила крок назад і відвернулася. Згадала, як сьогодні годувала своїх акваріумних рибок. Замислилася. Знову ожила й кинула погляд на скляний прилавок із копченою та солоною рибою. Все-таки риба цього раннього вечора переслідувала її бажання! Вона придивилася до оселедця по 25 гривень за кіло. Оселедчик був товстеньким, жирненьким, напевно смачненьким, якщо його правильно обробити, очистити від кісток, полити нерафінованою соняшниковою олією, прикрасити кільцями цибулі, ну і, звичайно, обкласти відвареною картоплею, яку можна було й не купувати, позаяк удома її вистачало.

Незрозуміло яким чином, але між Оксаною та продавщицею виникла черга із двох бабусь. Не встигла Оксана здивуватись, як у потилицю їй почав дихати наступний покупець.

– Оцю, будь ласка! – показала пальцем і поглядом Оксана продавщиці на вибрану рибку, коли настала її черга отоварюватись.

– Сімсот грамів, берете?! – запитала продавщиця в білому фартусі, об який, схоже, вже кілька разів сьогодні витирала свої трудові руки.

– Авжеж, – Оксана кивнула. – І ще оцих, штучки три-чотири, – показала вона на маленьких, завдовжки з долоню, солоних мойвочок.

Заплативши, збиралася вже йти до виходу, як перед нею раптом виник худий чоловік у коричневому піджаку поверх синього светра з коміром під горло, в синіх штанях і з синюватим обличчям людини, що професійно п'є.

«Зараз проситиме гроші!» – подумки і вже заздалегідь незадоволено сказала Оксана собі, налаштовуючись на захисну грубість.

– Ой, вибачте! Ви мене впізнаєте? – чоловік розтягнув на худорлявому обличчі привітну усмішку.

– Я? Вас? – Оксана дивилася на нього й думала, що чоловіків із такими рисами обличчя можна знайти в будь-якій пивниці.

– Вас же це… Вас Оксаною звуть! – додав він.

Оксана починала нервуватися. Вона заглянула за спину цього причепи, туди, де мала стояти і чекати свою хазяйку «Чебурашка». Тим паче, що хазяйка обіцяла їй повернутися через п'ять хвилин!

– Ви, напевно, помиляєтеся! – мовила Оксана миролюбно, але твердо, й усе її тіло приготувалося до рішучого кроку вперед.

– Ми ж із вами разом пили! Ви мене за горілкою посилали! Що, не пам'ятаєте? – Чоловік підніс обидві долоні в якомусь прохальному жесті.

Оксана замість того, щоб зробити крок уперед, зробила крок назад. Обличчя виявляло невдоволену спантеличеність.

– Ви що, думаєте, я з усіма підряд горілку п'ю!? – обурилася досить голосно вона, і тут же закрутили головами у пошуках близького скандалу інші відвідувачі гастроному.

– У Тараса! Ну, пам'ятаєте, день народження в нього був… зовсім нещодавно! Навіть я пам'ятаю! – Чоловік опустив руки і перелякано озирнувся на всі боки, явно відчуваючи дискомфорт від спрямованих на нього поглядів сторонніх. – Давайте вийдемо! Я вже купив те, що хотів…

Вони вийшли на вулицю. Оксана почувалася незручно. Тепер вона вже згадала цього сусіда Тарасового, який приходив скандалити, а потрапив на день народження. Захотілося перед ним вибачитись і відразу піти, точніше – поїхати. «Чебурашка» ж бо чекає!

– Можна вас на каву запросити? – запитав несподівано чоловік, мовби осмілівши від прочитуваної на обличчі Оксани незручності. – Он! – зраділо показав він рукою на вивіску кав'ярні на іншому боці. – Ходімте! Я такий радий знову вас зустріти!

Оксана подивилася жалібно на свою «Таврію», потім перевела погляд на кав'ярню. До неї дійсно було метрів п'ятнадцять, і з її вікон напевно було видно її «Чебурашку».

– Гаразд, – видихнула Оксана. – Але в мене обмаль часу, хвилин десять…

– Ой, скільки там потрібно для філіжанки кави? – грайливо, з робленим єврейським акцентом мовив, осмілівши, чоловік. – Я – Єжи Астровський, пам'ятаєте?

Оксана стримано всміхнулась і закивала.

У кав'ярні Єжи замовив до кави по маленькій шоколадці. Поки пили-їли, він розповідав Оксані про те, як у нього стриглися кращі пані Пекарської вулиці й найближчих провулків, і про те, як він їх стриг удома, коли перукарню продали й відкрили в ній черговий магазинчик «Усе по 1 гривні!».

Оксана, допивши каву, подивилася на годинник і здивовано хитнула головою:

– Ви вибачте, Єжи, але я – жінка зайнята…

– Розумію, розумію, – закивав той і тут же обернувся до стойки. – Рахунок, будь ласка!

Хлопчина-офіціант відразу ж підлетів і опустив на столик перед Єжи аркушик рахунку.

– Тридцять п'ять?! – здивовано вирвалось у Єжи.

Він поліз до правої кишені піджака, виклав із неї кілька п'ятигривневих купюр, потім поліз до лівої – звідти витягнув іще дві десятки, перерахував тремтячими руками, і тут його попустило. Перед ним на столі лежало рівно тридцять п'ять гривень. Він гордо відсунув їх од себе і піднявся над столиком.

– Все так різко подорожчало! – сказав він уже на вулиці, притримуючи двері кав'ярні. – Такого раніше не було!

– Коли не було? – поцікавилась Оксана.

– Ну, раніше. Коли я частіше ходив по таких закладах. Я і зараз знаю місця, де пиво дешевше, ніж тут кава. Але наступного разу давайте краще у мене вдома кави вип'ємо.

Оксана підвела на Єжи здивовано-суворий погляд.

– Ліпше у Тараса, – сказала вона. – До речі, ви нагадували йому про риб?

– А! Авжеж! Звичайно, – скоромовкою випалив він, потім витримав паузу і запитав: – А про яких риб?

– В акваріумі! У нього на підвіконні! Я просила вас нагадувати йому, щоб він їх годував…

– Так, – твердо вимовив Єжи. – Кілька разів нагадував, а потім я забув. Даруйте! Я йому нагадаю! Обіцяю! А ви на машині?

– Так, але я в інший бік, – чемно оголосила Оксана Єжи, що вже абсолютно осмілів. – До побачення!

– До побачення, – тихо, але якось надміру солодко мовив він.

Оксана сіла в машину, завела двигун і, не оглядаючись на чоловіка, що проводжав її поглядом, поїхала. А у вухах усе ще нудотно-солодко звучало його «до побачення!».

«Ну і тип, – подумала Оксана, і, щоб відволіктися, погладила рукою чорну пластикову панельку «Таврії». – Ти пробач, «Чебурашечко»! Змусила тебе чекати! Залицяльники проходу не дають!»

Розділ 10

У довгому сні, що настав одразу за вранішнім радіови-конанням Гімну України, Тарасу снилося багато що: і звуки, і картинки, і ніч. Кілька разів абсолютно реальний, упізнаваний звук уривався в сновидіння. На своє, теж сонне, здивування, Тарас одразу впізнавав його, цей звук – це «квікала», «скрикувала» п'ята дерев'яна сходинка його рідного парадного. Дивно, що вперше цей звук долинав не знизу, з-під ноги, що забула переступити злощасну сходинку, а ззовні, з-за меж його маленької квартири. Незабаром, після четвертого чи п'ятого проникнення цього звуку в сон Тараса, в двері його квартири постукали.

За вікном ще було світло й гамірно. Вуличний шум легко витіснив із вух Тараса саундтрек сну. Він відчинив двері в квартиру й завмер, побачивши перед собою сусіда Єжи Астровського.

– Доброго вечора! Можна на хвилинку?

Тарас пропустив сусіда в коридор.

– Я обіцяв нашій спільній знайомій нагадати вам про рибок! – підкреслено діловито мовив Єжи. – Ви їх годуєте?

Тарас здивовано гмикнув.

– Звичайно, годую! Що у мене, склероз?

– А подивитися на них можна? – попросив Єжи.

– Заходьте, дивіться! – Тарас знизав плечима і показав правою рукою в бік кімнати.

Сусід зняв туфлі й у двох різних шкарпетках – чорній і синій – потьопав у квартиру. Тарас – за ним.

– Щось вони худі, – прошепотів задумливо Єжи і глянув скоса на хазяїна квартири, що стояв поруч.

Тарас узяв коробочку з кормом, що стояла тут же, на підвіконні, потрусив її над акваріумом, і відразу на воду впав цілий розсип найдрібніших коричневих пластівців. Рибки кинулися до поверхні й почали жадібно поглинати їжу.

Єжи, спостерігаючи за тим, що відбувається в акваріумі, незадоволено скривив губи.

– Вони завжди голодні, – невдоволено пробурчав Тарас. – Вам щось іще потрібно?

Єжи відволікся від рибок, повернув своє тепер уже знову привітне обличчя до хазяїна квартири. Погляд сусіда піднявся вище за очі хазяїна і зупинився на непричесаній і прим'ятій сном шевелюрі Тараса.

– Знаєте, я сьогодні в себе удома прибрав. – Єжи опустив погляд і дивився тепер у вічі Тарасу. – Сорок сім гривень знайшов! У старому піджаку, не в цьому. – Він кинув погляд на свій коричневий піджак. – Приємно, знаєте, коли вдома порядок… Може, зайдете?

Тарас розгубився.

– Зараз?

– Авжеж, ви ж у мене ніколи не були, а так, по-сусідськи…

– У мене пізніше робота, – збрехав Тарас. – Я не питиму…

– Та в мене й так нічого випити, – спокійно відповів Єжи. – Просто так зайдемо.

Вони спустилися на перший поверх, акуратно переступивши п'яту сходинку. Єжи відчинив перед Тарасом дерев'яні, пофарбовані у «шкільний» коричневий колір двері до своєї квартири. У ніс Тарасу відразу кинувся неприємний дивний запах. Ліворуч до стіни було прибито вішалку для пальт. На гачку висів синій плащ і ватник. На протилежній стіні – дзеркало. Під вішалкою лежали на дощаній підлозі три пари ганчір'яних тапочок.

– Проходьте, проходьте! – поквапив ззаду Єжи. – Кімната – прямо!

Тарасу й так було зрозуміло, що кімната прямо. Три кроки – і він опинився в центрі житлоплощі. На протилежній від вікна стіні – килим, біля стіни – «полуторне» залізне ліжко, накрите пледом. Біля іншої стіни – письмовий стіл, завалений старими газетами та журналами, навпроти столу – бувале в бувальцях перукарське крісло, повернуте до стіни, на якій у різьбленій дерев'яній рамці висіла чорно-біла фотографія якоїсь літньої пані в капелюшку.

Погляд Тараса застиг на цьому кріслі. Єжи обійшов гостя, розвернув крісло і жестом запропонував Тарасові сісти.

– Ось тут я і живу, – сказав він. – Але останні кілька років тут було дуже незатишно, і я нікого до себе не запрошував… А сьогодні прибрав, і відразу захотілося вас побачити! Сідайте! – він повторив запрошувальний жест руки, дивлячись на нерішучого Тараса, що забарився.

Тарас усівся в перукарське крісло.

– Ви багато працюєте, – вів далі Єжи і знову підвів погляд на волосся гостя. – У вас навіть немає часу постригтися! Ну ж бо, я вас приведу до ладу! Ви не думайте, – він підніс долоні на рівень обличчя сидячого сусіда, – я в порядку, і руки у мене не тремтять. Мені з вами поговорити хочеться, але я розумію, наскільки ви зайнята людина. Та й мені розмовляти зазвичай легше, коли руки працюють…

Він підійшов до тумбочки, що стояла між перукарським кріслом і вікном, відсунув верхню шухляду, дістав ножиці, гребінець і клапоть складеної тканини дивного забарвлення.

– Ви ж не будете проти?

Тарас провів рукою по своїй шевелюрі, не причесаній після сну.

– Гаразд, – сказав він не надто упевнено, оглядаючи блискучі великі ножиці в руці у Єжи.

Єжи розгорнув тканину, що виявилася британським прапором, пов'язав її навколо шиї Тараса. Розвернув крісло з сусідом до стіни, на якій висів портрет літньої пані.

– Пам'ятаєте, у вісімдесятих були дні Британії в СРСР? Цей прапор тоді на будинку вивісили, а потім забули зняти – двірник у нас був п'яниця. Ось я його і зняв! Дуже зручний розмір!

Гребінець гострим частоколом увійшов до волосся Тараса. Він здригнувся і завмер. Проте подальші рухи гребінця виявилися дуже плавними і не заподіяли ніяких неприємних відчуттів. Волосся податливо розляглося на голові Тараса.

– А дзеркала у вас немає? – поцікавився Тарас.

Єжи підніс до обличчя гостя кругле настільне люстерко.

– Подивіться, – сказав він. – Через п’ятнадцять хвилин ви себе не впізнаєте. У хорошому розумінні!

Дзеркало зникло, руки Єжи – в одній гребінець, у другій ножиці – затанцювали навколо голови гостя. На плечі, укриті прапором Британської імперії, посипалося зістрижене волосся.

– Бачите, – радів угорі Єжи. – Мої руки пам’ятають усе! А ви Оксану давно знаєте?

– Оксану? Так, – видихнув Тарас і спробував обернутися.

– Не ворушіться! – попросив сусід. – А то нерівно вийде. Хороша жінка. Така, знаєте, з характером… Ми з нею каву сьогодні пили… Ну й ціни тепер у кав’ярні! У мій час усе коштувало копійки!

– У ваш час? А чим вам сьогодення не ваше?

– Це я так, думки вголос. Я просто каву сам собі роблю, а пиво в громадських місцях п’ю, тому ціни на пиво знаю… Але з пивом зрозуміло – в нім алкоголь. А чого кава так подорожчала?

– Вона разом із життям подорожчала, – Тарас знизав плечима, раптом усвідомивши, що доводити сусідові нічого не треба, він же просто ділиться «думками вголос».

– Я вам потім зварю справжньої кави, яка раніше по 17 копійок була! – продовжував Єжи. – Ви на косий проділ носите?

Тарас замислився. Він раптом зрозумів, що не знає, як він носить волосся. Просто причісує його, і все.

– Я без проділу, так просто.

– Можна і без проділу, – кивнув Єжи, обійшов крісло, оглядаючи результат роботи своїх рук, зупинився.

– Освіжити? – в його руках з'явився скляний флакончик одеколону.

Тарас кивнув.

Солодкувато-спиртовий запах нагадав Тарасу про неприємний запах у коридорі в Єжи. Тут, у кімнаті, й до одеколону запах був нормальним.

– Там у вас у коридорі чимось пахне, – задумливо мовив Тарас.

– Так, знаю! Мишка померла, ледве знайшов її під підлогою. Вже виніс. Скоро вивітриться. Ось вам дзеркало.

Тарас узяв кругле настільне люстерко знову в руки, оглянув своє волосся й залишився задоволений: Єжи акуратно й цілком професійно вкоротив його зачіску, надавши обличчю більш доглянутого вигляду.

– Бачите, ніяких експериментів! – вдоволено сказав Єжи. – Взяв за основу те, що у вас було на голові після причісування! А ви не знаєте, де Оксана робить зачіски?

Тарас підвівся з крісла, обернувся.

– Ні, не знаю.

– А в неї хтось є? – обережніше й тихше запитав сусід. Тарас знизав плечима.

– Вона безхатькам допомагає… У вільний час. А більше мені вона нічого не розповідала.

– Безхатькам? – повторив замислившись Єжи.

– А це ваша мама? – Тарас вказав поглядом на фотопортрет пані в капелюшку.

Єжи всміхнувся.

– Правда, я на неї схожий?

Тарас кивнув.

– Ви Оксані покажіть, як я вас підстриг! – В очах у Єжи блиснув хитруватий вогник. – І, якщо запитає, скажіть, що в мене тут порядок, – він обвів поглядом свою кімнату. – Вам же не буде складно їй сказати? А я скажу, що ви рибок регулярно годуєте і воду в акваріумі міняєте…

– А що, її потрібно міняти? – запитав приголомшений Тарас.

Єжи кивнув.

Тарас квапливо попрощався, подякував Єжи за стрижку.

Піднімаючись на свій другий поверх, акуратно переступив п'яту сходинку. Зачинивши за собою двері, відразу вирушив до підвіконня подивитися на рибок. Поверхня води була чистою і гладенькою, від корму не залишилось і слідів.

Розділ 11

Намилувавшись рибками, Тарас підійшов до дзеркала в коридорі. Оглянув свою зачіску, дивуючись укотре, з одного боку, своїй безглуздій піддатливості, завдяки якій він опинився у старому перукарському кріслі сусіда, з другого боку – добротній зачісці, що з'явилася в результаті на його голові. Але час назад не відмотати, як плівку в старому бобінному магнітофоні. Та й не потрібно. На голові ж повний порядок. І в голові теж. Тільки за вікном закінчується вересень. Сонце стало рідкісним гостем. Дощ то крапає, то ллється. Просте людське спілкування на тлі львівського вересня набуває додаткової цінності й стає бажанішим, аніж у літні жаркі дні. Й упіймав себе Тарас на тому, що вперше у своєму житті думає він добре про сусіда. У думках проскочила навіть певна жалість до цього дивного, метушливо-невлаштованого в житті чоловіка, якому, напевно, і в теплі місяці року не вистачає звичайного людського тепла. Думка ця могла б розвинутись у Тараса й далі, але тут задзвонив мобільний.

– Це я, Льоня! – долинув із мобільника знайомий голос. – Пам'ятаєте?

– Пам'ятаю, – видихнув Тарас, повертаючись із коридору до кімнати.

– Я вирішив, – повідомив Льоня. – Готовий, так би мовити, на другий сеанс!

– Може виявитися болючіше, ніж минулої ночі! – попередив Тарас серйозним голосом.

– А я пляшку з собою візьму, а то вчора якось не додумався…

– Добре, опівночі там же, біля Опери! Тільки не забудьте за дві години до зустрічі прийняти склянку коньяку!

Опустивши мобільник на стіл, Тарас замислився, намагаючись розібратися: радий він тому, що є на ніч робота, чи не радий? З одного боку – радий. Але здалася йому раптом ця робота дрібною, неважливою. Двадцять-три-дцять євро за безсонну ніч – теж гроші, на які цілком вдавалося нормально, без претензій жити. Але жити одному. А жити одному, хоч і дешево, але якось незручно. Та й небезпечно – можна дожитися до стану сусіда Єжи Астровського і потім раптом несподівано помітити, що життя промайнуло, а тебе ніхто не любить і ти нікому не потрібен. І тоді вже в обмін на те, щоб тебе вислухали, ти стрижеш сусіда або смажиш яєчню сусідці!

Думки явно намагалися відповідати меланхолійній мелодії осені. Тарас зрозумів, що треба пригальмувати, треба збадьоритися. Вирушив на кухню, заварив міцної кави. Випив, виразно відчувши її гіркоту на язиці. Згадав про Дарку з нічного обмінника. Згадав про свою невдалу спробу почастувати її кавою. На губах заграла усмішка. «Цієї ночі все буде класно!» – вирішив він. План дозрів і виявився ідеально простим для виконання. Мелена кава – тут, на кухні. Термос – в машині у дворі. Тільки от як просунути їй філіжанку з кавою всередину обмінки? Тарас підвів праву руку, втупився у великий і вказівний пальці, намагаючись ними відновити висоту вирізу у віконці, через який просовувалися туди-назад грошові знаки.

– Треба бути винахідливішим, – сказав він сам собі й, перевдягнувшись у джинси і светр, накинувши вітрівку та зашнурувавши кросівки, вийшов на вулицю. Зовсім поряд із його будинком був один із багатьох у місті магазинчиків із багатообіцяючою назвою «Все за 1 гривню».

Вже хвилин через п'ять він опинився в цьому царстві дешевизни, де на полицях лежали в очікуванні своєї долі десятки непотрібних товарів. Деякі дійсно коштували одну гривню, інші від цієї ціни відірвались, але недалеко. Були тут і керамічні кухлі по сім гривень, були і пластикові тарілки. Тарас уважно оглядав полицю за полицею в надії побачити яку-небудь низьку, приземлено-приземкувату чайну чашку – саме так він уявив собі те, що йому треба для здійснення задуманого романтичного акту, який можна було б назвати «Пригощання міцною кавою чарівної самітниці». Але чашок потрібної висоти в магазині не виявилося. Продавщиця стояла біля дверей із книжкою в руках. Читала. Тарас відвернув її увагу, змалював словами те, що він шукає. Дівчина-брюнетка ліниво пройшлася уздовж полиць із товарами, немов освіжала їх у пам'яті. Зупинила погляд на чорних фаянсових попільничках із написом «Venezia» на дні. Борти попільничок були прямі й високі, з маленькими квадратними вирізами-бійницями для втримування сигарет. Тарас єхидно посміхнувся, простеживши за поглядом продавщиці.

– Я не палю, – сказав він.

– Я так розумію, вам потрібна пласка посудина. – Дівчина обдарувала клієнта задумливим млосним поглядом. – Це ось, – вона кивнула на попільнички, – найплоскіше, що у нас є.

Тарас опустив погляд на книгу, яку вона тримала в руці. «Довідник фармаколога» – прочитав він на обкладинці.

– А якби вам запропонували випити з цієї попільнички кави? – їдкувато запитав Тарас.

На її обличчі виникло спочатку здивування, а потім – цікавість. Вона взяла тонкими пальцями попільничку, оглянула. Відклавши книгу на нижню полицю, покрутила попільничку в руках, врешті-решт опустила її на долоню, утримуючи, як уявне блюдце з чаєм. Піднесла до губ.

Тарас мало не злякався, дівчина могла б бути талановитою актрисою. її губи ледь-ледь розкрились і стали такими плотськими, немов попільничка, до якої вони збиралися ось-ось доторкнутися, була живою, була не попільничкою, а теж губами, чоловічими, можливо, навіть його, Тараса, губами.

– Цікаво, – млосно видихнула продавщиця. – Я про це ніколи не думала.

– Що цікаво? – перепитав Тарас.

– Це я про своє. – Вона подивилася на клієнта. – А взагалі, це від ситуації залежить, від атмосфери, – голос її подобрішав. Вона поставила попільничку на місце. – Якщо атмосфера відповідна, то можна кави і з попільнички випити!

Тарас, вражений переконливістю сказаного, тут же заплатив за попільничку й зупинився на порозі магазину. На вулиці йшов дощ. Він повернувся до полиці й узяв іще одну таку ж чорну «венеційську» попільничку. Потім, тримаючи у кожній руці по попільничці, він перебіг під дощем із магазину до свого двору, зупинившись на мить під брамою. Настрій покращав. Тепер він уже думав про себе, а не про сусіда. Про себе, і про Дарку, і про те, що цієї ночі йому вдасться її не лише напоїти доброю кавою, але й повеселити!

Розділ 12

Сірий плащ і не місцевої моди кепка Льоні впали б у вічі будь-якому перехожому, коли б останній опинився опівночі біля входу до оперного театру. Але неспішних спостережливих перехожих у цей час доби у Львові не буває, а тому тільки Тарас звернув на нього увагу, підходячи до театру з боку вулиці Вірменської. Льоня стояв рівненько, не похитуючись, і напружено, як завжди стоять не знайомі між собою люди, що домовилися зустрітись. Він, імовірно, чекав появи Тараса з іншого боку, а тому сіпнувся, почувши зовсім поряд, за спиною, стук підошов.

– Ну як, готові? – запитав Тарас по-діловому, навіть не привітавшись.

Манери та спосіб поведінки Льоні ще вчора підказали Тарасові, що приїжджий клієнт, біля якого регулярно з'являвся запах бензину, живе поза правилами звичайного побуту й етикету, живе, як слово в нескінченному нагромадженні слів, що так і не стали реченням через своє неприйняття правил пунктуації. Він теж не привітався з Тарасом.

Ймовірно, тому, що і вночі він не попрощався, а значить, формально вони й не розлучалися.

– Готовий, – мовив приїжджий.

Поки йшли до машини, Тарас згадував рентгенівський знімок, який Льоня вчора показував. Ясно, що минулої ночі на світ Божий з'явився ближній до уретри камінчик. Думаючи категоріями скоріше геометричними, ніж медичними, Тарас уявив собі одночасний рух усіх трьох каменів, не забуваючи, одначе, при цьому, що у першого каменя шлях назовні був найпростішим, іншим двом іще належало вивільнятися з нирок у сечоводи. Звичайно, вчорашні вібропроцедури цілком могли їх зрушити з місця, могли навіть підштовхнути другий камінь до уретри. Ці короткі міркування привели Тараса до думки про те, що починати процедури потрібно різкими «короткими» вібраціями, а потім, зважаючи на стан клієнта, тимчасово змінити їх менш інтенсивними і «довгими», щоб у фіналі знову вийти на різкі та сильні вібрації, які б і довершили справу.

Льоня всівся на переднє сидіння так звично і по-свійському, ніби Тарас був його беззмінним водієм. Тарас завів мотор, старенький «опель» рушив по дрібному рівному бруку, плавно відчаливши від бровки.

– Пристебніться поки що! – попросив Тарас.

Льоня мовчки пристебнувся.

Тарас, який уже намалював у своєму уявному GPS мапу сьогоднішнього «каменевивідного» маршруту, – вулиця Лісова (5–6 прогонів), Личаківська (4–6 прогонів), Городоцька (4–6 прогонів) і насамкінець знову вулиця Лісова (4–6 прогонів), – упевнено вів машину до вибраної точки старту.

Уловивши носом запах бензину, він автоматично кинув погляд собі під ноги, на гумовий килимок. Потім на мить обернувся, глянув на пасажира. Захотілося сказати йому що-небудь підбадьорливе, але скам'янілий вираз обличчя Льоні утримав Тараса від виконання цих добрих намірів.

Побудований подумки план процедур виявився вірним. До чотирьох ранку на вулиці Лісовій, недалеко від нерівних сходинок на паркову гору ліворуч від пам'ятника «смайлику» – дивної скульптурної конструкції, що складається з бетонного постаменту й чималого розміру бетонної кулі, на якій чиясь добра рука намалювала комп'ютерне личко з усмішкою, пролунав «крик звільнення». На радість Тараса, жодне вікно в чотириповерховому жовто-помаранчевому будинку навпроти гірки не засвітилось у відповідь на крик Льоні. Рука Льоні, коли той передавав Тарасу скляну банку, тремтіла.

– Ну що, завтра продовжимо, чи досить? – запитав Тарас уже біля оперного театру.

Льоня помовчав замислившись. Його обличчя більше не виявляло болю – тільки озлоблену втому.

– Я помислю, – сказав він після паузи. – Коротше, подзвоню, коли шо надумаю. – І, не попрощавшись, вибрався з машини, зачинивши за собою дверці.

Тарас провів його поглядом, потім витрусив із банки сірий камінчик розміром із рисове зернятко на розкладений паперовий носовичок. Промокнув і акуратно опустив у пластиковий тубус із-під гомеопатичних кульок. Захотілося спати. Але несподівана думка неприємно збадьорила його: Льоня не заплатив за процедури! Тарас із прикрістю хитнув головою, погляд його впав на сидіння Льоні. І прикрість на його обличчі змінилася здивуванням – на сидінні лежали три пом'яті десятидоларові купюри. Від купюр пахло бензином. Тарас підніс їх до носа, понюхав уважніше. Дійсно, долари мали запах бензину, але не дуже різкий, не відразливий. Настрій покращав. Згадав Тарас про Дарку, про термос у багажнику, закутаний у великий рушник і запакований у сумку, щоб міцна, з любов’ю зварена кава не змогла постраждати в результаті «довгих» і «коротких» вібрацій. У цій же сумці, також захищені від вібрації, лежали дві новенькі фаянсові попільнички.

А час наближався до четвертої. До Гімну України залишалося більше двох годин, і тільки одне могло надати сенс часу, що залишався до офіційного настання наступного «державного» дня, – побачення з Даркою, з цією загадковою дівчиною в довгих матер’яних рукавичках, із цією хазяйкою нічних грошей, зачиненою разом із грошима в маленькій цегляній вежі на вулиці Івана Франка поряд із трамвайною зупинкою.

Старенький «опель» віз свого хазяїна на побачення тихо, немов радіючи можливості просто насолоджуватися більш-менш рівною дорогою, не витрушуючи з пасажирів камені та матюки.

Тарас зупинив машину за рогом на Костомарова. Він вирішив з’явитися несподівано і з термосом у руці. Вулиця була порожньою. За спиною, підсвічене спеціальним ліхтарем, жовтіло рекламне пластикове крісло, укріплене на розі будинку на висоті другого поверху, – креатив хазяїв меблевого магазину, розташованого в цьому ж будинку.

Вивільнивши термос із рушника, Тарас дістав і попільнички, протер їх тим же рушником і сунув до кишень куртки – по попільничці в кожну.

Вийшовши на Франка, він здивувався, не помітивши звичного електричного світла обмінника, що зазвичай виривається з віконця. Прискорив крок, відчуваючи раптове занепокоєння. Зупинився біля віконця, заглядаючи всередину жадібним поглядом.

За віконцем горіла свічка, що освітлювала тільки власне полум'я. Переляканий Тарас нервово глитнув слину і спрямував погляд повз полум'я свічки. У правому кутку, в напівтемряві сиділа Дарка. Сиділа нерухомо.

– Доброго вечора! – прошепотів Тарас. – Як ви тут?

Дарка нахилилася вперед, вдивляючись в обличчя за віконцем.

– Ой, – зітхнула вона з полегшенням. – Це ви! Слава Богу!

– Щось сталося?

– Електрика пропала, – сказала вона теж неголосно, майже пошепки. – Я подзвонила хазяїну. Він сказав причаїтись і чекати. Сказав, що бандити могли перерізати дроти, щоб я не могла натиснути тривожну кнопку.

– А сам він що, приїхати сюди не може? – розсердився Тарас.

– Він не в місті, а о шостій мене відчинить змінник. У нього ключі.

– Це ж не робота! – обурився Тарас. – Це справжнісіньке рабство! Вам треба шукати що-небудь трохи краще!

– Робота з грошима – це завжди рабство, – спокійно відповіла Дарка. – Але мені потрібна нічна робота…

– Кави? – запитав Тарас, поставивши на прилавок із зовнішнього боку металевий термос.

– Та я б із радістю. – Голос Дарки більше не був переляканим, але тепер у нім прозвучав смуток. – Тільки як?

Тарас посміхнувсь, але дівчина цього не помітила.

Він дістав із кишень новенькі попільнички, поставив поряд із термосом, наповнив їх кавою й акуратно просунув одну у вирізнішу для обміну купюрами.

Рука в синій матер'яній рукавичці захопила двома пальчиками чорну попільничку з кавою і затягнула її всередину.

– Що це, блюдце таке? – запитала Дарка, вже присунувшись із стільцем до віконця. Тепер полум'я свічки освітлювало правий бік її обличчя.

Не чекаючи відповіді, вона пригубила каву. Тарас підніс до рота свою попільничку.

– Ой! Та це ж… – розсміялася Дарка, і сміх її пролунав на диво радісно, щиро і дзвінко. – Це ж попільничка! Кава-табака!

Тарас відчув момент щастя. Він був винуватцем її сміху, її радості. Блискавична гордість захопила його. Захопила, підняла над містом і тут же відпустила. І став він легким і безтілесним, як чарівник або казковий герой. А обличчя Дарки у віконці раптом засвітилося сильніше за свічку, і вогонь у її очах спалахнув веселий і дикий. Порожня попільничка стояла перед нею біля палаючої свічки, і слово «Venezia» тепер легко прочитувалося.

– Іще кави? – запитав Тарас.

Дарка кивнула і просунула попільничку назовні.

Тарас знову наповнив її кавою. Подав назад. У спину йому раптом ударив порив вітру, і свічка в обмінці ледве не погасла. Дарка кинула до неї долоні, затулила полум'я свічки від вітру. Обличчя її враз стало переляканим.

– Ой, коли світло пропало – теж такий вітер був. Один порив вітру, і все! І птахи кричали дивно та голосно. Крик у них був схожий на хрипкий сміх… Адже зазвичай уночі вони мовчать! – говорила Дарка, подавшись уперед усім тілом і наблизивши обличчя до внутрішньої частини віконця, щоб краще бачити Тараса.

Її обличчя при м'якому освітленні свічки здавалося водночас і дитячим, і іконописним. Навіть переляк їй личив, робив її по-особливому жаданою. Тарасу відразу захотілось її захистити. Він і стояв тут, як вартовий, як захисник.

За розмовами вони допили каву, і Тарас охоче запропонував з'їздити додому і заварити ще один термос.

– Ні, не йдіть! – попросила вона, і Тарас уперше відчув себе потрібним. – Давайте просто так, без кави, поговоримо. Ви мені вже щось про себе розповідали. Ви ж медик? Уночі, напевно, на виклики їздите?

– На виїзди – так! – Тарас кивнув. – Але взагалі-то я займаюся приватною практикою за своєю методикою. Конкременти виводжу, тобто ниркові камені. Це, звичайно, тема не застільна… А ви… Ви так цікаво одягаєтесь! Я раніше тільки ваші руки бачив… У рукавичках…

– Ой, тільки не подумайте, що я – модниця! – Голос Дарки знову став чистим, живим, таким, що звільнився від ноток переляку. – У мене алергія на гроші… точніше, на грошові знаки та дріб'язок… Я, коли маленька була, тільки візьму монету або паперові гроші в руку, так відразу жар у шкірі починається, спочатку в пальцях, якщо я пальцями гроші тримаю, потім усі руки червоні по два-три тижні і сверблять. Страшно дуже було! Зараз я вже навчилась. Усе добре тепер. Ось, дивіться! – В її пальцях з'явився банкнот у п'ятсот російських рублів. Зашаруділи гроші, а рука в синій рукавичці заграла пальчиками, примушуючи банкнот хрускотіти ще голосніше.

– Щось я не зрозумію, – замислився вголос Тарас. – У вас на гроші алергія, а ви з грошима працюєте!

Дарка знизала плечима.

– Платять добре, та й мені лікарі порадили нічну роботу, щоб ізранку спати лягати. У мене шкіра дуже чутлива, не лише на гроші. Коли я ввечері лягала, то довго не могла заснути, совалася, з боку на бік переверталась, і теж потім плями червоні, свербіж… Якби ви не були лікарем, я б вам про це не говорила.

– Жаль, що я тільки каменями займаюся, – видихнув Тарас. – Але хто знає? Може, і я чимось зможу допомогти.

Над обмінкою закричав-засміявся голосно незнайомий птах. Потім опустився просто на дах, іще раз різко крикнув-реготнув і, шумно ляснувши крильми, злетів у чорне небо.

– Чули? – У голосі Дарки знову були чутні страх і переляк.

– Не тільки чув, але й бачив! – абсолютно спокійно сказав на це Тарас. – Ворона! Тільки, здається, біла!

– Ворона? – здивувалася Дарка. – Ворони так не кричать. Ворони каркають! Та і вночі вони сплять. У Стрийському парку. А вранці летять на звалище в Грибовичі.

– Звідки ви все це знаєте? – здивувався Тарас. – Ви що, стежите за воронами?

– Вони над нашим будинком літають, і в дитинстві так літали, через увесь центр. Увечері в парк, а рано-вранці – на звалище! Їх же тут тисячі!

Тарасу навіть не довелося виправдовуватися за свою брехню. Не розгледів він цього птаха, тільки його забарвлення, але був він, здається, більший за звичайну ворону. Проте Дарку це питання раптом перестало цікавити. Вона згадала своє дитинство. І почала про нього розповідати. Кава забулася, смак її, як і той заряд бадьорості, який дає кофеїн, випарувався з язика. Втома починала змагати, і протистояти їй ставало Тарасу все складніше і складніше. Проте піти без дозволу Дарки він не міг, не смів. Це було звичайне «джентльменське» виконання обов'язку.

Близько пів на шосту навпроти обмінки зупинилася біла «Лада», з неї вийшов чоловік років п'ятдесяти в окулярах, у шкіряному пальті.

– Відійдіть од віконця! – сказав він суворо Тарасові.

– З якої речі? – обурився Тарас.

– Тарасе, відійдіть, – із обмінки долинув голос Дарки. – Це Орест Васильович, він мене відімкне!

Тарас зробив кілька кроків убік. Простежив за чоловіком в окулярах. Той обійшов ліве віконце будови, над яким висіла табличка «Ремонт годинників», у його руці брязнули ключі. Раптово віконце обмінки наповнилося світлом – знову спалахнула лампочка. І тут же світло з'явилося в двох-трьох вікнах будинку навпроти.

– Ну от, тепер усе добре, – мовила до Тараса Дарка, яка несподівано виявилася поруч нього разом із змінником. На вигляд вона була невисока, мініатюрна, приваблива.

– То, може, вас додому підвезти? – запропонував Тарас.

Дарка кинула погляд на чоловіка, що приїхав на «Ладі», якийсь час барилась із відповіддю, але потім заперечливо хитнула головою.

– Орест Васильович краще дорогу знає.

Вона кивнула на прощання, сіла в білу «Ладу», і понесла її машина кудись удалину порожньою вулицею.

Піднімаючись на свій другий поверх втомленою ходою, задумливий Тарас ледве не наступив на п'яту сходинку. В останню мить вдалося йому з останніх сил податися вперед усім тілом і перенести праву стопу на наступну, шосту сходинку.

Вже крізь сон він почув із радіоточки звуки гімну. На обличчі усмішка з'явилась. І навздогін думка пролетіла про їхню з Даркою схожість – обоє ж лягали спати дуже втомленими й рано-вранці. А значить, обоє спали міцно.

За вікном уже щосили вирувало життя, гуркотіли вантажівки, машини. Стукали по тротуару підошви дешевих черевиків. Місто ожило і видавало тисячі звуків, не здатних проникнути в глибокий сон Тараса.

Розділ 13

Далеко за північ Алік йшов по Замарстинівській до себе додому, на свій особистий, маленький і затишний край міста Львова, де в дворику, який він ділив із п'ятьма повними та неповними сім'ями, не було жодного собаки. Відсутність собак дозволяла приходити додому в будь-який час, не тривожачи ні тишу, ні сон сусідів.

Настрій був легкий і романтичний. Саме з таким настроєм він виконав свої службові обов'язки «лівого» освітлювача в театрі опери та балету, а саме – освітив зі своєї робочої ложі лівого боку зали потужним прожектором симпатичну постановку «Веселої вдови» Оффенбаха. В антракті посміявся з панями гардеробницями, що почастували його чаєм із термоса. Кілька разів усмішку на його обличчі викликали вже не раз бачені сценки з оперети. Для нього ця оперета мала начебто подвійний зміст. Бачив він у ній більше, ніж звичайний глядач, тому що, знаючи акторів і актрис і їхні між собою стосунки, всміхався він ще й тоді, коли актори за велінням випадку й Оффенбаха раптом починали грати самих себе. Колишні реальні кохані талановито грали опереткових коханих, але в їхніх очах у цей час спалахували зовсім не театральні іскорки. З висоти бічної освітлювальної ложі, звичайно, «прочитати» очі акторів міг тільки Алік. Непоінформованому глядачеві куди цікавішими здавались яскраві костюми, жести, фрази.

Мимо промайнула «швидка допомога» із синьою блималкою, але без сирени. Порив вітру від машини, що промчала, трохи не зірвав із голови Аліка його улюбленого шкіряного крислатого капелюха. Сині відблиски виднілися попереду навіть тоді, коли машина вже зникла з очей. Темне небо насупилось. Алік відчув, як воно опускається нижче, немов хоче саме в нього влучити дощем або зливою. Прискорив ходу. Його кроки, що створювали в нічній львівській тиші єдиний ритм, зазвучали трохи голосніше.

Попереду показалося чергове перехрестя зі світлофором. Коли Алік наблизився до нього, світлофор увімкнув червоний сигнал, і Алік зупинився. І лише тоді помітив, що йде він по проїжджій частині дороги. Хоч і по краю, але по проїжджому краю. І, особливо не замислюючись, але десь приховано відчуваючи себе власним транспортним засобом, він дочекався зеленого сигналу і тільки після цього швидко перейшов вулицю, що перетинала його шлях.

Цей шлях і саме в цей час він проробляв сотні разів. Людина створює собі маршрути і потім усе життя дотримується їх. І якщо маршрут змінюється не з її волі, то почуття дискомфорту, що виникає при цьому, може дорівнювати за наслідками серйозному захворюванню.

Ось і сьогодні, а точніше, вчора пізно увечері, після роботи в театрі він вирушив на Грушевського до своєї давньої подруги, і з нею вони просиділи за кухонним столом і розмовами майже до другої години ночі. Нічний час «заговорюється» швидко й непомітно. Він не йде, як годинник. Він сідає з вами поруч за стіл і виявляється тим невидимим третім, який зберігає задоволення вашої бесіди, дозволяє розслаблено заглибитися в спогади. Він ніколи не квапить.

Але коли бесіда вже позаду і людина вийшла із затишного приватного маленького світу до менш затишного загального, та ще й нічного, ось-ось готового розродитися дощем, тоді вже час квапить, і нікуди від нього не подітися, тому що замість цокаючих стрілок стукають підошви по бруківці або асфальту, і людині, як особливому годинниковому механізму, дозволяється прискорювати свій рух, прискорювати свій власний час як для звичайної безпеки, так і просто для якнайшвидшого переходу до свого наступного затишного приватного маленького світу.

Десь високо над головою Аліка пролунав дивний шум, і Алік поправив крислатого шкіряного капелюха, насадив його на голову міцніше, щоб раптовий порив вітру його не зірвав.

Попереду, метрів за десять, на дорогу впало щось важке і темне. Алік зупинився. Через хвилину підійшов обережним кроком і присів навпочіпки над розпластаною на асфальті великою мертвою вороною. Її чорна голівка була в крові. Кинувши стривожений погляд у темне небо, Алік підвівся, обійшов нерухомого птаха і продовжив свій шлях. Тільки легкі думки та відчуття залишили його. Тиша нічного міста була тепер співзвучна тиші в його голові. Він тільки зазначив подумки, що до його будинку ще хвилин п'ятнадцять ходьби.

Побачивши свою хвіртку і свій ближній до дороги одноповерховий будиночок, який він ділив зі своєю мачухою, Алік зрадів. Ще кілька хвилин, і він зайде до свого флігеля, кімнати-прибудови з двома віконцями: одне на город мачухи і на дерев'яну будочку туалету, і друге – на вузький прохід між будинком і декількома прибудованими один до одного цегляними сарайчиками. Якщо вийти з його житла, повернути ліворуч, а потім відразу праворуч і вгору, то можна піднятися по стежині на гірку, де зусиллями його та його друзів було влаштовано майданчик для шашликів із дерев'яними столиком, лавками та навісом від дощу.

– Доброго вечора! – прозвучав за спиною Аліка чоловічий напівшепіт, коли його рука вже взялася за верхній край хвіртки.

Алік напружено завмер. Оглядатися не хотілось. Згадалися відважні сімдесяті-вісімдесяті й представники внутрішніх органів, які докучали йому, – міліціонери, кадебісти, що з'являлись абсолютно несподівано й іноді так само грайливо та знущально-ввічливо говорили недоречні слова вітання.

– Хто це? – запитав Алік, не обертаючись і не рушаючи з місця.

– Рябцев, капітан Рябцев, – відповіли із-за спини вже нормальним, не приглушеним голосом, й інтонація тепер виявилася підкреслено привітною.

Алік обернувся. Перед ним стояв його колишній «куратор» із КДБ.

– Що ви тут робите? – здивувався злегка роздратовано Алік. Прохальний вираз обличчя колишнього кадебіста навів Аліка на думку, що Рябцев прийшов попросити у борг грошей. Від цієї думки Алік усміхнувся – смішнішої адреси для позичання грошей, аніж Замарстинівська, 270, у Львові й бути не могло.

– Я ж не з порожніми руками, – Рябцев показав по-глядом на старомодний чорний портфель-дипломат у правій руці.

– А там що? – підозріло поцікавився Алік, згадавши про недавню недвозначну заяву Рябцева на Личаківському цвинтарі.

Рябцев злегка труснув дипломатом, і звідти долинув дзенькіт скла.

– Пляшечка, – солодко мовив нічний непрошений гість. – До розмови…

– Гаразд. – Алік зітхнув, одчинив хвіртку і пропустив Рябцева вперед.

Той, наче був частим гостем у Аліка, тут же пройшов за будинок, повернув ліворуч і зупинився біля вузьких дверець, обліплених плакатами, наклейками та різними пам’ятними етикетками минулого століття.

У маленькій кімнатці спалахнуло світло. На стінах ожили старі фотографії.

– Тут нічого не помінялося! Просто дивно! – вирвалось у Рябцева.

– А ви хіба у мене бували? – здивувався Алік, засовуючи свій капелюх на верхню полицю вішалки в коридорчику.

– Звичайно, бував, але за вашої відсутності… Даруйте, так уже тоді належало. Самі ви мене не запросили б… А мені тут у вас подобалось! – І Рябцев пройшов до канапи біля лівої стіни і всівся на неї без запрошення. Всівся й немов помацав її худою дупою, перевіряючи на пружність.

– Чай? Кава? – ввічливо запитав Алік.

– Що ви, що ви! Не турбуйтесь! Я все з собою приніс! – Рябцев підвівся, розкрив портфель-дипломат і виклав із нього на стіл пляшку горілки, консервований салат із морської капусти, хліб, ковбасу.

Аліку нічого не залишалось, як зайнятися сервіруванням столу. Тішило одне: не потрібно було висувати столик від вікна на середину кімнатки.

Рябцев більше не викликав у Аліка роздратування. Якось занадто легко він вписався в мікроландшафт цієї кімнатки, немов спеціально зменшившись у розмірах, аби не виділятися на тлі предметів життєвого вжитку. Так само легко і по-свійському він скористався садовим умивальником, що висів у лівому кутку над тумбою-раковиною, всередині якої стояло звичайне відро для води. Тут же він витер руки об рушник, що висів на цвяхові ліворуч од умивальника. І вже сидів у позі «завжди напоготові» за столиком, на який хазяїн викладав неспішно чарки, тарілки та виделки.

– Ви не подумайте, що я хотів вас злякати! – Рябцев узяв у руку наповнену чарочку. – Іноді прокидається давній інстинкт. Тому і «доброго вечора» пошепки в потилицю… Розумієте? Я ж зовсім не такий… Та й мене до вас привело серйозне занепокоєння… У мене ж тут нікого немає… Ви та ще кілька давніх колег, із якими зрідка бачусь… А голова працює, інформацію обробляти мене навчили добре, а з обробленою інформацією більше йти нікуди й ні до кого…

– А в СБУ? – пожартував Алік, підносячи свою чарку до рота.

Рябцев відмахнувся лівою рукою.

– Справи ж серйозні… Давайте вип'ємо!

Вони випили. Алік вивалив собі на тарілку морської капусти. Давно він її не їв. Мабуть, із радянського часу. Тоді, в останні роки радянської влади, морська капуста продавалася скрізь і була майже єдиним недефіцитним продуктом. І тоді ж він, Алік, наївся її років на тридцять уперед. Але ось зараз, цієї ночі, виявилося, що не на тридцять, а на двадцять! І смак її освіжив язик після того, як пролилася по ньому чарка горілки.

– У мене, Аліку, вже багато років безсоння. Броджу ночами по місту, думаю, згадую. І от останнім часом щось у місті не так… Щось відбувається…

Алік знизав плечима.

– У місті завжди щось відбувається і часто що-небудь не так, – видихнув він.

– Ні, я не про саме місто… Я про інше… Таке відчуття, що ось-ось станеться катастрофа. Природна катастрофа. Землетрус або потоп…

– Потоп? У місті, де постійно не вистачає води і де немає річки?!

– Я зараз поясню, – Рябцев витримав паузу. – Кілька разів останнім часом під час моїх нічних прогулянок містом я потрапляв у місця, де в повітрі раптом з'являвся виразний запах моря, запах йоду і водоростей. І я ясно чув крики чайок. У цей час повітря мовби тремтіло, розумієте? Ставало не по собі…

– Містика, – задумливо мовив Алік.

Рябцев кивнув і знову наповнив чарки.

– Еге ж, містика. Але мій давній товариш, теж любитель нічних прогулянок, розповідав мені такі ж речі! Я порився в книгах і, звичайно, відразу знайшов інформацію про те, що тут раніше було дно доісторичного Карпатського моря. Тобто ми живемо на дні! Це, звичайно, і нинішній ситуації в країні співзвучно, але я не про політику! Я тоді подумав – а що як це море повертається, піднімається з-під землі, просочується?! Воно ж було солоне! А підніматися воно може і ґрунтовими водами, і джерелами. Місто, звичайно, забудоване, забетоноване. Вода може впиратись у підвали, у фундаменти, але там, де вона знаходить вихід, вона виходить назовні й залишає цей йодистий солоний запах. Мій товариш із моїми висновками згоден… Карпатське море хоче, щоб ми знову стали дном!

Алік посміхнувся.

– У нас років вісім тому в дворі з’явилося джерело, – сказав він. – Я вам зараз наллю!

Він узяв з печі відро з водою, наповнив склянку і простягнув Рябцеву.

Рябцев спробував, посмакував у роті солодкувату м’яку воду.

– Не солона? – запитав Алік. Капітан заперечливо хитнув головою.

– Але щось точно відбувається! – вперто сказав він. – Я це відчуваю… Ви не думайте, що це жарт… Щось неабияке відбувається!

Наштовхнувшись на недовіру до своєї теорії з боку довговолосого хазяїна флігеля, Рябцев знітився й перестав бути балакучим. Так, досить швидко, зустріч-застілля добігла кінця.

– Може, вам викликати таксі? – запитав Алік.

– Не треба, в мене «piaggio» в кущах, – відповів Рябцев.

– У кущах?

– Біля ставка. Мені ж на Сихів, теж не близька сторона! На таксі з моєю-то пенсією дорого!

Алік провів гостя через дорогу до ставка. Там Рябцев сів на свій моторолер, що вразив переконаного хіпі своїм яскравим жовтим кольором, і обернувся.

– Наступного разу ви – до мене! – сказав він. – Ви ж у мене ніколи не були!

Алік кивнув.

– Я подзвоню! Скоро подзвоню! – пообіцяв Рябцев і поїхав.

Алік залишився на березі ставка. Повітря було вологе і свіже, і важке. І здалося раптом Аліку, що дійсно пахне тут морем і йодом. Він озирнувся на всі боки, подихав носом, поворушив у роті язиком. На язиці все ще відчувався смак морської капусти.

«Звідси й ілюзія запаху! – подумав Алік. – Він, певно, ці водорості щодня їсть. Адже вони дешеві!»

Розділ 14

До обіду Тарас прокинувся. На губах яскравий, але уявний присмак жіночої помади з малиновим ароматом – приснилося, що Дарка кілька разів цілувала його в губи, при цьому не торкаючись до нього своїми руками в довгих матер'яних рукавичках.

На вулиці гамірно й ясно. Виглянуло сонце, і його промені пробивалися через щілину у фіранці, падаючи на старий протертий паркет кімнати.

Тарас, умиваючись, згадав про рибок і тут же насипав їм корму, після чого замислився про те, що і йому б обідній корм не зашкодив. Але перш ніж одійти від підвіконня, зачерпнув долонею води з акваріума й окропив нею кактуси, що стояли поряд.

Поки роздивлявся освітлені внутрішньою лампочкою просторі надра холодильника, до його вух донісся виск п'ятої сходинки. Слух різонуло так, що він скривив губи. І зі співчуттям згадав про Єжи, що завжди сприймав «викрик» цієї сходинки як особисту образу. Декілька секунд Тарас чекав дзвінка в двері, але, як не дивно, дзвінка не було. Значить, хтось, не знаючи музичних тонкощів старовинних дерев'яних сходів їхнього парадного, піднявся на поверх вище, де між небом і землею, на третьому поверсі мешкала парочка пенсіонерів, яка час від часу дихала свіжим повітрям на балконі своєї квартири. їжу їм приносила соціальна робітниця, що знала про «п'яту сходинку». Можливо, цього разу її хтось замінював?

Від роздумів відвернув дзвінок мобільного.

Бадьорий голос Льоні повідомив, що він готовий до процедури з виведення останнього, третього каменя.

Тарас, почувши про рішучість пацієнта, завмер.

– Може, іншим разом? – запропонував він після паузи. – Ви вже дві ночі підряд напружувалися… це все-таки не легко.

– Бог трійцю любить, – уперто заявив Льоня. – Давайте! Я доплачу…

– Бог мав на увазі іншу трійцю, – мовив Тарас задумливо. – Передзвоніть, будь ласка, годині о шостій. Я поки що поганенько почуваюсь. Якщо вичухаюся, то поїдемо!

– Я подзвоню! – твердо пообіцяв прямолінійний клієнт.

Тарас зачинив кватирку на кухні, й одразу ж у приміщенні стало тихіше і затишніше. Сів за стіл, згадав про своє бажання що-небудь з'їсти і відразу почув бадьорий дверний дзвінок.

Судячи по тому, що «п'ята сходинка» перед дзвінком промовчала, прийшов хтось зі своїх. Скоріше за все, Єжи. Здогадка не викликала у Тараса радості. Він не поспішаючи пройшов до коридору.

– Привіт, Тарасику! – У відчинені двері впурхнула Оксана. – Я тут мимо проїздила, дай, думаю, загляну до твого холодильника!

І подруга рушила до кухні з синьою господарською сумкою в руці. Клацнули, відчиняючись, дверці холодильника.

– Я так і думала! – продзвенів суворий голос Оксани. – Ти хочеш себе до виразки довести?

Коли Тарас зайшов на кухню, Оксана вже перевантажувала продукти із сумки до холодильника.

– Оце, – вона показала супермаркетівську упаковку телячих ребер, – для супу! Пам'ятаєш, як варити суп?

Тарас кивнув. Він дійсно пам'ятав, адже Оксана йому разів чотири показувала, примушуючи усно повторювати всю послідовність дій.

– Так, із тебе вісімдесят п'ять гривень! Ось чек! – сказала вона, випроставшись і стоячи навпроти.

Тарас поліз до кишені за грошима. Поки витягав, Оксана встигла сходити до кімнати й повернутись із задоволеною усмішкою на обличчі.

– Молодець, що про рибок не забуваєш! Я, до речі, тобі розповісти дещо хотіла!

– Може, сядеш? – запропонував Тарас.

– Ні, поспішаю! У нас за годину репетиція, нові номери вчимо. Так от, минулої ночі була магнітна буря! Такої сили, що в центрі міста світло пропало! А на Франка в одному будинку – два самогубства, уявляєш?! І ще по радіо передавали, що Львівенерго повідомило, ніби не було ніяких аварій і електрика постачалася безперебійно! Розумієш?

Тарас заперечливо хитнув головою.

– Ну, всі лічильники показували, що електрика постачається, а насправді в центрі міста її кілька годин не було! Це означає, що ця магнітна буря на себе енергію перетягнула… Ой, ти постригся! – Оксана звернула увагу на волосся Тараса. – Молодець! Гарна стрижка! Напевно, закохався! – хитрувато посміхнулася вона.

Тарас ледь помітно кивнув і тут же похитав головою, немов прагнучи скасувати свій кивок. Проте Оксана цього не бачила. Вона виглянула у вікно.

– Так, мені пора! – Гостя зробила крок до дверей, але зупинилась і знов обернулася до хазяїна квартири. – Твій сусід мене на каву запрошував! А я його не впізнала спочатку! У вас із ним усе гаразд?

– Так.

– А сходинку він полагодив?

– Ні.

– Передай йому привіт і нагадай про сходинку! Він обіцяв тесляра викликати!

Оксанина «Чебурашка» від'їхала від парадного, й Тарас зітхнув із полегшенням. Ураган промчав, не дуже-то затримавшись і нічого не зруйнувавши.

Приготування простенького супу на телячих ребрах повернуло Тараса до стану комфортного спокою. А виїдена тарілка супу підняла настрій настільки, що навіть думка про те, що й сьогодні вночі, можливо, доведеться возити клієнта із Сумської області, який пахне бензином, не налякала Тараса.

«У нього ж були три камені, два тепер у мене в коробочці. Треба і третій забрати… Бог трійцю любить!» – подумав із усмішкою на обличчі хазяїн квартири.

Розділ 15

Алік сидів на лавці у скверику біля Порохової вежі. Сидів задумливо. Після неспокійного короткого сну, викликаного розповідями капітана Рябцева, йому захотілося вибратись у центр міста, хоча особливої потреби в цьому не було. Але у старого хіпі слова «потреба» та «необхідність» у думках виникали рідко. Причесавши своє довге пряме волосся перед квадратним дзеркалом на стіні, він одягнувся у джинсову уніформу, що не потребувала прасування, і вийшов на вулицю.

Сонце на небі не світило, але посвічувало, перебиване хмарами. Спочатку, крокуючи у бік центру, Алік прийняв його свічення за тепло, але незабаром налетів прохолодний вітер, і Алік згадав, що свій надійний крислатий капелюх забув удома. Проте повертатися не захотів.

Ще кілька разів маківкою голови він відчував у дорозі сонячне тепло, але про капелюх уже не думав. Думав про кафешку на Вірменській – єдину, що зберегла з давніх часів атмосферу доступності й «самості»: це коли сам підходиш до барменші, сам замовляєш, сам платиш і сам відносиш до свого столу замовлене. Аліку не подобалися кав'ярні з офіціантами. Колись він зрозумів, що в країні підготували надто багато офіціантів і для них не вистачило робочих місць у ресторанах. Саме тоді вони і хлинули в кав'ярні, піднімаючи ціни на каву й чекаючи чайових.

Після цього кав'ярні стали «цукернями», «шоколадницями» й іншими гламурними закладами для клієнтів, які шанують польські слова «шляхта» і «шляхетно» і приміряють їх на себе. Й Алік покидав одне за одним ці заклади, залишившись урешті-решт постійним клієнтом «Вірменки». Коло «нешляхетних» любителів кави звужувалося й у фіналі могло легко розміститися за кількома столиками цієї кав'ярні на Вірменській вулиці.

Ось і сьогодні насамперед Алік випив там дві кави по-східному, п'ятдесят грамів лікеру, а після цього вирушив до Порохової вежі. Сидіння у скверику біля вежі заспокоювало і думки, і нерви, і погляд. Тут ніхто нікуди не поспішав. На сусідніх лавках розташувалися звичайні львів'яни – і літні, і молоді. Дві мами штовхали уздовж алеї візочки з немовлятами, про щось мирно розмовляючи. Лисий товстун зрілого віку в синьому спортивному костюмі вигулював підстриженого попелястого пуделя. Собака увесь час оглядався на хазяїна, немов хотів йому сказати щось приємне.

Цей день Алік вирішив провести неспішно. На роботу до театру треба підійти до шостої вечора. Через годинку-другу він сходить де-небудь перекусити – позаяк дешеві забігайлівки на кожному кроці. А поки що можна розслабитись і послухати птахів.

Алік подивився на високі крони дерев, усіяні омелами. Прислухався. До вух долинув шерех червоніючого осіннього листя.

Опустив погляд під ноги. Замислився. Згадав Святий сад, у якому провів стільки прекрасних годин, згадав хіпівську молодість, яка плавно перейшла в хіпівську зрілість, пісні, гітари, довгий саморобний дріт-подовжувач, протягнутий від студентського гуртожитку просто на їхню галявинку в саду. Згадав міліціонера, який чергував біля входу до обкому партії, що розташовувався за якихось п’ятдесят метрів од їхнього гнізда, від їхньої трави, від їхньої вселенської любові. Міліціонери завжди жили не по любові, а за статутом. Тому й виникали конфлікти, тому рвалися подовжувачі, за допомогою яких група «Супервуйки» ділилася музикою та піснями з навколишнім світом, який не доріс до вселенської любові. Що змінилося відтоді? Хіпі пішли, міліціонери залишилися. Залишилися й колишні кадебісти, яким, як виявилося, вселенська любов була не такою чужою, але, як хитріші та розумніші за міліціонерів, вони ховалися під статутом, як ховали свою службу під цивільним одягом, а всередині деякі з них були не проти приєднатися до цієї несхвалюваної партією та урядом вселенської любові. І, якщо вірити розповідям Рябцева, приєднувалися з ризиком для кар’єри, а можливо, і для життя!

Неголосний шум відвернув Аліка від роздумів. Він підвів голову й побачив, що до третьої лавки від сходів, по яких можна було піднятися від трамвайних колій до Порохової вежі, сходяться бомжі з сумками та пакетами в руках. Одні тільки підтягуються, а інші вже стоять і про щось жваво розмовляють. Зібрання бомжів якось спрямувало думки Аліка в інше русло. Згадалася конституція з її правом на зібрання. Алік усміхнувся. «Всяке створіння Боже збиратися любить», – подумав він. І виникли знову в зоровій пам’яті їхні хіпівські «зібрання» тут же поруч, у саду. Промайнули підігріті літніми сонячними променями скупчення червоних клопів-солдатиків на пеньках у лісі за його будинком, бачені колись по чорно-білому телевізору з’їзди партії з тисячами одягнених в однакові темні костюми людиноподібних клопів-солдатиків. І тут же услід виринули теж бачені по телевізору в дитинстві маршируючі солдатики, абсолютно звичайні, не клопи.

А бомжі прибували, і вже бачив Алік, що є серед них і не бомжі, а просто злегка обідрані життям і суспільством бабусі та дідусі, що мали іншу ходу й інші рухи тіла, рухи, які немов підказували, що ці бабусі та дідусі мають пічку або плиту, мають стіл, за яким сидять. У бомжів такі рухи відмирають через непотрібність.

На алеї раптом з'явилася машинка-«пиріжок», біла, з написом «Оселя». Зупинилася біля цієї ж третьої лавки, тільки заїхала на траву. Публіка, що зібралась, об'єднана зовнішнім неблагополуччям, вишикувалася в чергу. Біля машини з'явились і пристойно одягнені люди – дівчата й жінки. Вони обійшли чергу, що вже налічувала осіб двадцять п'ять. Зупинилися, пояснили щось тим, що стояли. Задні подвійні дверці машини відчинились, і чергою пробігла хвиля пожвавлення.

Алік із цікавістю продовжував спостерігати за тим, що відбувається. Він навіть забув про те, що хвилину тому вже хотів підвестися й піти в яку-небудь забігайлівку перекусити.

Він дивився на чергу, на обличчя людей, не помічаючи, що симпатична кругловида пані, одягнена в джинси та в коротку синю дуту курточку, уважно дивиться на нього. У неї на грудях висів на ремінці фотоапарат із великим об'єктивом. Відвернувшись од Аліка, вона кілька разів сфотографувала чергу та дівчат, які, стоячи біля відчиненого багажника машини, наливали в одноразові пластикові миски гарячий суп із бідона-термоса. Третя дівчина видавала тим, що отримали суп, одноразові ложки та чорний хліб.

Алік, затримавши погляд на машині та людях, що зібралися біля неї, замислився про людські цінності, про прості й важливі речі. Про любов і тепло, про цвітіння дерев, про м'яку траву, про метеликів і дітей.

– Даремно ви соромитеся підійти! – пролунав над його головою сильний жіночий голос. – Адже з кожним може статися!

Він підвів голову і побачив перед собою симпатичну кругловиду жінку з фотоапаратом у руках, вона тримала одноразову миску з гарячим супом.

Алік і не помітив, як миска опинилась у нього на колінах, а в руках тепер він тримав хліб і ложку.

– Смачного! – Жінка сіла поруч, не зводячи з нього добрих зелених очей. – Ви, напевно, вперше сюди прийшли…

Від несподіваної появи цієї жінки в Аліка пропали слова. Він тільки заперечно хитнув головою, теж не зводячи з неї очей.

– Ви їжте, їжте! Суп гороховий, не з концентрату! На копчених ребрах. Смачно, – говорила вона, і голос її ставав м'якший і задумливіший, наче вона ось-ось замовкне й сама порине в які-небудь роздуми та спогади. – На переміну в нас пюре з сосискою. І компотик!

Погляд жінки раптом став суворим, як у виховательки в дитячому садку, і Алік, розуміючи, чого від нього хочуть, став з апетитом поглинати гарячий суп.

На обличчя зеленоокої жінки з кучерявим коротким волоссям повернулась усмішка. Вона спокійно, краєм ока спостерігала за їдцем, устигаючи думати і про щось своє.

Тільки-но одноразова миска спустіла, жінка взяла її з колін Аліка, забрала й ложку і, сказавши: «Я зараз! Ми сміття з собою відвозимо!» – відійшла.

Спантеличений Алік провів її поглядом і буквально через хвилину цим же поглядом зустрів її наближення. На його коліна опустилася одноразова тарілочка з пюре і сосискою. З пюре стирчала пластикова вилка.

– Як вас звати? – здивовано запитав Алік.

– Оксана.

– А я – Алік.

– Ви їжте, поки гаряче!

Алік кивнув і взявся за переміну.

А Оксана, жінка із зеленими очима, продовжувала на нього дивитись, і в її погляді прочитувалася щира жалість, співчуття чужому горю.

– У нас у Винниках і гарячий душ є, і пральна машина! – заговорила вона після паузи. – Приїздіть! Виперетесь, помиєтеся. Ви, напевно, зовсім нещодавно на вулиці…

– Так я вранці сюди прийшов, – почав було Алік, але погляд Оксани знову став суворим, як у виховательки, і він замовк, повернувшись до гарячого пюре та сосиски.

– Я можу вас до безкоштовного перукаря записати, тут недалеко, – знову сказала Оксана, подивившись на його довге волосся.

– Не треба, – прожовуючи шматок сосиски, вичавив із себе Алік.

– Вам не треба соромитися вашого стану, – Оксана мовила м'яко, з інтонацією фронтової медсестри. – Запам'ятайте! Ми тут по четвергах із першої години дня! Я вам зараз компот принесу.

Кругловидий ангел на ім'я Оксана зник і знову з'явився із пластиковим стаканчиком.

Вона пішла, дочекавшись, коли Алік доїсть переміну. Одноразову миску і виделку понесла з собою, стаканчик попросила викинути в урну і на згадку залишила листівочку з адресою і телефонами безкоштовного гарячого душу та пральних машин у Винниках.

Алік довго пив солодкий вишневий компот. Пив і знову думав про дрібні цінності й цінні дрібниці звичайного людського життя. Листівочку з адресою він склав учетверо і засунув до кишені джинсової куртки. Подивився на свої джинси, які завжди цінував зокрема й за те, що бруд на них був практично не видний. «Може, дійсно випрати їх?» – подумав, перш ніж підвестися з лавки.

Геть від нього по алеї від'їжджала біла машина-«пиріжок» із написом «Оселя». Людські збори, що виникли навколо цієї машини, теж розсмоктувалися, розсипалися, розосереджувалися, розходилися. Вже підвівшись, Алік пошукав очима Оксану, але її серед тих, що залишалися біля третьої лавки, не було.

Розділ 16

Зовнішнім боком кухонного вікна повільно сповзали великі краплі вечірнього дощу. Тарас залив свіжозварену каву в металевий термос, щільно закрив корком, потім накрутив кришку-чашку. Тепер, коли пив або варив каву, він не міг не думати про Дарку, про її веселі очі, про її чарівні дивноти. Думати про Льоню, якого він цієї ночі побачить утретє і востаннє, не мало ніякого сенсу. Льоні з'являються і зникають, а Дарка залишається у своєму нічному обміннику на вулиці Івана Франка, за маленьким віконцем із вузенькою нішею для обміну одних купюр на інші.

Ще про жодну жінку не думалось Тарасу в житті так легко і приємно. Ні, в його житті було вдосталь романтичних пригод, але пані йому траплялися, хоч як дивно, тільки двох типів: мовчазно-млосні, які чогось від нього чекали й полюбляли триматися за руку під час прогулянки, і стерви, які завжди чогось вимагали та голосно хотіли, через що стосунки у Тараса з ними виявлялися напрочуд короткими, а кінець цих стосунків щоразу приносив ні з чим не порівнянне душевне полегшення та думки про неймовірну цінність самотності як способу життя. Йому доводилося вибирати між мовчанням і криком, хоча хіба це вибір? Після чергового стерва Тараса зачаровувало млосне і значуще мовчання якої-небудь задумливо-флегматичної красуні, й він брав її за руку і вів до кав'ярні, і вона йшла, легко та беззастережно підкоряючись вибраному ним напряму руху. Ні, про них, про цих колишніх супутниць його романтичних прогулянок, йому не хотілося зараз думати. Тільки про неї, про Дарку, немов саме заради зустрічі з нею йому потрібно було носитися на старій машині по найбільш вибоїстих вулицях Львова, витрушувати зі своїх пасажирів ниркові камені-конкременти, отримувати від них же за свою медичну винахідливість і за працю грошові купюри, й тільки потім їхати до тієї, що сховалася в глибині обмінника, до її віконця, що світиться вночі, за яким таїлися не стільки грошові знаки різних народів, скільки вона сама, Дарка, чарівниця в кольорових, до ліктя, рукавичках. І він приїжджав удосвіта і просовував у нижній проріз віконця зароблені купюри, немов звітуючи перед нею за чергову трудову ніч свого життя.

Опівночі, коли Тарас під'їхав до оперного театру, дощ уже припинився. Перед входом до театру стояла самотня постать у сірому плащі й такій самій сірій кепці. Тарас, не виходячи з машини, постежив за Льонею. Потім вибрався, гукнув його, і клієнт попрямував до старого «опеля» дріботливою ходою, не львівською, що змусило Тараса поблажливо посміхнутися. Він навіть устиг уявити собі, ніби хода Льоні була типовою ходою жителів містечка Ворожби, звідки Льоня прибув. І тут уже, уявивши собі вулицю невідомого йому міста, заповнену Льонями, що ось так чудно крокують у своїх справах, Тарас розсміявся.

– Чого? – запитав здивований Льоня, зупинившись біля машини.

– Та так, анекдот згадав, – збрехав Тарас і, теж не привітавшись, умостився на своє сидіння.

Наступні три години тягнулися напрочуд повільно, незважаючи на швидкість, яку розвивав старенький «опель» по бруківці Городоцької, Личаківської та Зеленої. Кілька разів Льоня скрикував, кидав руки в пах, просив зупинити машину. Але останній камінь тримався, як останній боєць Брестської фортеці. Тільки після декількох коротких проїздів по ямах Лісової вулиці на блідому обличчі Льоні спалахнули якимось електричним світлом очі. І Тарасу здалося, що в салоні раптом стало світло. Льоня і сказати нічого не зміг, а тільки його рука раптом схопилася за праве плече Тараса, і той усе зрозумів. Він ударив правою ступнею по педалі гальма і тут же вимкнув двигун. Машина сіпнулась і зупинилася. Раптова тиша вдарила у вуха. Льоня застиг, і обличчя його завмерло з підібганими тонкими губами і трохи вперед висунутою щелепою. Його тонкий ніс, здавалося, загострився ще більше.

Тарас простягнув йому скляну банку. Льоня не поворушився, тільки рух його зіниць підтвердив те, що банку він помітив. Через кілька секунд він одмахнувся від банки жестом тремтячої руки, потім цією ж рукою відчинив дверці машини і просто відвернувся від водія, переставивши зведені разом ноги на поріжок машини. І знову завмер.

Спантеличений Тарас опустив банку собі на коліна і терпляче чекав.

Через декілька хвилин Льоня гойднувся вперед і зліз із сидіння. Він тепер стояв перед машиною спиною до водія. Його рухи були скуті. Тарас спостерігав, як клієнт розстібає плащ, нахиливши голову донизу, як морочиться з «блискавкою» брюк.

Час зупинився, і тривала пауза починала діяти Тарасу на нерви. Нарешті Льоня повернувся до водія обличчям. Він стояв, лівою рукою притискаючи до грудей борт розстебнутого сірого плаща. Праву руку він простягнув Тарасу, і на долоні Тарас побачив сірий камінчик, більший за звичайний. Узяв його й опустив у банку, що лежала на колінах. Камінчик цокнувся об скло, і знову стало тихо.

– Я обісцявся, – надривним шепотом з нотками трагедії мовив Льоня. – Як пацан…

– Буває, – м’яко мовив Тарас. – Це через камінь…

Льоня ледве помітно кивнув.

– Можна сісти? – він показав поглядом на своє сидіння.

І, не чекаючи відповіді, повільно всівся. Потім витягнув із кишені плаща тисячу російських рублів одним папірцем, простягнув Тарасові.

– Куди відвезти? – запитав Тарас.

– А куди відвозять обісцяних?! – з гіркотою пригніченим голосом сказав Льоня. – На вокзал!

Тарасу знову здалося, що від клієнта пахне бензином.

Вже на привокзальній площі, перед тим як вийти з машини, Льоня подякував Тарасу і сказав, що якщо той коли-небудь буде проїздом у Ворожбі, він йому подарує повний бак справжнього «дев'яносто п'ятого».

– У нас у місті море бензину, – похвалився він. – Через нас цистерни з Білорусі та Литви йдуть, ми з кожної по декілька тонн зливаємо! Тим місто і живе!

Тарас провів Льоню поглядом, поки той піднімався по сходинках до входу у вокзальну будівлю. Льоня йшов дрібними кроками людини, що відчуває фізіологічний сором і фізичну незручність через свої мокрі брюки.

«Добре, хоч на ньому є плащ!» – подумав насамкінець Тарас, перш ніж натиснути на педаль газу.

Через двадцять хвилин він уже був біля улюбленого нічного віконця, за яким сяяло світло і всміхалася Дарка, а її руки, цієї ночі – в темно-синіх рукавичках, просовували в проріз для купюр чистенькі чорні попільнички з написом золотого кольору: «Venezia». Потім вони пили каву з цих імпровізованих «блюдець», кожне по свій бік обмінного віконця. І говорили, говорили ні про що і про себе, слухали голоси одне одного. Розмова сама собою вийшла на можливість побачення в іншому місці та в інший час, і Дарка, на велику радість Тараса, погодилася. Вони умовилися зустрітись на проспекті Свободи, біля Діви Марії, наступного вечора о шостій.

– А чому ти раніше не погоджувалась? – здивувався втішений новиною Тарас.

– Раніше мені тато не дозволяв, а вчора сказав, що не проти.

– А хіба він мене знає?

– Вже знає, – Дарка простягла руку до лівого верхнього кута віконця і, знявши звідти щось, показала Тарасові.

Це була маленька веб-камера.

– Він про тебе все дізнався і сказав, що ти – нешкідливий лопух без кримінальних і політичних зв'язків. – Дарка всміхнулась і почепила веб-камеру на її попереднє місце.

Тарас теж усміхнувся, тільки його усмішка цього разу виявилася дещо неповноцінною, немов йому з ложкою смачного борщу на зуб потрапила ціла перчинка.

– А куди ти мене поведеш? – запитала грайливо Дарка, дивлячись просто у вічі Тарасові.

І перчинка пропала, усмішка вирівнялася.

– Ні, ми просто підемо по вулиці й заглянемо до третьої числом кав'ярні, – сказав він і приклав долоню до шибки віконця.

З іншого боку до другої шибки віконця Дарка також приклала свою долоньку в темно-синій рукавичці. Тарасові здалося, що він відчув її тепло.

Розділ 17

Повернувшись додому, Тарас звично роздягся і влігся на диван. До виконання Державного гімну залишалося не більше двадцяти хвилин. Тіло відчувало втому, але в голові було світло, нібито там увімкнули лампочку-стоватку. І думкам у голові через це внутрішнє світло було так просторо, що здавалося: знайдеться там місце і ще для тисячі інших приємних роздумів, які, звичайно ж, починались і закінчувалися Даркою, і знову починались і закінчувалися нею. Вона зайняла ввесь простір, усі клітини його мозку, відповідальні за емоції та уяву, працювали немов тільки на неї, на її імідж, на її «піар». Його мозок був зараз геніальним іміджмейкером Дарки. Її руки в темно-синіх матер’яних рукавичках до ліктів ніжно доторкалися до Тараса зсередини, немовби вона вся перебралася всередину його тіла та всередину його мозку, і йому не треба було шукати способу доторкнутися до неї, досить було відчути її присутність у собі, всередині своєї власної оболонки.

Він лежав, накрившись легкою ковдрою, накопичуючи під нею своє особисте тепло для легшого входження в сон, такий потрібний і необхідний для того, щоб потім бадьорим і радісним приготуватися до їх першого побачення. Йому багато не потрібно, годинки чотири, може, п’ять. Йому напевно щось снитиметься. Можливо, що навіть минула ніч і пиття кави з чорних попільничок із золотим написом «Venezia» на дні. Цього нікому не розповіси, тому що ніхто не повірить, по-перше, в те, що таке кавування можливе, а по-друге… По-друге, і по-третє, і по-десяте, усе, що відбувається вночі, вдень здається нереальним. Якщо розповісти, що дівчину, яка працює в нічній обмінці, замикають, як принцесу у вежі, з купою валютних багатств під рукою, а потім, уранці, відмикають і відвозять! Якщо розповісти, що принц без коня, але на старому «опелі», приїздить до цієї замкненої вежі й намагається цю принцесу звільнити! Якщо розповісти, що принцеса, з симпатією начебто ставлячись до принца, таємно знімає його веб-камерою й показує портрет королю-батькові, а той доручає своїм стрільцям вирахувати і «пробити» за системою цього принца, перш ніж дасть згоду на те, щоб принц визволив принцесу з вежі! Та він сам би ніколи не повірив у реальність того, що відбувається! Але ніхто його і не просив вірити. Для нього бачити – це вже вірити. А він усе це бачив, чув, пережив і переживає досі!

– «Ще не вмерла України ні слава, ні воля…» – заспівала привчена до гімну радіоточка.

Тарас заплющив очі, приготувався до сну, завмер. Усі думки зупинилися в очікуванні переходу тіла в інший стан.

Радіоточка виконала гімн, як завжди, пафосно і до кінця. І Тарас, дослухавши його, зрозумів, що сон не наближається, зрозумів, що він так само, як і перед гімном, лежить із заплющеними очима та зупиненими думками і чекає занурення, яке не настає.

«Я занадто збуджений», – зрозумів Тарас і знову подумав про Дарку. І подумав про те, що добре б хоч би хвилин десять не думати про неї. Може, тоді він засне, і Дарка просто йому присниться? І він спробував не думати про Дарку, але не зміг. Тому що зараз він думав про те, що не думає про Дарку, хоча йому й хочеться про неї думати.

Він лежав іще півгодини, потім годину. Очі його, як і раніше, були заплющені, а думки зайняті нею, Даркою. Тіло скаржилося на втому, голова скаржилася на передчасну бадьорість. Цей дисонанс дратував.

Він подумав, що добре б послухати гімн кілька разів, аби тіло за його допомогою перемогло бадьорість голови. Але з радіоточки долинали якісь безглузді новини про поліпшення життя та про європейські перспективи.

Стомившись від очікування сну, Тарас опустив голі п'яти на підлогу, всівся. Втоми в ньому явно додалось, але подіти її було нікуди. Вона просто накопичувалася в ньому, як електрика в акумуляторі, що заряджається. Що він потім із нею робитиме? Особливо ввечері, коли вони зустрінуться? Раптом тоді ця втома вирветься і змусить його заснути прямо за столиком у кав'ярні, а Дарка сидітиме навпроти і дивитиметься на нього дивним, сумним поглядом, згадуючи старогрецький міф про побачення Леандра і жриці Афродіти Геро.

Одягнувшись, Тарас вийшов на вулицю і вирушив до найближчого кіоску, що торгував компакт-дисками і дівідішками.

– У вас Гімн України є? – запитав Тарас.

І тут же зустрівся поглядом із хлопчиною, який, здавалося, ледве зі свого віконця не виліз із цікавості й бажання подивитися на автора запитання.

– У нас тут популярна музика, – сказав він після паузи.

– А де можна купити? – зніченим голосом, який уже втратив останню свіжість, поцікавився Тарас.

– Знаєте, – хлопчина, здавалося, зглянувся над дивним клієнтом, – за кіоском у вікні першого поверху клітка з папугою! Бачите?

Тарас відступив убік, заглянув за кіоск і дійсно побачив вікно з кліткою на першому поверсі триповерхового будинку. Повернувся до віконця.

– Там один дурень живе, він точно на гімні схиблений, кілька разів просто так без приводу вмикав його на повну гучність, поки я не викликав міліцію. Можете у нього попросити!

Тарас, пройшовшись по траві, що розділяла стіну будинку і тротуар, зупинився перед вікном. Із божевільним йому спілкуватись не хотілося, йому вистачало спілкування з сусідом із першого поверху. Але стан тіла так дратував душу, що відступати було нікуди. І Тарас постукав кулаком у вікно. Помітив, як налякано заметушився по клітці зелений хвилястий папужка.

Тюль за кліткою від'їхав убік, і у вікні Тарас побачив знервоване обличчя літньої людини. Хазяїн квартири незадоволено й запитально втупився в Тараса.

Тарас показав рукою на кватирку. Старий хазяїн прибрав із підвіконня клітку і відхилив вікно.

– Що потрібно? – запитав він голосом людини, готової до словесної самооборони.

– Мені дуже потрібний гімн, український, – забелькотав Тарас, прохально дивлячись у блакитні очі старого. – Мені сказали, що у вас є…

– Гімн?! – повторив старий, і обличчя його поступово втратило сліди роздратування. – Зайдіть, вхід із двору… квартира тринадцять…

Тарас вдячно кивнув і поспішив по бетонній відмостці просто під стіною будинку до його кута.

Старого звали Назар Орестович. Він уже стояв на порозі своєї квартири, коли Тарас увійшов до парадного. Завів його до кімнати, наповненої старими меблями. Тарасу відразу кинулись у вічі суперсучасний музичний центр, який стояв просто на підлозі біля вікна, і комп'ютер на допотопному письмовому столі.

– Два роки пенсію складав, – із гордістю прокоментував хазяїн квартири, помітивши, на що звернув увагу гість. – А навіщо вам гімн?

– Як навіщо? – вирвалось у Тараса скоріше від нерозуміння запитання, ніж від очевидності відповіді.

– Вибачте, – тут же відступився старий. – Звичайно, бачу, що вам потрібен… У мене тут… – Він відсунув шухляду письмового столу, витягнув кілька компакт-дисків у паперових конвертах. – Ось, візьміть! Просто в подарунок. – Він простягнув диск гостю. – Тільки з однією умовою.

Тарас уже тримав диск у руці, коли до його мозку дійшло слово «умова», що прозвучало з уст старого.

– Із якою умовою? – запитав він із побоюванням у голосі.

– Ви розумієте, ми живемо в такий час… я навіть не наважуся сказати в який…

– Та я розумію. – Тарас кивнув.

– У вас же комп'ютер є?

Тарас знову кивнув.

– Зробіть п'ять копій і роздайте п'ятьом друзям або знайомим. Я на собі перевірив: якщо кожного дня його слухати, він приносить щастя. Просто мало хто його слухає в країні. Тому і країни як би немає… Ви друзям роздайте, нехай слухають. І нехай кожен із них теж по п'ять копій зробить і своїм друзям роздасть. Розумієте?

– Це як лист щастя, чи що? – запитав Тарас.

– Це – гімн щастя, листи ж не звучать! Та й ніякої від них користі! Я сам перевіряв! А ось у ньому, у гімні, закодовано щасливе майбутнє нації, але збудеться воно, тільки якщо вся нація його слухатиме. Щодня! І по багато разів!

– Я слухаю, – признався Тарас. – Кожного ранку… Але мені цього сьогодні не вистачило… По радіо тільки один раз його грають.

– Я їм писав уже, – розуміюче вторив гостю хазяїн. – Просив хоч би тричі на день передавати… їм усе байдуже, аби реклама, а те, що гімн – це реклама майбутнього щастя, вони не розуміють!

Коли Тарас вийшов од старого на вулицю з компакт-диском у руці, повітря здалося йому дивовижно свіжим і запашним.

Він повернувся додому, роздягся. Скопіював файл із гімном на комп'ютер, зайшов у комп'ютерний програвач і вибрав для цього файла режим тривалого повторення. Натиснув курсором на «play» і швидко пірнув під ковдру. Сон настав під час третього повторення Державного гімну.

Розділ 18

На небі світило сонце, що відбивалося в калюжах тротуару. Воно вже світило, коли Тарас прокинувся, хоча крізь сон він виразно чув дріб косого дощу у вікно. Тепер же ні вітру, ні дощу не було. Вечорове чисте небо не відзначалося яскравою синявою, проте його блакитна сріблястість якось заспокоювала Тараса, налаштовувала на неспішні думки. Чи це очікуване цього вечора перше справжнє побачення з Даркою якимось дивним чином заспокоювало його?

Вийшов Тарас із дому дуже рано, майже за годину до обумовленого часу зустрічі. Від його будинку на Пекарській до статуї Діви Марії на проспекті Свободи заледве п'ятнадцять хвилин пішого ходу. Подовжувати шлях штучно, змінюючи та ускладнюючи маршрут, Тарасові не хотілось. І він просто максимально уповільнив крок. Кілька разів зупинявся, знаходячи для таких зупинок причину то в чиєму-небудь вікні, за склом якого сиділа і дивилася на вулицю біла кішка, то звертаючи увагу на старовинні двері з ґратчастим віконцем у стилі модерн.

Зустрівшись в обумовленому місці, вони стояли декілька хвилин біля статуї, спостерігаючи, як зупиняються перед Матір’ю Божою перехожі, як вони моляться й відразу продовжують свій шлях.

Далі вирушили вони у бік площі Ринок і саме там зупинилися біля третьої числом кав’ярні, що трапилася на їхній дорозі.

Її смарагдового кольору рукавички дивним чином гармоніювали з інтер’єром цієї кав’ярні. Темно-зелений приталений жакетик підкреслював любов Дарки до моди тридцятих років. Твідова злегка завужена донизу спідниця такого ж кольору і темніші, але теж зелені шкіряні полуботки доповнювали її образ, і в цьому вбранні вона ніяк не схожа була на працівницю обмінного пункту. Скоріше, її вигляд відповідав образові начальника відділення банку. Проте для начальника їй чогось бракувало. І Тарас швидко зрозумів чого. Її обличчя цього дня було вільне від косметики. Але це не впадало у вічі. Цього вечора її щокам вистачало власної рум’яності та свіжості, її губам – природного малинового блиску.

– Здається, нам пощастило. Тут цілком затишно! – усміхнулася, сівши за столик, Дарка. Поправила комір жакетика, озирнулась і подивилася в бік барної стойки, де стояв високий, із набріоліненим чорним волоссям хлопчина-офіціант.

– Знаєш, насправді це п’ята числом, ти просто не помітила, – признався Тарас. – Мені ця місцина більше подобається. Тут і кавоварка ніколи не ламається. І шоколад гіркий завжди є!

– А ти що, гіркий шоколад любиш?

– Ні, – смішливо вів далі Тарас. – Але тут він завжди є, подивися на рекламу на стіні!

Набріолінений хлопчина-офіціант підійшов і зупинився між Даркою й Тарасом. Тарас замовив каву по-віденськи. Дарка попросила собі подвійний еспресо.

Коли її пальчики смарагдового кольору піднесли філіжанку кави до губ, Тарас завмер. Він мовби відчув, що просто зараз, тільки-но вона зробить маленький ковток, його, Тараса, світ зміниться. Нібито не кава була в її філіжанці, а особливий еліксир, еліксир, що змінює бачення і відчуття світу, змінює його розміри, форми і звуки. Тарасові зробилося душно. Він зняв куртку і залишився в довгому плетеному светрі, купленому спеціально для того, щоб носити з джинсами.

– А що ти зазвичай робиш удень? – запитала раптом Дарка.

– Сплю, – розгублено відповів Тарас, але тут же стрепенувся й додав: – А ще поливаю кактуси і годую рибок.

– Кактуси та рибки? – здивувалася вголос вона.

– Вони одне одному не заважають, хоч і стоять поряд, на одному підвіконні. А ти що робиш удень?

– Теж сплю. Я легко засинаю, тільки коли тіло дуже стомлене, тому і працюю вночі… А потім, після сну, читаю, допомагаю батькові.

– Ти з батьком живеш?

– Так. Мама у нас була з дивацтвами. Коли батько захворів, вона пішла. А потім до іншого міста переїхала, до Чернівців. Іноді телефонує.

– Дивно! – Тарас знизав плечима. – Що, пішла тому, що батько захворів?

– Не судіть, та не судимі будете! – Дарка зітхнула. – Вона просто втомилася від моїх болячок. Адже я з дитинства завдавала тільки клопоту. їм довелося заради мене в квартирі повітряні антиалергічні фільтри встановлювати. А потім іще й батько…

– Ти ж казала, що в тебе алергія на гроші, а не на пилок.

– У повітрі не лише пилок літає. Гроші теж у повітрі є, найдрібніші частки. Ось ти береш гроші в руки, на пальцях залишаються їх частки, кислоти. Виникає реакція, яку ти не помічаєш, тому що товстошкірий!

– Я товстошкірий? – вирвалось у Тараса.

– Я в медичному розумінні говорю, – підкреслено м'яко мовила Дарка. – Товстошкірі не схильні до алергій, а тонкошкірі, такі як я, схильні. У людини ж пальці завжди вологі, навіть коли вона думає, що сухі й витерті рушником. І коли пальці торкаються грошей, то волога тіла вступає в реакцію з грошовою кислотою – вона і на купюрах, і на монетах. У товстошкірих реакція проходить ззовні, а в тонкошкірих грошова кислота проходить у кров…

– А повітря тут при чому?

– Наша температура 36 і 6, – спокійно пояснювала далі Дарка. – Температура реакції тілесної вологи та грошової кислоти ще вища, а значить, у результаті, якщо кислота не потрапляє в кров, то вона випаровується та залишається в повітрі. І потрапляє в кров тонкошкірих уже через легені.

– Ти хочеш сказати, що світ складається з тонкошкірих та товстошкірих і товстошкірі винні у проблемах тонкошкірих? – сформулював не без зусиль Тарас.

Дарка, всміхаючись, заперечливо захитала головою.

– Ні, в усіх проблемах винні гроші. Товстошкірі не винні.

– Так усе-таки я – товстошкірий? – трохи заспокоївшись, знову запитав Тарас.

– Так, – вона кивнула. – Дуже симпатичний товстошкірий, червонолиций і дуже забавний та винахідливий!

Близько сьомої вечора Дарка заспішила додому. На радість Тараса, вона дозволила йому провести її, й вони під ослаблими променями сонця прогулялися до її будинку на вулиці Дудаева, піднялися на третій поверх.

– Ти сьогодні вночі заглянеш? – запитала Дарка, вже вставивши ключ у замкову щілину.

– У мене сьогодні немає роботи, – признався Тарас. – Але якщо хочеш, можу організувати каву з доставкою!

– Хочу.

– О котрій годині? – Тарас жартівливо став у позу офіціанта, що приймає замовлення.

– Давай годині о четвертій! У цей час я страшенно позіхаю!

– Буде виконано! – пообіцяв Тарас і подався вперед усім тілом, намагаючись опинитися губами якомога ближче до її губ.

Дарка зробила півкроку назад, не прибираючи з обличчя усмішки. Потім, навпаки, трохи нахилилась уперед і торкнулася своїми губками його губ. Але тільки на мить.

Цієї миті виявилося досить, аби електричний струм пройшовся по всьому тілу Тараса зверху вниз. Тарас завмер.

– Це пробний поцілунок, – жартівливо мовила Дарка перед тим, як зникнути за дверима своєї квартири. – Вночі я тобі скажу: є у тебе на губах грошова кислота чи немає!

Додому Тарас ішов, відчуваючи невагомість. Він нічого навкруги не бачив. Ноги самі знали дорогу на Пекарську. В голові неповороткі думки спотикалися одна об одну, але він не звертав на них уваги. Все його самовідчуття в цей час перебувало на губах, які досі зберігали смак дотику до губ Дарки, смак уранішньої свіжості, малини та кави.

Розділ 19

Жовтий «piaggio» капітана Рябцева зупинився біля хвіртки Аліка на початку шостої. Повітря вже наповнювалося вечірньою вагою, втрачало потихеньку свою легкість і прозорість. Темніло й небо над Замарстинівською вулицею, й через це темніло його віддзеркалення в озері через дорогу від будинку Аліка.

Алік не дуже здивувався, коли колишній капітан держбезпеки подзвонив йому цього ранку на мобільний і нагадав про свою обіцянку запросити в гості. Настрій у Аліка в момент дзвінка не відрізнявся від звичайного, був він благодушний і налаштований до світу позитивно. Та й дивне зізнання Рябцева на Личаківському цвинтарі в ніч на вісімнадцяте вересня досі спливало в його пам'яті, нагадувало про те, що Алік цю інформацію так і не сприйняв як остаточну, тричі перевірену правду. І висіла вона в його свідомості, начебто книга висіла над книжковою полицею в повітрі, а не стояла на ній. До самого Рябцева Алік відчував одночасно і жалість, і цікавість. Тут уже і його малий зріст відігравав роль, і його очевидна російськомовна невлаштованість в україномовному Львові, хоча говорити по-українськи він навчився цілком стерпно. Старіючий уламок державної машини радянської імперії не викликав антипатії, хоча й особливої симпатії теж не викликав.

Коли Алік усівся за його спиною на м'яке сидіння моторолера, у нього виникло враження, що вести «piaggio» доведеться йому. Голова Рябцева маківкою ледве діставала до підборіддя Аліка, взятися руками за кермо не становило б труднощів, але, з іншого боку, капітан Рябцев сидів за кермом упевнено та компактно, і ноги його зручно поміщалися в ніші моторолера. Якби Алік сів на його місце, ось тоді б він і відчув усі незручності зросту, який називається «набагато вищим за середній». Із таким зростом зручніше та природніше сидіти за кермом мотоцикла.

Перед тим як поїхати, Рябцев раптом згадав про те, що хотів узяти до столу води з колодязя-джерела у дворі. Довелося Аліку повертатися до будинку за дволітровим бутлем, набирати воду.

– Мені минулого разу вона так сподобалася, – ніби виправдовуючись, мовив Рябцев, коли Алік знову всідався на моторолер.

Замарстинівська в години пік була вулицею малоприємною для їзди, особливо на відкритому виді транспорту, їм раз у раз доводилось об'їжджати вантажівки, маршрутки. Вихлопні гази заважали Аліку зосередитися. Він відвертався, намагаючись дихати «бічним» повітрям, на ходу поправляючи довге волосся, що розвівалося під крислатим шкіряним капелюхом, який тримався на голові тільки завдяки підтягнутій під саме підборіддя лямці.

Нарешті на горизонті з'явився Сихів, піднявся своїми білими багатоповерхівками над ближнім приватним сектором. Тут уже був рівненький асфальт, та й вантажівки кудись зникли з дороги.

– Я тебе, Аліку, додому не запрошую. Там прибрати треба, – знизивши швидкість, заговорив Рябцев. – Але зате гарантую, що так, як сьогодні, ти ще ніколи не сидів!

Рябцев звернув праворуч, проїхав уздовж кількох дев'яти-поверхівок. Із протилежного боку від будинків зеленів хвойний ліс. Несподівано Рябцев звернув на вузеньку стежину, що вела від дороги в бік лісу. Здивований Алік озирнувся на будинки, що залишилися за спиною, потім кинув погляд уперед і побачив, що стежина впирається в зелену дерев'яну вежу-голубник, за якою вже нічого, окрім дерев, немає.

«Piaggio» зупинився біля голубника.

– Ну от, – усміхнувся капітан Рябцев. – Милості прошу!

Алік зліз із моторолера, потягнувся, розминаючи плечові суглоби після не дуже зручної їзди. Рябцев тим часом зняв із дверей голубника висячий замок, завів усередину моторолер, потім виглянув і, впіймавши погляд Аліка, заклично махнув йому рукою.

У темряві, пронизаній запахом калійних добрив, спалахнула тьмяна лампочка й освітила грубо збиту дерев'яну драбину.

Хазяїн голубника зачинив двері на засувку і подерся нагору. Алік – за ним услід.

Другий поверх чомусь здався Аліку просторішим за перший. Можливо, тому, що тут стояв маленький столик, два табурети, старомодна тумбочка. Усі меблі було накрито розгорнутими газетами. Під ногами хрускотів висохлий голубиний послід. Над головою туркотіли голуби, що сиділи в двох частково видимих знизу просторих клітках. На дерев'яній перекладині між клітками нерухомо і мовчки розташувався самотній білий голуб.

– Сюди я запрошую тільки найближчих. – Рябцев, скинувши газету під ноги, сів на табурет перед столиком. – Ти, Аліку, друга людина, яку я сюди покликав…

Алік зняв газету з другого табурета і теж сів. Погляд його завмер на столі. Під «Известиями», що прикривали стіл, вгадувалася наявність посуду та пляшок. Сама газета позначилася свіжими слідами голубиної присутності. Тьмяна лампочка світила й тут, звисаючи на чорному дроті з верхньої дерев'яної перекладини, звідти, де самотньо сидів білосніжний голуб.

– Ну що, до столу! – урочисто мовив Рябцев і за краєчок стягнув «Известия», відкинувши потім газету на підлогу.

Перед Аліком постала приємна й знайома за змістом картинка: відкрита банка шпротів, миска з морською капустою, тарілочка з нарізаними ковбасою та сиром, хліб, скляна півлітрова банка з солоними огірочками, пляшка горілки, дві чарочки, дві склянки.

– Це мій маленький храм, – із любов'ю мовив Рябцев, і теплота, що прозвучала в його голосі, змусила Аліка ще раз оглядітися на всі боки.

Дивне почуття виникло у хіпі: ніби він зараз видивиться в якому-небудь непримітному куточку цього голубника повішену на стіну іконку. А можливо, навіть портрет Сталіна чи Берії. Але ні іконки, ні портретів у голубнику не виявилося. Погляд Аліка повернувся до лампочки над столом.

– А як вдалося протягнути сюди електрику? – запитав він.

Рябцев посміхнувся й заперечливо хитнув головою.

– Акумулятор поставив. Раз на тиждень вожу його додому на заряджання. Я ж тут частіше, ніж удома, буваю. Тут усі мої друзі. – Він подивився вгору. – І найбільший друг – Микитка! – Рябцев показав пальцем на великого білосніжного голуба з незвично кучерявими крилами, що сидів на перекладині. – Він у нас не простий, а серпокрилий! Красень і розумник!

Рябцев наповнив чарки горілкою, опустив на тарілку Аліка алюмінієву виделку.

– Був би одружений, – Рябцев подивився на закуски злегка критично, – тут би і запахи інші стояли! І виделки б мельхіорові були. Але мене покійна батьківщина вчила, що держава – первинне, а сім'я – вторинне!.. От і не встиг…

– Та чого там, – взявся заспокоювати капітана Алік. – У мене теж усе завжди по-простому! І тут є все, що людині потрібно!

– Еге ж, у цьому ти маєш рацію! – Рябцев підняв чарку. – Я й раніше, років тридцять тому, думав, що ти маєш рацію. А зараз для мене це просто факт! Давай, за добрі спогади!

Випивши, Рябцев налив собі й гостю у склянки води, набраної в колодязі-джерелі. Тут же відпив половину, прицмокнувши від задоволення.

– Нас раніше вчили, що запивати горілку – неправильно. Правильно тільки закушувати! А я думаю, кожна людина вільна вибирати, що їй правильніше: закушувати чи запивати. Мені ось і те, й інше подобається.

Алік, прожувавши шпротину й умочивши м'якушку чорного хліба у «шпротну» олію, закивав.

– Колишній світ складався з умовностей, тому і розсипався, – мовив він задумливо. – Цей світ теж складається з умовностей, тільки з інших! Теж розсиплеться з часом. Найважливіше – охороняти свій власний внутрішній світ од усяких умовностей!

– Ти просто як батюшка говориш! – здивувався Рябцев.

– Це я тут, – зніяковів раптом Алік. – Зазвичай я нормально висловлююсь.

Алік черговий раз оглядівся на всі боки, затримав погляд на серпокрилому голубові, що сидів просто над їхнім столом.

– Видно, місце так на мене діє, – додав Алік і зітхнув.

– На мене це місце теж діє, повертає мене до себе… Я ось за ними наглядаю, випускаю політати, побачення іноді дозволяю, бачиш же, вони в клітках окремо сидять. Хлопчики окремо, дівчатка окремо… Тільки ось Микитка на волі постійно, я йому довіряю. Та і до голубок він не прив'язується…

Алік скривив губи, і Рябцев тут же замовк.

– Щось несмачне? – обережно запитав він, і його рука потягнулася до пляшки горілки.

– Ні, смачне, – Алік зітхнув. – Просто у ваших словах щось кадебістське почулося… Дівчаток в одну клітку, хлопчиків – в іншу…

Рябцев, наливаючи горілку, засміявся і підняв шийку пляшки, щоб не пролити.

– Так скрізь же, де є люди, виникає щось кадебістське… Але з голубами по-іншому не можна. Бардак буде, яйця власні подавлять, поб'ються…

І Рябцев узявся захоплено і з любов'ю розповідати про голубів, про свій голубник, про те, що клубом львівських голуб'ятників керує зараз якийсь псих, але йому на це наплювати! Він у змаганнях участі не бере і, на відміну від інших голуб'ятників, своїх померлих птахів на сміття не викидає, а ховає тут же, неподалік, у лісі.

Захопленість, із якою колишній капітан славив свої з голубами відносини, знову налаштувала Аліка на лірику, і він чув Рябцева, водночас прислухаючись і до його монологу, і – в напівзабутті – до власних думок, які запірнули раптом у далеке радянське минуле. Життя його багато разів зводило в давні часи з кадебістами та ментами, але ще ніколи не зіштовхувало його з голубами та їх фанатами. Те, що фанатом голубів виявився колишній кадебіст, він же таємний фанат хіпі, робило картинку цього вечора ще й сумбурно-веселою. Проте Алік уже був у тому віці, коли далеко не все веселе викликає сміх або навіть просто усмішку.

Непомітно спорожніла півлітрівка горілки, і також, майже непомітно, Рябцев прибрав порожню тару зі столу, продовжуючи говорити і при цьому дивлячись Аліку просто у вічі.

Алік уже давно сидів без капелюха. Той тепер лежав у нього на колінах, виконуючи функцію серветки. їжа теж закінчилася. Алік уже замислювався про способи повернення на рідну Замарстинівську. Йому важко уявлялося, що підпилий капітан повезе його назад на своєму жовтому «piaggio».

А капітан раптом замовк, обернувся до тумбочки, витягнув із неї магнітолу. Перевірив, яку касету вставлено, й увімкнув апарат.

Знайомий Аліку з минулого століття голос Джимі Хендрікса заспівав:

After all the jacks are in their boxes,

And the clowns have all gone to bed,

You can hear happiness staggering on down the street,

Footprints dress in red

And the wind whispers Mary

Алік завмер, думки його сховалися, віддавши всю свою територію слухові.

На голову щось крапнуло, але Алік не звернув уваги. Він зосередився на пісні, чутій тисячі разів і нітрохи не обридлій.

– Багатим будеш! – мовив Рябцев, показуючи пальцем на маківку голови Аліка.

Алік провів долонею по волоссю, наткнувся на вологе. Підніс долоню до обличчя. Понюхав, подивився на серпокрилого білосніжного голуба, що сидів над ними на перекладині.

– Та мені багатства якось не треба, – сказав. – Мені й так добре!

Через півгодинки магнітола не дограла пісню й замовкла. І лампочка над столом почала тьмяніти. Рябцев жваво підвівся, знову накрив стіл піднятою з підлоги газетою.

– Тобі так додому не можна, – задумливо мовив він, дивлячись на Аліка.

– Чому? Я не п'яний!

– Ні, запрати треба! – пояснив хазяїн голубника і показав пальцем на ледве видимі в тьмяніючому просторі білі плями голубиного посліду на рукавах джинсової куртки.

Вони спустилися вниз, на землю. Рябцев замкнув двері голубника й обернувся до гостя.

– Доведеться до мене зайти, у мене пральна машина працює! Я тут поруч. – Він показав рукою на багатоповерхівку, що стояла фасадом до лісу метрів за сто від них. – Вибач, що не прибрано!

Тільки при світлі вуличних ліхтарів Алік оцінив рівень «голубиної присутності» на своєму одязі, включаючи й капелюх, який він тепер ніс у руках.

– Це нічого, – заспокоював його на ходу Рябцев. – Відмивається миттєво! У голубиному посліді зовсім немає жирів!

Однокімнатна квартира капітана виявилася затишною, й ніякого особливого бардака, про який згадував Рябцев, Алік не помітив. Хіба що частина речей містилася в картонних коробках, які стояли біля стіни поряд із балконними дверима.

Показавши єдину кімнату квартири, хазяїн тут же відвів гостя на кухню. Посадовив за стіл і почав викладати на стільницю закуски. З'явилась іще одна пляшка горілки і чисті чарочки.

– А ти поки що роздягайся! Не соромся! – мовив хазяїн мимохідь.

Аліку дійсно було якось незручно сидіти в рясно заплямованих чи то одним, чи то кількома голубами джинсах і куртці. Знявши куртку і залишившись у светрі, він стягнув із ніг черевики, потім джинси. І відчув себе некомфортно.

– Боюся, в самих трусах мені буде прохолодно! – сказав гість.

Рябцев замислився.

– У мене розмір менший, а то можна було б мою стару форму одягнути… Хоча… Хвилиночку! – Рябцев вийшов із кухні.

Аліку було чутно, як хазяїн квартири відкриває картонні ящики, переставляє їх, щось бубонячи собі під ніс. Нарешті він повернувся, тримаючи в руках синю шинель.

– Ось, у ній буде тепліше! Та й горілочка зігріє!

Рукави шинелі виявилися короткими, та й сама вона ледве закривала Аліку коліна. Рябцев уже поніс куртку і джинси у ванну, і тепер Алік почув, як дзюрчить вода. Незабаром пральна машина загуділа, закрутила свою центрифугу. Повернувся Рябцев, усівся за стіл. Знову почав наливати. Обличчя його раптом здалось Аліку заклопотаним.

– Я, коли в голубнику сиджу, відчуваю тільки позитив, – заговорив він. – А ось удома… Удома зовсім інші думки приходять. Може, навіть не мої думки, а сусідів. Тут же стіни тонкі. У будинку більше ста квартир. Така концентрація несинхронно працюючих мізків і сердець!.. А пам’ятаєш нашу останню розмову в тебе?

Алік кивнув.

– Я ж не жартував! Це все дуже серйозно. Скоро будь-яка звичайнісінька людина помітить ці аномалії, на собі відчує! Сам-то ти ще нічого дивного не помічав?

Алік замислився. Згадалося, що дійсно якісь дрібниці здавалися йому останнім часом дивними. Крики птахів або ще щось, та і запах моря або морської капусти наздоганяв його в дорозі кілька разів.

– Так, – Алік кивнув. – Щось помічав. Але щось невиразне…

– Я ходив у контору, до своїх колишніх колег. Вони тільки похихотіли! Там уже майже нікого зі старої гвардії. Самі салаги, які нічого не розуміють!

Аліку раптом розхотілося пити. Він тільки із увічливості пригубив з чарочки та й поставив її на місце. Рябцев усе зрозумів і далі розмовляючи пив сам. Пив і не п’янів.

У якийсь момент пральна машина затихла одночасно з хазяїном квартири. І настала важка гнітюча тиша, від якої Аліка пробрав мороз. Він спробував утягнути кисті рук у рукави короткуватої синьої шинелі, але нічого з цього не вийшло. Рябцев усе так само сидів навпроти, за його спиною біліла газова плита. За вікном – чорнильна темрява ночі. Відчуття звичного кухонного затишку зникало, покидало кухню Рябцева, як покидають піщинки верхню напівколбу піскового годинника, залишаючи її порожньою і знаменуючи цим закінчення часового інтервалу. Мабуть, інтервал затишку теж закінчувався. Годинник на мобільнику показував пів на п'яту ранку. Мобільник, затиснутий у руці Аліка, теж здавався занадто холодним.

– Мені якось недобре, – мовив гість, подивившись на хазяїна квартири непевним, напівзапитливим поглядом.

Рябцев кивнув, вийшов. Повернувся з прасувальною дошкою, розклав її. Ввімкнув у розетку праску, приніс із ванни випрані джинси Аліка і, розклавши їх на дошці, почав розгладжувати. Над джинсами під звуки шипіння, що долинали з-під гарячої праски, здіймалася пара. В повітрі запахло теплою домашньою вогкістю. Й Аліку стало тепліше. Він зрозумів, що капітан прискорює праскою висушування його одягу, і спостереження за цим процесом відвело думки та відчуття гостя вбік від дискомфорту і дивного внутрішнього занепокоєння.

О пів на шосту Алік зняв кадебістську шинель і знову надів джинси та джинсову куртку. Одяг передав йому тепло, отримане від праски. Алік почав прощатись, але Рябцев наполіг на тому, що він сам виведе гостя на пряму дорогу.

На сходовій клітці, просто за дверима квартири Рябцева, лежала порожня пляшка з-під портвейну та надгризена цибулина, навкого валялися хлібні шкуринки.

– Бомжів розвелося! – засмучено видихнув Рябцев.

Він провів Аліка до проспекту Червоної Калини, попрощався і, пообіцявши незабаром нагадати про себе та свої передчуття, попрямував назад досить твердою ходою.

Через півтори години Алік вийшов на безлюдну і безмашинну Замарстинівську і вирушив у бік свого будинку. На розі Татарської Аліка немов струмом ударило. Він зупинився. Знову рукам і ногам стало холодно, а по спині побігли мурашки. Доторкнувся до лоба, і пальці стали вологими. В повітрі виник запах йоду, запах моря, запах водоростей, що гниють на піщаному березі. Згори, з темного неба, долинув різкий пташиний крик, схожий на крик чайок. І ще з'явився страх, страх іти вперед. Він зробив кілька кроків назад, і внутрішній холод потихеньку почав слабшати. Так само і запах йоду раптом покинув повітря, що ним дихав Алік. На зміну пташиним крикам настала тиша. Алік знов озирнувся на всі боки, вглядівся в дорогу, по якій йому треба йти, якщо він хоче дістатися свого будинку. Знову попрямував уперед, і тут же новий удар холоду та занепокоєння зупинив його. І запах моря ще дужче вдарив у ніс, крики чайок посипалися з неба, як град звуків. Знову відбіг назад, у тишу, зупинився. Сів навпочіпки, скоріше, піддавшись виниклій у ногах слабкості, ніж просто для відпочинку. Гарячкові думки нагадали йому слова та підозри капітана Рябцева.

– Схоже, він має рацію, – прошепотів Алік, втупившись у вулицю, що йшла у бік Брюховичів, вулицю, яка з незрозумілої причини раптом стала для Аліка непрохідною, вулицю, що не бажала пропускати його додому.

Розділ 20

Ближче до п'ятої ранку Тарас відклав убік п'ятий том «Малої медичної енциклопедії», куплений на книжковій розкладці біля пам'ятника Івану Федорову. Звичайно, йому б зараз більше згодився перший том, на літеру «А», щоб краще зрозуміти природу та способи лікування алергій, але п'ятий том починався з літери «Л», а якщо точніше – з опису дії протитуберкульозного засобу «Ларусан». Тому Тарас перегортав джерело викладених за абеткою медичних знань вільно, зупиняючи погляд на окремих статтях, що, хоч як це дивно, освіжали в пам'яті уривки знань, здобутих під час спроби стати фельдшером. Коли б не яскраво-зелена обкладинка цього тому, коли б не назва, в якій гордо було присутнє слово «енциклопедія», якби ще й не ціна десять гривень, то не купив би він цей п'ятий том. А тепер, нагортавшись його вдосталь, відчув Тарас необхідність зміцнити свою незавершену середню медичну освіту купівлею одинадцяти томів, яких бракувало. Як не крути, а гроші він заробляв медициною! Здоров'я – це найнадійніший товар, кращий за хліб! І хто знає, яка ще в його, Тараса, розумну голову може прийти думка, пов'язана з медичним заробітком? А думка сама по собі не прийде. Вона має від чогось відштовхуватись. І якщо збере він усі дванадцять томів цієї енциклопедії, то прикладних думок може з'явитися сила-силенна. Але однаково починати потрібно з літери «А». Із самого початку. Це не лише природно, це просто необхідно. Розібравшись із алергією Дарки, він зможе особисто зняти з неї її довгі по лікоть рукавички, зможе поцілувати подушечки пальчиків, зможе доторкнутися до її шкіри!

Він заварив міцної кави, залив у термос. Після короткого вагання додав туди п'ятдесят грамів коньяку і щільно закрутив чашку-кришку. Вийшовши у двір зі спортивною сумкою на плечі, він постояв хвилину перед своїм «опелем» і вирушив пішки до брами, що веде на вулицю. Заводити машину в таку рань у дворі, на який виходили вікна трьох десятків квартир, здалося йому не дуже ввічливим. Раніше він не замислювався про сусідів, але зараз, наповнений ніжними почуттями до дівчини з нічного обмінника, раптом упіймав себе на підсвідомому благородстві. Мабуть, закоханість дійсно ушляхетнює.

Сплячий Львів спокійно дихав вологим прохолодним повітрям. Жодне вікно на Пекарській вулиці не світилося. Тільки світлофори підфарбовували ніч по черзі то жовтим, то червоним, то зеленим кольорами. Через вуличний спокій, який оточував Тараса, він прагнув іти якомога тихіше, проте йому це не зовсім удавалося з однієї-єдиної причини – він поспішав на кавове побачення.

Вже вийшовши на вулицю Франка, Тарас зовсім забув про своє недавнє дбайливе ставлення до міської нічної тиші, й відлуння його кроків ударилося в стіни старих будинків обабіч вулиці й, відштовхнувшись од стін, злетіло ще вище, вище за дахи міста.

А попереду показалося маленьке, наповнене жовтим світлом віконце обмінника. Перед ним – фігурка людини, навпроти на дорозі – таксі з фарами, що світяться.

Тарас зупинився. Дочекався, коли Дарка залишиться сама. Таксі відвезло клієнта обмінника через кілька хвилин.

– Каву замовляли? – Тарас притулився до віконця, тримаючи в руці термос.

За віконцем вітально замахала рука в довгій зеленій рукавичці. Коли вона опустилася, Тарас побачив радісне обличчя Дарки.

– Де наші венеційські кавові філіжанки? – весело запитав він.

– Знаєш, змінник із друзями використовували їх за призначенням, – винувато всміхаючись, сказала Дарка. – Але я їх відмила. І його вже попередила!

Вона дістала обидві попільнички і просунула їх у нішу для обміну грошима.

Тарас наповнив попільнички кавою. Одну акуратно повернув назад за віконце.

– Сьогодні вона якась незвичайна, – мовила Дарка, піднісши попільничку з кавою до рота.

– Інший сорт, особливий! – таємничо прошепотів Тарас. – А в тебе вихідні бувають?

– Бувають, – Дарка теж перейшла на шепіт. – А в тебе теж бувають?

– Теж бувають, – Тарас кивнув. – Так, може, ми… що-небудь придумаємо?!

Обличчя Дарки стало серйозним.

– Можна і придумати, але ти мусиш ні на секунду не забувати про те, що я тобі говорила в кав'ярні…

– Я тільки про це і думаю, я навіть том медичної енциклопедії купив. Правда, не той… Ні, я все розумію. Мені просто хотілося б побути з тобою подовше… у громадських місцях. Ти не думай…

Дарка знову заусміхалася.

– У мене в середу вихідний, – сказала вона. – Можу затриматися до півночі, якщо ти мене потім додому проведеш!

– Звичайно, проведу! І місцину виберу, де затишніше і смачніше!

– А завтра ти мені каву принесеш? – грайливо запитала Дарка.

– Авжеж! Цей самий сорт чи інший?

Дарка зробила ще один ковток, посмакувала.

– Давай цей самий! – Вона подивилася на свій наручний годинничок, надітий поверх рукавички. – Тобі пора! Через хвилин п'ятнадцять за мною приїдуть!

– Ну і що?

– Я не хочу, щоб хто-небудь, окрім тебе, думав, що ти мені подобаєшся!

Тарас просунув руку в нішу, постукав пальцями по прилавку обмінника. Дарка ніжно провела пальцем у рукавичці по тильній стороні його долоні.

– Приходь завтра! – прошепотіла вона.

Цей її шепіт так наелектризував думки та тіло Тараса, що, вже віддаляючись від обмінки, він, здавалося, не йшов, як людина, а летів над землею повагом, як куляста блискавка, готова вибухнути від внутрішнього захвату при щонайменшому зіткненні зі сторонньою для його почуттів дійсністю.

Дивною була і цілковита відсутність фізичної втоми. Наближався час гімну, після звучання якого по національному радіо несинхронно зашарудять своїми мітлами львівські двірники. Мали б уже засвічуватися вікна в будинках, повз які він ішов. Але мовби хтось натиснув на кнопку «пауза» в головному годиннику, за яким жило місто. І ніч тягнулася довше, ніж зазвичай, ранок запізнювався, сни не відпускали сплячих, ворони Стрийського парку затримувалися з перельотом у бік міського звалища біля села Грибовичі. І ніщо не відволікало Тараса від насолоди захватом закоханості, захватом життя, який накопичився у нього всередині.

Він дійшов до повороту на свою вулицю, й раптом передсвітанкове, але все-таки прозоре повітря втратило свою звичну податливість. Повітря, немов сильний зустрічний вітер, припинило легку ходу Тараса, пронизало його тіло неприємними холодними вібраціями, через що виникла у Тараса несподівана безпорадна розгубленість. Він зупинився, нервовим поглядом «обійшов» знайомі околиці, будинки та вітрини магазинчиків. А відчуття холоду тільки посилювалося. Тремтіння пробігло по руках, холодне повітря мокрими пальцями доторкнулося до голої шиї. Згори посипався неприємний і агресивний крик-регіт птахів. Різкий запах моря вдарив у ніс, і Тарас чхнув. Не розуміючи, що з ним відбувається, він позадкував, і холод відпустив його. Птахи замовкли, звітрився й запах моря. Але на зміну всьому цьому закапав дощ. Настрій несподівано змінився на гірший, на душі стало тяжко, і страх перед прийдешньою зимою безпричинно й нез'ясовно запанував у його думках, що заметушилися, мов перелякана гороб'яча зграя. Хвилин десять-п'ятнадцать він стояв на місці, занурений у себе й у свій несподіваний страх. Вікна квартири на першому поверсі праворуч від нього засяяли добрим жовтим світлом. Краєм ока помітив він, як засвітились і вікна в будинку по інший бік вулиці. Повз нього пройшла старенька з болонкою на повідку. Болонка понюхала холоші Тараса і продовжила свій шлях, а її хазяйка кинула на молодика, що стояв, підозрілий погляд.

Тарас озирнувся, провів стареньку із собачкою поглядом і пішов до себе.

Вже біля брами, що вела в його двір, слабкий холод знову спробував звернути на себе увагу Тараса. І в повітрі щось повторилося, тільки вже в терпимішій, ледве вловимій формі. Це вже не був явний і виразний запах моря, а скоріше нагадування про цей запах.

Роздягтись, Тарас улігся під ковдру. Із-за завішеного вікна пробивалися смужки світла. Очі самі заплющилися, світ погас, переможений фізичною та емоційною втомою.

Розділ 21

Відчуття голоду ось-ось було готове розбудити Тараса, але, на жаль, запізнилося буквально на п'ять хвилин. Викрик п'ятої сходинки парадного, жорстоко-тужливий, пронизливий, гострий, як наточений серп, змусив тіло сплячого здригнутися. Цей викрик проник у тіло через обидва вуха і пройшов наскрізь, уколовши собою навіть внутрішню частину стіп. Тарас підібгав ноги, подивився в стелю. «Бідолашний Єжи!» – встиг подумати він про сусіда, якого п'ята сходинка просто доводила іноді до сказу.

І тут задзеленчав дверний дзвінок. Тарас підвівся, натягнув джинси і, голий до пояса, з головою, поки що повністю не здатною сприймати навколишній світ, вийшов у коридор.

За відчиненими дверима стояв сусід знизу. Стражденно-землистий колір його обличчя насторожив Тараса. В очах його не було живинки.

– Уранці ти не переступив п'яту сходинку! – голос Єжи пролунав похмуро і загрозливо.

Тарас відчув скандал, який наближався й, мабуть, із шостої ранку визрівав у цьому худому та невлаштованому тілі, аж ось нарешті визрів. Скандал, так би мовити, з доставкою додому. Губи в Тараса скривились, у пам'яті відгукнувся викрик цієї ж сходинки, що прозвучав кілька хвилин тому.

– Ти ж щойно сам на неї наступив, – мовив Тарас.

– Значить, ти почув? Значить, ти мене розумієш? – Голос Єжи ставав голоснішим і різкішим.

Тараса залихоманило. Настрій зіпсувався. Проте він зібрався з думками, замислився, як би швиденько загасити цю іскру, що з неї ось-ось почне розгорятися скандальне полум'я.

– Винен. – Тарас рішуче опустив голову і побачив на ногах Єжи пухнасті капці. – Зі мною під ранок щось дивне сталося, просто тут поруч, під будинком.

Тарас зробив кілька кроків назад і запропонував жестом сусідові увійти.

Погляд Єжи ожив і наповнився нерозумінням. Натхненний цією зміною настрою сусіда, Тарас повів його до кімнати.

– Сідай. Оксані так сподобалось, як ти мене постриг!

– А що сталося? – запитав Єжи, сідаючи за стіл.

– Я не був п'яним, розумієш? – Тарас усівся навпроти. – На розі з Франка мене щось зупинило, стало навдивовижу страшно і холодно. У ніс запах моря ударив, а згори немов чайки закричали. А коли я відступив на кілька кроків, усе це зникло.

Єжи замислився.

– У тебе випити є? – запитав він після короткої паузи.

Утішений тим, що п'ята сходинка втратила в їх розмові актуальність, Тарас різко підвівся з-за столу.

– Горілки? – уточнив він.

– Ні, давай чаю! – несподівано попросив Єжи. – Зі мною щось схоже теж нещодавно було, днів п'ять тому, вночі…

Стоячи біля закипаючого чайника на кухні, Тарас не міг не думати про дивноти в поведінці Єжи, помічені ним за останній час. Гладенько поголені щоки вдень, чай замість горілки. Усе це викликало невиразні підозри.

До чаю в Тараса нічого, крім цукру, не виявилося.

У кімнаті було темнувато, і, поставивши філіжанки на стіл, Тарас одсмикнув дві половинки фіранок.

Єжи обернувся до вікна.

– Ти рибок годував? – запитав він.

– Вчора вранці, так.

– А сьогодні вранці?

Тарас усміхнувся, взяв у руку коробочку з кормом і нахилився над маленьким акваріумом. Нахилився і завмер. Рибки нерухомо «стояли» у воді, зібравшись у компактну зграю в ближньому до краю підвіконня кутку акваріума.

– Щось із ними не те, – прошепотів Тарас, не відриваючи від рибок погляду.

Єжи підійшов і теж втупився в рибок.

– Оксана говорила, що вони можуть передбачати землетруси. – Тарас обернувся до сусіда. – Тільки в цьому разі вони мають нервово по поверхні плавати… Треба Оксані подзвонити, запитати!

– Та вони злякані! – ткнув у бік рибок пальцем сусід. – Дивися! Хтось тобі у вікно каменем кинув!

Тарас простежив за поглядом Єжи і побачив на зовнішній шибці вікна троянду тріщин, що розходилися від невеликої дірки якраз на рівні акваріума.

– Я ніколи не бачив зляканих рибок, – признався Тарас.

– Ти їх гарненько погодуй, вони і прийдуть до тями! – порадив Єжи.

Тарас щедро насипав на поверхню води корму і завмер. Буквально через секунду рибки рушили до їжі, й Тарас заспокоївся. Вони повернулися до столу.

– Треба буде тепер скло міняти, – сумно, але без трагізму мовив Тарас.

– Так, адже скоро зима! А там наскрізь дірка, – закивав Єжи. – А ось стосовно того, що тут у нас уночі коїться, треба в міліцію заявити. Це скоріше за все якась нова форма хуліганства!

– А може, магнітні бурі? – припустив Тарас. – Кажуть, що така буря може людину з розуму звести, якщо вона слабка чи хвора…

– А ти слабкий чи хворий? – стурбовано запитав сусід.

– Я – ні, я – здоровий.

– Якщо я піду заявляти, міліція посміється і пошле мене куди подалі! А ось якщо ти, то, може, і зроблять що.

– Що? – Тарас знизав плечима. – Патрулів сюди пришлють? А якщо це привиди? Міліція привидами займатися не буде! Привиди хабарів не дають, і з кишень у них нічого на пам'ять не витягнеш!

– А подзвони Оксані, – пожвавився раптом Єжи. – Вона ж така розумна і ділова! Вона відразу скаже, що робити треба! Це точно!

Тарас подивився на сусіда з підозрою. Інтерес Єжи до Оксани у Тараса не викликав ентузіазму. Одначе те, що сталося з ним рано-вранці на рідній вулиці, дуже схвилювало Тараса. Оксана ж була саме тією людиною, яка не лише могла все розставити по своїх місцях, але і на найскладніші запитання відповісти. І тут безперечне бажання Єжи побачити бойову подругу Тараса збігалося з бажанням самого Тараса почути, що Оксана думає із цього приводу.

Тарас подзвонив Оксані й попросив заїхати, сказавши тільки, що рибки, подаровані нею, якось дивно поводяться і що є ще одна серйозна тема, з якою без її поради ніяк не впоратися.

– Приїде? – обережно поцікавився Єжи після того, як Тарас опустив мобільник на стіл.

Тарас кивнув.

Через півгодини з-під вікон квартири долинув знайомий звук мотора «Чебурашки». У парадному «скрикнула» п'ята сходинка, і відразу після цього трель дверного дзвінка погнала Тараса в коридор.

– Ну що тут у тебе? – Оксана втупилася стурбованим поглядом у приятеля.

– Та тут… Ходімо, покажу!

Коли Оксана побачила Єжи Астровського, обличчя її закам'яніло.

– Ви ж збиралися сходинку замінити! – заговорила вона суворо, як учителька.

– Я пам'ятаю… Так, – забелькотав сусід. – Просто накладка вийшла, та і гроші витратилися… Я зроблю… Тут проблема серйозніша! – Сусід кивнув у бік підвіконня, де, схиливши голову над акваріумом, стояв Тарас.

– Що? Рибки? – Нотки суворості в голосі Оксани зникли. – Що з ними?

– Хтось камінчиком кинув, – показав Тарас Оксані на пробоїну в шибці, від якої розходилися кілька десятків тріщин і тріщинок. – Коли я сюди підійшов, риби усі в кутку стояли, і так нерухомо, як мертві… Немов налякалися.

– Ну? – Оксана перевела погляд з рибок на Тараса. – Але ж тепер вони нормально плавають?

– Тепер так. Але я цього ранку теж… Мене теж налякали…

– Камінцем? – сердито запитала Оксана.

Тарас заперечливо хитнув головою й почав детально розповідати про те, що пережив дорогою додому. Усмішка на обличчі гості розтанула. Вона слухала Тараса уважно, забувши про те, що Єжи стоїть поряд.

– Зі мною теж щось схоже було, – вставив сусід, коли Тарас замовк. – Тільки не тут, на Пекарській, а біля Краківського ринку, вночі. Довелося в обхід іти, тому що повітря просто тряслось, і від цього навіть тіло тряслося. Я думав, що п'яний був, але тепер розумію, що ні.

Оксана всілася за стіл, уперлася ліктями в стільницю і, підперши щоки долонями, завмерла, заглибившись у роздуми.

– Може, чаю? – запропонував Тарас і тут же помітив, як сусід схвильовано замахав рукою, привертаючи його увагу.

– Краще потім до мене на каву спустимося, – прошепотів він, мовби стараючись не тривожити роздумів гості.

Оксана обернулася.

Єжи Астровський витягнувся в струнку, відчувши на собі її погляд.

– Ви подумайте поки що, а я каву зварю! Через п'ять хвилин спускайтеся! – мовив він швидко і тут же зник у коридорі, наче боявся почути заперечення.

Неголосно клацнули двері, зачиняючись.

– Це він тебе напоумив мене покликати? – запитала Оксана Тараса.

– Ні, ми разом. Намагалися самі розібратися, а потім зрозуміли, що без тебе – ніяк. Якщо не хочеш спускатися до нього, можемо сказати, щоб він сюди приніс!

– Ну ти ж зі мною підеш на його каву?

– Звичайно, я тебе саму до нього не пущу!

– Бачиш, знаєш свого сусіда! – Оксана посміхнулася.

– Та ні, він нормальний божевільний, не маніяк!

Тільки-но зайшли до квартири Єжи, в ніс ударив різкий неприємний запах.

– Швидше проходьте до кімнати! – настійно порадив Єжи. – Я тут дезінфекцію проти мишей учора розпорошив, але провітрювати ще рано!

У кімнаті в нього виявилося напрочуд чисто і світло. Навіть Тарас, який тут уже був нещодавно, здивувався змінам. На стіні висіло новеньке овальне дзеркало в ажурній, фарбованій під бронзу, рамі. Перед ним, накрите білосніжним простирадлом, стояло старе радянське перукарське крісло.

– Що там таке? – Оксана взяла Тараса за лікоть і показала поглядом на крісло.

– Його робоче місце, – відповів Тарас і озирнувся. Єжи в кімнаті не було. – Він же перукар, – додав Тарас.

– А я думала, що просто алкоголік!

– Одне іншому не заважає, але сьогодні вранці від нього пахло шампунем, – Тарас перейшов на шепіт, почувши, як відчинилися двері.

До вітальні зайшов хазяїн квартири. У руках – таця з трьома порцеляновими філіжанками і такий же старий порцеляновий кавник. На кавнику і філіжанках – сценка полювання з хортами.

– Ви сідайте! – Єжи поглядом указав у правий кут кімнати, де стояв круглий столик, у центрі якого з вази з водою виглядала штучна троянда.

Гості зайняли стільці, залишивши хазяїну табурет із м'якою подушечкою.

– Цей сорт кави радять пити без цукру, – врочисто оголосив Єжи, наповнюючи філіжанки.

– Так, запах сильний, – схвально мовила Оксана.

Єжи примостився на «пом'якшений» подушечкою табурет, відпив каву з філіжанки, і його обличчя виявило задоволення.

– У тебе ж минулого разу цього столика не було? – запитав спантеличений Тарас.

– У мене і філіжанок цих не було минулого разу, – Єжи кивнув. – Я минулого разу теж був не дуже, хоч і старався. – Єжи подивився на зачіску Тараса, роботу своїх рук. – Усе купив на чесно зароблені!

– Ви пішли працювати? – захоплено вирвалося в Оксани, і Єжи, почувши ці слова, розцвів.

– Так, так, звичайно! Робота ушляхетнює людину, пам'ятаєте? Тільки мені спочатку довелось ушляхетнити себе, а потім уже все вийшло…

– Що вийшло? – спробував уточнити Тарас, уважно вдивляючись у гладко поголене обличчя сусіда.

– Ну що? За фахом! Ось, – він кивнув на закрите простирадлом крісло. – Воджу сюди жінок, роблю красивими.

– І що, йдуть? – здивувалась Оксана.

– Ну, такі, як ви, не йдуть, звичайно, – в його голосі прозвучала сумна нотка. – Але ті, що простіші, йдуть. Я їм зачіски роблю. Вже і фен на зароблені купив, і віник, і столик. – Він озирнувся на всі боки, немов перевіряючи, чи не купив він іще чогось на свої недавні заробітки. – Я, до речі, і чоловічу стрижку вмію, але чоловіків сюди кликати не хочеться. Неправильно зрозуміють. А от жінки, навіть якщо і неправильно розуміють, а однаково іноді йдуть…

– Хотіла б я подивитися хоч на одну. – Оксана єхиднувато посміхнулася.

Єжи скривив губи. Мовчки допив каву. Відійшов до телефону, що стояв на тумбочці. Набрав номер.

– Алло Іванівно, це Єжи Астровський. Пам'ятаєте? Ви не могли б мені дати рекомендацію як перукареві? Тут одна особа до мене ставиться з підозрою. Так, дякую! Секундочку!

Єжи перевів погляд на Оксану і запросив її жестом до телефону.

Неохоче взявши слухавку, Оксана піднесла її до вуха.

– Алло! Алло? – долинув звідти тендітний жіночий голос.

– Так, я слухаю, – мовила Оксана нарочито суворо. – Він що, вас підстриг?

– Ви знаєте, у Єжи чудові руки! Я тепер стригтимуся тільки в нього! Отож не бійтеся! Не пошкодуєте!

– Про що не пошкодую? – обурилась Оксана, озирнулася, простягнула слухавку Єжи, що стояв поряд. – Самі розмовляйте зі своїми фанатками!

Єжи ніжно взяв слухавку з рук гості. Його обличчя відбивало терплячість і сумирність, і, напевно, тому сердитість швидко покинула Оксану. Вона повернулася за стіл. Зробила ковток кави. Подивилася на Тараса винувато.

– Ви пробачте, – прозвучав поруч голос Єжи, що вів далі телефонну розмову. – Ви ж знаєте, іноді у жінок просто поганий настрій! Я вам завтра передзвоню! Так, не забудьте – поки що ніякого лаку для волосся!

За столом зависла важка, як сокира, тиша. Всім стало якось ніяково.

Єжи долив із кавника Тарасу й Оксані, але самому йому кави вже не вистачило.

– Піду ще зварю, – мовив він неголосно, підводячись.

– Чогось мене понесло. – Оксана знизала плечима, провівши поглядом хазяїна квартири.

– Іноді у жінок просто поганий настрій, – повторив Тарас слова Єжи і всміхнувся. – Не переймайся! Хтось же має ставитися до нього скептично. Мені – небезпечно. Я раз у раз на цю бісову сходинку наступаю…

– А кава нічого, – мовила Оксана.

Єжи повернувся за стіл хвилин через десять. Налив собі кави, відпив. Обвів поглядом гостей і тут же повернув погляд на волосся Оксани, від чого їй стало трохи ніяково.

– І багато у вас клієнток з'явилося? – запитала вона, спробувавши прибрати свою голову з-під його задумливого погляду.

– Ну жінок вісім уже. – Єжи подивився їй у вічі. – Було б більше, якби я не був такий соромливий. Усе-таки нелегко виходити на вулицю й вибирати жінку, яка не дбає про себе і при цьому явно нікуди не поспішає.

– Так ви просто на вулиці до них чіпляється? – пожвавилась Оксана. – Так от просто підходите і знайомитеся?

– Це зовсім не просто. – Єжи став зовсім серйозним. – Після першої клієнтки я півночі заснути не міг. Серце боліло. Але треба якось жити, особливо якщо я вирішив почати з нуля… Тобто з чистого аркуша.

– Це нелегко, – Оксана закивала. – Ви ще вчасно наважилися на такий крок. Я знаю багатьох, хто б вам позаздрив!

– Та чому там заздрити! – Єжи соромливо махнув рукою. – І не так уже це було й складно. Перестав пити, вирішив по п'ять разів на день чистити зуби, щоправда, паста тепер дуже дорога. Але смачніша, ніж раніше! Голитися став. – Він погладив долонею правої руки щоку, перевіряючи гладкість шкіри. – Одеколон купив наш, вітчизняний. Праску ось теж купив. – Єжи озирнувся, немов намагаючись знайти поглядом згадану праску. – Мені Тарас приклад подав. Я ж за ним давно спостерігаю! Був пройдисвіт пройдисвітом, додому з пивом повертався. А тепер ось рибок годує! Це, звичайно, ваш вплив!

Погляд Єжи знову поповз угору й зупинився на кучерявому короткому волоссі Оксани.

– Ну чому «пройдисвіт пройдисвітом»? – запізніло запротестував Тарас. – Я і зараз пиво люблю! Щоправда, менше. Його ж увечері п'ють, а мені зазвичай увечері за кермо потрібно! Робота!

– У мене там щось не в порядку? – напруженим голосом запитала Оксана.

Єжи знову опустив погляд і подивився їй у вічі.

– Може, тільки здається, але… У вас улітку волосся не сіклося?

– А хіба кучеряве січеться? – здивувалась Оксана.

– Ви дозволите? – Єжи підвівся з-за столу, відійшов до тумбочки, з ящика взяв збільшувальне скло на ручці й підійшов до гості.

Оксана знову засовалася, занервувалась. Обличчя її почервоніло.

Єжи нахилився над головою гості й, вивчивши її волосся крізь лупу, тут же зробив крок назад і зітхнув із полегшенням.

– Вибачте, – сказав він, сідаючи на табурет. – Я просто злякався. Здалось… У вас чудове волосся!.. Хоча ви ним не користуєтеся.

– В якому розумінні не користуюся? – втомлена від свого власного роздратування, Оксана впилася поглядом у хазяїна.

– Ну, ви могли б привертати безліч поглядів чоловіків, якби захотіли.

– А навіщо мені їхні погляди?! – її голос став колючим. – Мене тільки один ваш погляд із себе виводить, а якби таких поглядів було три або чотири, я б вибухнула, як атомна бомба!

– Дивна ви якась, Оксано! – знову миролюбно заговорив Єжи і перевів погляд на Тараса. – Я вам пропоную безкоштовно зачіску зробити, а ви гніваєтеся! Повірте, нова зачіска – це новий шанс у житті!

– Слухай, Тарасе, ходімо до тебе! – Оксана підвелася з-за столу. – А то добром ця розмова не закінчиться!

Тарас теж підвівся. Глянув скоса на застиглого в розгубленій позі хазяїна.

– Але ви ж до якоїсь перукарні ходите? – жалібно запитав Єжи.

– Та ні до якої не ходжу! – відрізала Оксана. – Подруга мене іноді підстригає, от і все!

Єжи засмучено хитнув головою.

– У вашої подруги, напевно, і дача є, де вона на кущах тренується!.. – напівпошепки мовив він.

– За каву спасибі! – твердо мовила Оксана і значущо подивилася на Тараса, розраховуючи, що він піде до виходу, а вона за ним услід.

Але Тарас стояв на місці.

– Жаль, що ви йдете, – мовив Єжи. – Давайте я вам хоч своє крісло покажу! Радянський антикваріат, але всі механізми працюють!

Він підійшов до перукарського крісла, зняв із нього простирадло, розвернув до Оксани.

– Ви знаєте, я б навіть вам доплатив, якби ви дозволили мені зробити вам зачіску!

– Послухайте, Єжи! По Львову ходить стільки нещасних, кошлатих, нестрижених бомжів, а ви на моєму волоссі зациклилися! Ви б для початку їх постригли, а потім уже мене!

– І скільки мені їх потрібно постригти, щоб потім можна було вам зачіску зробити?

– Та хоч би десяток спершу! – Оксана знову всміхнулася, укотре відчуваючи, що переборщила зі своєю жорсткою реакцією на перукарські фантазії цього колишнього алкоголіка.

– Я готовий, заради вас готовий хоч п'ятдесят бомжів постригти, – пробурмотів Єжи.

– Так, Тарасе, ходімо! – Оксана вже сама зробила крок до дверей у коридор.

– А коли починати? – запитав її Єжи, теж зробивши крок до виходу з кімнати.

– Що починати? – перепитала вона.

– Ну, безхатьків стригти.

– Знаєте, давайте потім про це поговоримо! Ви мені стільки локшини сьогодні навішали, що навіть думати тепер складно! Якщо так уже хочете, то по четвергах в обід біля Порохової вежі! Туди всі львівські бомжі їсти приходять, – спересердя виговорилась Оксана і вийшла в коридор, де різкий неприємний запах змусив її прискорити крок.

– Може, чаю? – запропонував Тарас, коли вони піднялися до нього, переступивши через п'яту сходинку.

– Та ти що? Я вже поїду! Твій Єжи мене вже так кофеїном накачав, що я, напевно, і заснути сьогодні не зможу!

– Ти його вибач, – попросив Тарас. – Він, схоже, покращати намагається. Тільки б знову не запив. Приходив кілька разів мене від твого імені контролювати: годую я рибок чи ні!

– Добре, досить про твого Єжи-їжачка. Набрид він мені. І ти мені сьогодні набрид. Поїду я до своїх рибок. Хоч вони нерви не псують і стрижку не пропонують!

Оксана поцілувала Тараса в щічку і, махнувши рукою на прощання, вийшла.

Тарас підійшов до вікна. Почекав, поки синя «Чебурашка» виїде з двору. Потім увімкнув комп'ютер.

Розділ 22

Незрозуміле занепокоєння охопило Оксану, тільки-но вона припаркувала «Чебурашку» під кав'ярню «Домінік». Ноги самі прискорили ходу. Хвіртку до брами було відімкнено. Оксана піднялася на другий поверх, оглянула двері. Цілі! Та за ними ж іще одні, другі двері, й теж із замком, її квартиру пограбували кілька років тому, буквально через місяць після купівлі. Забрали небагато, але багато в неї й не було ніколи. Комп'ютер, прикраси та нову тефлонову сковорідку.

Вона зітхнула з полегшенням, відчинила перші двері, потім другі. Ступила в коридор і завмерла злякано. На підлозі перед нею в калюжі води лежали її рибки. Дві ще ворушилися, перевалювалися в'яло з боку на бік.

– Господи, що ж це! – скрикнула Оксана, кинулася на кухню, схопила першу-ліпшу каструльку, наповнила її водою і тут же кинулася на коліна на підлогу. Зібрала рибок, перекинула їх у каструльку. Відчула в правому коліні біль, подивилася – кров. Пройшлася долонею по мокрій підлозі перед собою і тут же наткнулася на скло від розбитого акваріума.

Обернулася на фіранку, за якою акваріум стояв, замислилась. І раптом хрип, що пролунав зовсім поряд, за цією фіранкою, ввігнав її в ступор. Її паралізувало від раптового страху. А хрип, мовби хтось намагається вдихнути повітря і не може, тривав.

Вона відповзла назад, забувши про порізане коліно. У руці в неї сам собою з’явився мобільник. Набрала номер Тараса.

– Тарасе, швидко приїжджай! Я вдома! Тут хтось є!..

– Зрозумів, лечу! – почула вона голос Тараса і, опустивши телефон на підлогу, позадкувала на кухоньку, де всілася просто на підлозі, застигнувши поглядом на краєчку фіранки, з-за якої ще кілька секунд тому доносився моторошний хрип людини, що задихається.

Тарас, збігаючи по сходах, уперше, мабуть, своєчасно наступив на п’яту сходинку. Її несамовитий викрик плавно перейшов у деренчання дверного дзвінка в коридорі у Єжи. Тарас притиснув кнопку дзвінка з усієї сили і все ще тримав її, коли двері відчинились і в отворі з’явилося перелякане обличчя Єжи Астровського.

– Швидко, їдьмо! В Оксани вдома грабіжники! – вигукнув Тарас і тільки після цього відпустив кнопку й побіг у двір до машини.

Єжи, як був у капцях, так і помчав за ним услід.

Старий «опель» вирвався із дворової брами на Пекарську зі швидкістю «феррарі». Тут же пролунав виск гальм, на який Тарас не звернув уваги. Різко повернув ліворуч і знову на газ.

– Ти трохи тихше, а то з мене зараз серце вистрибне! – вирвалося в Єжи.

– Та ми зара’, тут поруч! – не відриваючи погляду від дороги, сказав водій, і машина, промчавши на червоний сигнал світлофора, вискочила на вулицю Франка.

Кинувши машину просто навпроти Оксаниного двору на проїжджій частині – місця для парковки тут не було, – вони вискочили із салону. Тарас забіг у двір, майже застрибнув у парадне, загупав підошвами по дерев’яних сходинках круглих сходів. Смикнув двері до квартири Оксани. І перші, і другі двері були відчинені.

– Оксано, де ти? – запитав, зупинившись уже в квартирі.

– Я тут, – прошепотіла вона з кухні.

Її обличчя було незвично блідим, очі вологі.

– А цей де? – Тарас теж перейшов на шепіт.

Оксана показала тремтячою рукою на фіранку, що закривала вікно.

Тут до коридору зайшов, важко дихаючи, Єжи. Він тільки розкрив було рот, аби щось сказати, але Тарас підніс до його губ вказівний палець правої руки, а потім ним же вказав на фіранку.

І звідти, із-за фіранки, знову пролунав хрип. Єжи здригнувся. Тарас зробив півкроку назад.

– Ніж, дайте ніж! – зашепотів Єжи, що вже оглядівся й помітив Оксану, яка сиділа на підлозі у своїй малюсінькій кухоньці. – І палицю!

Оксана показала поглядом на столик, але несподівано осмілілий Єжи Астровський уже був на кухні, акуратно переступивши через хазяйку. Він схопив зі столика правою рукою хлібний ніж із довгим пилкоподібним лезом, у ліву взяв швабру на дюралюмінієвій ручці й кинувся до вікна.

Тарас і не думав, що в його сусіда може виявитися досить сили, щоб, розмахнувшись, так ударити шваброю по фіранці, що піднятий вітерець скине з кухонного столика декілька паперових серветок. У відповідь на удар шваброю із-за фіранки знову пролунав хрип.

– Ти в міліцію не дзвонила? – запитав Тарас хазяйку квартири.

Вона заперечливо хитнула головою.

Тарас, якому раптом стало незручно спостерігати, з яким завзяттям Єжи вступив у поєдинок із невідомою небезпекою, теж узяв у руки віник і кухонний ніж.

– Єжи, – зашепотів він, – ти шваброю відкинь із вікна фіранку! Тоді ми його й притиснемо!

Єжи кивнув. Він розмахнувся шваброю і вдарив по верхніх кільцях фіранки, яка тут же з'їхала по дерев'яній трубці-карнизу в правий кінець.

Оксана скрикнула й сама собі затиснула рот долонею правої руки. Мурашки пробігли по спині Тараса. Єжи застиг із розкритим ротом.

У розбитій шибці стирчала скривавлена величезна чайка. Кров капала на біле підвіконня, далі на підлогу, на розбитий акваріум, на камінчики й водорості.

Оксана підвелася з підлоги. її тіпало, але вона все-таки підійшла трохи ближче, придивилася до чайки.

Потім опустила погляд на каструльку з водою, в яку вона опустила піднятих із підлоги рибок. Рибки були живі. Чайка також.

– Я цій пернатій сволоті зараз горло переріжу! – обурено заявив Єжи, який усе ще стискав у правій руці рукоятку хлібного ножа.

– Навіщо? – розгублено запитала Оксана.

– Ну… Щоб не мучилась, – Єжи озирнувся на хазяйку. – Адже однаково здохне…

Оксана заперечливо хитнула головою, нахилилася до пораненого птаха.

– Обережно! – попередив її Тарас. – Вона може клюнути!

Чайка, мовби Тарас нагадав їй про її зброю, підвела дзьоб і, втупившись своїми маленькими очицями в Оксану, захрипіла знову.

Тарас помітив на кухонній полиці скотч, одірвав шматок клейкої стрічки та швидкими, рішучими рухами намотав її на дзьоб пораненого птаха.

– Тепер безпечно, – сказав він.

– Треба «швидку ветеринарну допомогу» викликати, – мовила Оксана. – Набери довідкову, запитай номер! – Оксана показала Тарасу на стаціонарний телефон, що стояв на пуфі під іншим вікном, уже в кімнаті.

– Та рибки наче в нормі? – Єжи опустив погляд на каструльку на підлозі.

Оксана кивнула, не зводячи своїх очей із птаха.

– У них послуги платні! – крикнув із кімнати Тарас, усе ще притискаючи слухавку до вуха. – За виклик сто гривень, додатково за допомогу. Викликати?

– Викликай! – відповіла Оксана.

Хвилин через двадцять до квартири спішною ходою зайшла ветлікар у фірмовому зеленому комбінезоні, з пластикового зеленою валізкою в руці. Її обличчя виявляло заклопотаність. Коротко стрижене русяве волосся було скуйовджене. Чи то випадково вітром, чи то свідомо перукарем.

– Роззуватися? – запитала вона Оксану.

– Не потрібно. – Оксана жестом покликала її за собою до кімнати. – Ось, бачите!

– Ой, як же це вона так! – вирвалось у ветлікаря, коли та побачила чайку. – Треба її визволити!

– А вона при цьому ще більше може поранитися, – припустила Оксана.

– Ви не вегетаріанка? – Лікар напружено подивилася на хазяйку квартири.

– Ні.

– Тоді дайте молоток для відбивання м'яса!

– Оксаночко, – відвернув увагу хазяйки Тарас. – Ми з Єжи по новий акваріум сходимо і по воду для нього!

Оксана кивнула. Принесла з кухні молоток. Жінка в зеленому комбінезоні уважно оглянула скло під чайкою, не зважаючи на слабке похрипування птаха. Потім ударила молотком по склу відразу над нижньою перекладиною рами. Почувся брязкіт.

Оксана спостерігала, як спочатку вилетів шматок скла під чайкою, але чайка не впала, вона продовжувала мовби висіти в цій дірці, затиснута склом із боків.

– Візьміть ганчірку і стійте поруч! – скомандувала їй ветлікар, приміряючись молотком до правої частини шибки. – Я зараз ударю по склу, а ви відразу ловіть її, щоб не впала!

Так і вийшло. Права частина шибки обсипалася. Чайка незграбно змахнула пораненим крилом і тут же впала на руки Оксані, точніше на стару зелену кофтину, яку Оксана вчасно взяла в руки.

Вона опустила кофтину з птахом на підлогу, вже очищену і від крові, й від битого скла. Ветлікар принесла валізку, розкрила її. Чайка раптом стала підстрибувати, чим злякала Оксану.

– Ой, що робити? Що робити?

Ветлікар, що вже наділа товсті гумові рукавички, притиснула правою рукою чайку до підлоги, потім розвернула її на спинку і показала Оксані, як потрібно притримувати птаха, придавивши крила до підлоги. Оксана так і застигла, упершись обома руками в розкриті крила птаха. А ветлікар уже нахилилася над чайкою й оглядала порізи на її тілі.

У двері подзвонили.

– Відчинено! – крикнула Оксана.

До коридору зайшов Тарас із двома великими бутлями води.

– Єжи ще не повернувся? – запитав він, поставивши бутлі на підлогу.

– Іще ні. Йди сюди! – покликала вона Тараса. – Підміни мене, а то я втомилася!

Тарас опустився навпочіпки, змінив Оксану, хоча, здавалось, особливої потреби в цьому вже не було – чайка більше не стріпувалась.

Поки Тарас спостерігав, як ветлікар поливає рани птаха якимось розчином, Оксана поставила на вогонь чайник і каструлю з водою.

– Я сьогодні з глузду з'їду, – спересердя сказала вона. – То в тебе, Тарасе, щось негаразд, то цей Єжи стрижку нав'язує, то тут чортзна-що відбувається! Хіба так можна? Щоб усе це і в один день!

– Магнітні бурі, напевно, – приєдналася до розмови й коротко стрижена жінка-лікар у зеленому комбінезоні. – У нас сьогодні три виклики від голуб'ятників було – чайки покалічили голубів! Щось у природі відбувається.

Цієї миті до коридору зайшов, важко дихаючи, Єжи. У руках – акваріум.

– Ось, меншого не було, – сказав він, показуючи покупку Оксані, що виглянула з кухні.

– Та він удвічі більший за розбитий, – мовила вона задумливо.

– Можна буде ще рибок докупити, – запропонував Єжи Астровський. – їм же чим більше їх, тим веселіше! О! – Він звернув увагу на заспокоєну поранену чайку. – Ну що, житиме?

– Обов'язково житиме, – кивнула ветлікар. – На чайках усе гоїться, як на собаках!

– Але собаки кращі! – твердо мовив Єжи.

– Собаки кращі, – погодилася ветлікар. – Але лікувати їх дорожче.

Жінка-ветлікар, залишивши вже перебинтовану чайку на підлозі, підвелася.

– Ну от і все, – сказала вона Оксані. – Нехай три дні полежить у бинтах. Годувати, звичайно, треба. Можете купити їй морожених бичків. Тільки розморожуйте їх під теплою водою, перш ніж їй давати!

– А клітку їй треба купити? – відповідально поцікавилась Оксана.

– Навіщо вам витрачатися?! – знизала плечима ветлікар. – Візьміть під будь-яким гастрономом картонну коробку з-під маргарину і тримайте її в ній. Забрудниться – викинете й візьмете нову. Зараз вона однаково нікуди не полетить!

– А дзьоб?

– Знаєте, я б, перш ніж годувати, зв'язувала їй лапи! Про всяк випадок. Все-таки хижак! Якщо лапи зв'язані, то і дзьоб можна звільнити…

Оксана кивнула, озирнулася на Тараса і Єжи.

– Ви запам'ятайте все, а то ще забуду, – мовила вона втомленим голосом.

Розплатившись і відпустивши ветеринарного лікаря, Оксана вирішила погодувати гостей-рятувальників. Посадовила їх навколо маленького столика на колесах. Підігріла в мікрохвильовій печі картоплю з грибами.

– Ви там собі налийте, якщо хочете, – крикнула з кухні. – Під столиком усе є!

Єжи заглянув під столик. Побачив горілку і коньяк. Дістав горілку і подивився на Тараса поглядом, який вимагає схвалення.

– Можна по чарчині, – кивнув Тарас. – Від стресу! Випивши без закуски, і Тарас, і Єжи озирнулися на всі боки. Погляд Тараса завмер на порожньому новому акваріумі, що стояв на підлозі під вікном, за метр від перебинтованої чайки, яка лежала на Оксаниній кофтині.

Тарас підвівся, приніс із коридору два бутлі з водою, вилив воду в акваріум.

– Окса', а де рибки?

– Та тут, у каструлі, на плиті! – відповіла хазяйка квартири з кухні.

Тарас підійшов, із побоюванням заглянув під каструлю, в якій плавали рибки, що опам'ятовувалися після шоку, – газ під каструлею не горів. Тарас із полегшенням зітхнув.

Відніс каструлю з рибками до акваріума, руками переловив рибок і відправив плавати в нову «квартиру». Знайшов на підвіконні пакет із сухим кормом, насипав і побачив, як кинулися рибки до цієї незрозумілої для людини їжі. Помітив, як чайка спрямувала на рибок свій гострий і хижий погляд. її маленькі очиці здалися Тарасові злими.

– І не здумай! – суворо сказав він забинтованому птахові.

За їжею всі троє випили ще по дві чарочки, після чого Оксана трішки розслабилася.

– А що ви з нею робитимете? – запитав Єжи хазяйку квартири, кивнувши на чайку.

– Підлікую й випущу, що з нею ще робити? – Оксана знизала плечима. – Треба не забути бичків їй купити.

– Їй, напевно, зараз боляче, – задумливо мовив Єжи. Потім налив чарку горілки, випив майже до дна. Підвівся й підійшов до чайки. Присів біля неї навпочіпки і вилив горілку, що залишалася, птахові на дзьоб.

– Може, на язик потрапить! Це ж як анестезія! – пояснив він, усаджуючись на своє місце. Знову оглянувся на всі боки. – Цікаво тут у вас! – сказав, і погляд його зупинився на волоссі Оксани.

– Не починайте! – суворо попередила його хазяйка квартири.

Єжи покірно опустив погляд на свою тарілку.

Розділ 23

– Адреса? – жінка за поштовим віконцем запитально втупилася прямо у вічі Рябцеву.

– Освицька, тринадцять, квартира шістнадцять.

Вона опустила очі на стіл перед собою й зашаруділа пенсійними відомостями.

– Рябцев? – запитала вона, знову звівши очі.

Рябцев кивнув і простягнув їй паспорт.

Розписавшись у відомості, він узяв свої тисячу двісті гривень і відійшов убік, де тремтячими пальцями перерахував отриману пенсію. Настрій у нього всякий раз псувався після цього щомісячного ритуалу, що складався із стояння в черзі від півгодини до години, «ідентифікації» його особи поштовою працівницею, підпису на відомості й отримання суми, що дорівнює сотні євро. І це все за тридцять п'ять років вірної служби в рядах спочатку радянських, а потім уже і незалежних українських чекістів!

За скляними дверима поштового відділення мжичив дощ. Звичайна львівська осінь, погода, що в принципі не впливала на плани колишнього капітана КДБ. Тепер треба десь випити кави – він звик дотримуватися цієї традиції ще з радянських часів, тільки тоді, одержавши зарплату, він сміливо заходив до будь-якої львівської кав'ярні й голосно замовляв філіжанку кави – завжди російською мовою. Йому чомусь подобалося, коли на нього дивилися з побоюванням і нелюбов'ю. Тепер, всякий раз отримавши пенсію, він вирушав до кав'ярні й замовляв собі філіжанку вже українською. Тепер йому хотілося, щоб його любили, але на нього просто не звертали уваги, як, утім, уже не звертали уваги й на інших клієнтів, хоч якою б мовою вони замовляли свою каву. Він був просто клієнтом, от і все.

Переставивши свій жовтий «piaggio» під дерево, він вирушив до найближчого бару, на розі вулиці. Замовив філіжанку кави, розплатився. Сів біля вікна.

Тільки-но кава приємно загірчила на язиці, в думки Рябцева заскочив смуток і усвідомлена жалість до себе. Адже він іще не старий, а вже нікому, окрім своїх голубів, не потрібен. Руки сильні, голова ясна, зростом – ну не менший за Путіна, освітою – теж. Але при всьому при цьому, та й при інших позитивних якостях – пригноблююча душу марність власного існування. Марність, що підживлюється смішною пенсією. Ні, він не з тих, хто скаржиться на життя. Навпаки, раніше йому було приємно думати, що життя має право скаржитися на нього, на капітана Рябцева, тому що не могло тоді життя диктувати йому умови! Життя пасло задніх, воно із заздрістю дивилося в спину Рябцеву, виглядаючи із-за рогу будівлі обкому партії. Ні, він не зловтішався з цього приводу, не дивився з цього приводу на інших зверхньо, не випинав своє «Я» так, щоб це «Я» могли засікти з космосу ворожі супутники-шпигуни. Він, Рябцев, завжди зберігав рівність і скромність характеру, й усе, що відбувалося всередині нього, все, що відбивалося не розумом, а серцем, усе це залишалося нікому не видимим і невідчутним. Усе залишалося в собі. І тим більше слабкості, в яких він сам собі признався вже після смерті своєї Батьківщини – Радянського Союзу. Ці слабкості свого часу довели самому Рябцеву, що він не такий простий, яким здається своєму начальству. Вони, ці слабкості, додали перцю в його думки, але при цьому не викликали жодних сумнівів, не позбавили Рябцева надійного та міцного контакту з ґрунтом, із землею, з устроєм покійного радянського світу. Одне питання, правда, завжди турбувало Рябцева: чому йому не дали звання майора? Чому його товариші-однолітки пішли з контори полковниками, а один навіть генералом, а він залишився на все життя капітаном?

Другий ковток кави додав бадьорості в його думки й трохи відсунув смуток. Згадалися двоє друзів-товаришів по службі, з якими він іноді вночі в кабінеті слухав конфісковані з міжнародних поштових відправлень платівки. Стереопрогравач, зроблений десь на таємному сибірському військовому радіозаводі, міг засунути за пояс за якістю звуку і Sony, і Philips, і Gründic. Колонки по п'ятдесят ват прискорювали рух крові по венах і артеріях. Тіло само ставало музичним інструментом. Іван Сухих, чоловік, який тілесно повністю відповідав своєму прізвищу і пішов у відставку полковником, при перших же звуках західного року мінився на обличчі, і тільки тепер, згадуючи цей вираз, Рябцев розумів, що відбивало воно повну розкріпаченість і незалежність, тобто обличчя Вані Сухого набувало виразу вільної західної людини. Правда, як тільки платівку знімали з круга, щоб перевернути і поставити з іншого боку, обличчя колеги поверталося до питально-напруженого виразу радянського чекіста. Другий товариш по службі й колега по таємній любові до року обличчям під час прослуховування «шкідливої» музики не змінювався. Тільки очі в Нікіти Рюмачова спалахували по-особливому і не затухали до останніх акордів. Нікіта Рюмачов пішов у відставку підполковником, потім став Микитою Рюмачовим, а його син, Василь, уже в незалежній Україні йшов на вибори від націоналістів під прізвищем Рюмач. Шляхи Господні несповідимі. Якби в нього самого, у Ряб-цева, були діти, ким би вони нині стали? По один бік етнічного фронту чи по інший? Чи в тилу? Чи в Чехії на заробітках?

Рябцев зітхнув, ковтнув кави, подивився у вікно. Там світило раптове сонце, і краплі недавнього дощу, які завмерли на зовнішньому боці скла, іскрилися, заломлюючи сонячне світло і перетворюючи його на прикрасу повітря.

У пам'яті зазвучала одна з перших пісень Джимі Хендрікса «Purple Haze» з його першого альбому «Are you experienced?». Давно Рябцев її не чув, дуже давно. Спробував посилити пам'ять і зробити пісню, що доносилася з минулого, трохи гучнішою. Здалося, що вийшло. На обличчі склалася м'яка, добра усмішка. І тут же під ще звучну в пам'яті пісню виник там же поруч образ молодого Аліка Олисевича і ще кількох хлопців-хіпі, нагляду над якими Рябцев присвятив велику, та й можна сказати – кращу частину свого професійного життя. Ну, це так називалося для начальства. Для себе Рябцев завжди розумів, що він вивчає світові тенденції на прикладі цих, заражених світовими тенденціями, хлопців. Щоправда, і сам він досить швидко заразився однією з їхніх тенденцій – любов'ю до року та до фізичного відчуття свободи, яке викликалося саме цією шкідливою, з точки зору комуністичної ідеології, музикою. Звичайно, навіть сама ця пісня – «Фіолетовий туман» – була і насправді шкідливою, шкідливою для психічного здоров'я тих, хто розумів її слова, адже пісню присвячено курінню травички! І правда ж, що радянська музика, яка відповідала ідеології, була куди «конструктивнішою» і менш шкідливою для психіки та здоров'я. Вона, як тепер кажуть, допомагала вишиковуватися в шеренги, марширувати, будувати майбутнє або просто нові корівники. У кожній радянській пісні чулася конкретність поставленого авторами завдання. У рок-пі-сень не було конкретики, вони викликали тваринний інстинкт радості, відчуття свободи, тремтіння та несподіваність бажань. Людиною, що полюбила таку музику, керувати було неможливо. Ось і тоді, в конторі, після таємного прослуховування Джимі Хендрікса, чи то заради звукового камуфляжу, чи то заради духовно-фізичного повернення в нормальний стан радянської людини, всі вони втрьох прослуховували кілька пісень Магомаєва або – героїчних – Йосифа Кобзона. І тільки потім розходились або по оселях, або по завданнях. Утрьох вони тоді ж розглядали оперативні фотознімки львівських хіпі і братів по духу, що заїжджали до них. У принципі, й Ваня Сухих, і Нікіта Рюмачов ніякого професійного відношення до оперативної розробки хіпі не мали, для них усе це було хобі. Але чому ж Рябцев усе їм розповідав і показував?

Рябцев замислився. І, на свою радість, згадав, що об’єднало їх трьох спочатку прослуховування конфіскованих платівок, а тільки потім уже вони зацікавилися тими, до кого не дійшли ці поштові посилки.

– Ех, – зітхнув уголос Рябцев.

І згадав, скільки всього не дійшло поштою до Аліка Олисевича і його друзів. І стало йому гірко й соромно. Але тільки на декілька секунд.

«Це не я, це система», – заспокоїв себе Рябцев.

І згадав, як довго не міг наважитись і як усе-таки наважився нещодавно вийти до них і признатись. І, звичайно, насторожено зустріли його вночі на Личаківському цвинтарі хіпі, що подорослішали, постаріли, але не змінилися. Еге ж, таку інформацію переварити важко. Важко, але потрібно. Для справедливості. А справедливість дуже важлива для історії. Історія – вищий суддя. Це Рябцев знав. У львівських хіпі своя історія, у львівського КДБ – своя. Але це не означає, що ці дві історії перетиналися тільки на лінії ідеологічного фронту. Скрізь і завжди були колабораціоністи, співчуваючі, та і просто зрадники або слабовільні. Про останніх думати Рябцеву не хотілось, а от і себе, і своїх двох товаришів по службі він вважав щирими співчуваючими і в чомусь носіями та вершителями вищої справедливості, вершителями того, що, врешті-решт, в очах історії дозволить навіть його колишню контору – КДБ – фарбувати не самим чорним кольором, як це нині заведено. Принаймні так йому, Рябцеву, зараз здавалося.

Кава закінчилась, але смак її ще тримався на язиці. Рябцев примружився, губи склалися в тонку напружену лінію.

«Так, я ще в боргу, – подумав він. – Я ще себе не реабілітував. Але це потім. Я їм іще мушу дещо повернути, і тоді… Тоді вони спочатку будуть у шоку, потім – ледве чутні слова вдячності. Хто ж голосно дякуватиме колишньому кадебісту, нехай навіть якщо він у якомусь розумінні зробив подвиг, а якщо бути точнішим – то зрада службових інтересів? Потім. Потім можна спокійно помирати».

Рябцев уявив собі власний похорон: жовтий автобус із чорною смугою в’їжджає у браму Личаківського цвинтаря, відкриту труну з небіжчиком піднімають на плечі високі та довговолосі хіпі зрілого віку. Всі – в джинсовому одязі. Серед них перший ліворуч – Алік Олисевич. Поряд із ним Пензель та Ігор Злий. За труною – кілька постарілих товаришів по службі в цивільному…

– Може, вам іще кави? – порушила роздуми Рябцева дівчина за барною стойкою.

– Ні, дякую! – Рябцев підвівся і, натиснувши на «паузу», зупинивши свої візуальні фантазії, пішов до виходу.

Зробивши собі маленьку кавову приємність, Рябцев замислився про своїх пернатих підопічних. Уже зупинившись біля моторолера, подзвонив знайомому голуб’ятникові, поцікавився наявністю вітамінів. Той відповів ствердно, чим допоміг Рябцеву конкретизувати план на найближчу годину.

І поїхав Рябцев на своєму жовтому «piaggio» по мокрому асфальту Сихова. Повз багатоповерхівки та колишні пустирі, на яких вишикувалися церкви й костьоли, повз торговельний центр «Арсен», повз ринок Санта-Барбара.

Ілько Наріжний, для якого голуби були не лише хобі, але й маленьким бізнесом, прийняв Рябцева у себе вдома, у двокімнатній квартирці на п’ятому поверсі.

– Усе свіженьке, навіть не розпаковував, – сказав він, розгортаючи вчетверо складений аркуш паперу. – На ось, подивися!

Рябцев пробігся поглядом по списку назв. Повернув погляд на хазяїна – сутулого вусатого здорованя, років на десять молодшого за Рябцева.

– А ти що порадиш? – запитав.

– Ну, минулого разу ти бельгійський «вітамікс» брав… Я його цього разу не привіз. Зате «Омніформ» є, це те ж саме і теж бельгійське. У тебе вони всі здорові? Кліщів немає?

– Здорові, чого їм хворіти?

– «Омніформ», коротше, а до нього ще «форталіта» і «декстротоніка», щоб вони взимку спортивну форму не втрачали! – твердіше запропонував Ілько Наріжний.

– А навіщо їм спортивна форма?! Я їх на змагання не вожу…

– І даремно не возиш? Спорт не лише людям життя подовжує! Випити хочеш?

Рябцев заперечливо хитнув головою.

– Вітаміни візьму, а все інше – ні, – рішуче сказав він.

Хазяїн квартири кивнув.

Отримавши в обмін на двісті гривень пакет із вітамінними добавками для корму, Рябцев попрощався.

Смеркало. Вологість обважнювала повітря, вечорила його, забарвлювала сірим кольором.

Через десять хвилин колишній капітан уже відчиняв двері свого голубника, заводив усередину моторолер, умикав світло.

Нагорі, між першим поверхом і голубами, Рябцев скинув із табурета газету, всівся. Далі він уже все робив сидячи, позаяк руками можна було дістати і до маленького столика, за яким вони з Аліком нещодавно непогано поспілкувались, і до тумбочки, де стояв посуд і пляшка мінералки. Наливши собі склянку «Моршинської», Рябцев задумливо подивився вгору. Лампочка світила слабко – акумулятор потребував заряджання. Але згори виразно долинав бадьорий голубиний говір. Рябцев усміхнувся, відпив води і опустив погляд на пакетик із голубиними вітамінами, що лежав поряд на дерев'яній підлозі. Ось він зараз хвилин десять відпочине, туркотання мирне послухає, а потім уже і за справу візьметься: змішає вітаміни з кормом і почастує своїх пернатих приятелів оздоровчою вечерею.

Розділ 24

У самому кінці вулиці Замарстинівської вдосвіта настав четвер. Алік спочатку цього не зрозумів і прокинувся, як завжди. Посидів на канапі, подививсь у вікно з «коротким видом», що впиралося в стіну цегляного сарая, потім перевів погляд на стару піч, яку колись давно топили дровами, а тепер у неї було заведено газову трубу. Алік запалив сірник, відчинив залізні пічні дверці й, піднісши вогник до завуженого кінця труби, пустив газ. Синій спалах сколихнув пічне повітря, що застоялось, і вогонь почав облизувати знизу старі металеві круги двох широких конфорок. Алік насипав меленої кави в турочку, залив водою з дворового колодязя-джерела і тепер подививсь у вікно «далекого виду». За цим вікном світило сонце. Воно своєю несподіваною появою і навіяло Аліку календарні думки, отож він спочатку згадав, що на вулиці – жовтень, а в будинку, де все завжди конкретніше, ніж на вулиці, й навіть годинник тихо цокає в передбаннику під самою стелею, настав четвер.

Міцна кава не прискорила течію думки, але мовби додала погляду Аліка різкості. Сонце ж за вікном, навпаки, розслабляло його й намагалося ослабити дію кофеїну на мозок.

– Четвер? – прошепотів Алік і чомусь стривожився.

Згадав про те, з якими труднощами нещодавно добирався він додому від капітана Рябцева, згадав і про стривоженість самого Рябцева деякими дивними подіями, що відбуваються в місті. Ні, четвер був тут явно ні до чого, не в четвер вони посиділи з Рябцевим у голубнику. Інший день тижня це був.

І Алік відвернув увагу від нічного Львова, і тут пригадався йому конкретніше минулий четвер. І все встало на свої місця: і Порохова вежа, і черга бомжів за безкоштовною їжею, і кругловида, суворої краси жінка Оксана, яка простежила, щоб він був ситий, і хотіла, щоб він прийняв гарячий душ десь у Винниках. Так! Іще вона говорила, що там можна випрати його одяг. Але його одяг уже виправ капітан Рябцев.

Алік усміхнувся й подивився на спинку крісла в кутку кімнатки, де лежали його джинси та джинсова сорочка. Одяг був правильного синього джинсового кольору – тобто чистий, випраний і висушений праскою особисто колишнім штатним співробітником КДБ.

Не допивши каву, Алік одягнувся. Подивився в люстерко над умивальником, зачесав своє довге волосся, від чого воно вирівнялось і надало його обличчю майже чернечого вигляду.

«Четвер, – знову замислився він. – Треба скористатися сонцем. Скоро його взагалі не буде!»

Згріб зі столу дрібні гроші і зсипав до кишені джинсів. Перерахував пом'яті купюри, подумав про день зарплати, що наближався, і… вирішив випити чаю. Кава зранку – завжди добре, але іноді її дію варто було «гасити». Тим більше, перед тривалою пішою прогулянкою. Діловою ходою Алік ніколи не користувався, але коли випивав зайву філіжанку кави, ця хода сама з'являлась і викликала в ньому невдоволення собою. Адже негоже вільній людині кудись поспішати! Якщо людина кудись поспішає – вона вже не вільна. Можна ж і повільно йти до мети, можна неспішно прийти на зустріч і навіть виявитися першим! Це якраз траплялося з Аліком дуже часто. Він і жив за принципом: той, хто не поспішає, завжди встигне!

Дві філіжанки зеленого чаю привели Аліка в стан повної згоди зі світом. І він, зачинивши свої прикрашені десятками наклейок двері слабкою подобою замка, вирушив до міста. Як завжди, пішки.

По дорозі, помітивши небо, що несподівано спохмурніло, заглянув до придорожньої забігайлівки, де не без сумніву взяв філіжанку кави. Одначе за вікном забігайлівки раптом різко посвітлішало, і Алік, не допивши кави, знову продовжив шлях.

Через годину він уже сів на лавку в скверику біля Порохової вежі. З площі Ринок долинув полудневий удар годинника. Небо розступилось і пропустило вниз декілька променів утомленого осіннього сонця. Один із них упав просто на лавку й Аліка, що сидів на ній, і він тут же зняв свого крислатого капелюха – навіщо тому сонячне тепло? Настрій покращав, стало затишніше, немовби сквер біля вежі перетворився на велику комунальну квартиру, де всі одне одного знають, хоч і не всі одне одного люблять. Повз нього пройшла, штовхаючи попереду себе коляску з малюком, жінка років тридцяти в синьому плащі, і Алік, упіймавши її погляд на собі, кивнув їй. Вона кивнула у відповідь. Алік замислився. Зараз йому здалося, що минулого четверга вона теж проходила мимо, в тому ж синьому плащі, штовхаючи перед собою ту ж коляску бордового кольору. Місто було поруч. Місто, з усіма його шумами, справами та проблемами, лежало навколо цього скверика. Але тут якщо не світило, то хоч трохи підсвічувало сонце, і замість міського шуму звучали шерехи, поскрипування коліс дитячих візків, кроки людей, які проходять мимо, людські голоси, які не розділялися на слова через те, що відстань і вітерець перетворювали їх на музику або навіть, скоріше, на відгомони розмов. Це наштовхнуло Аліка на думки про те, що всякий куточок, нехай то скверик або двір, живе своїм життям, усталеним таким, що постійно повторюється. Це життя вмикається зі світанком, із відчинянням або зачинянням кватирок, вмиканням-вимиканням світла у вікнах, скрипом дерев'яних сходинок у парадних старих польських будинків та з лясканням-грюканням вхідних дверей, підконтрольних тугим пружинам, до обов'язку яких входить тримати двері у нормальному стані – тобто в зачиненому вигляді.

Якби Алік приходив сюди щодня до полудня, він би знав не лише імена матусь, але й імена малюків у колясках, знав би не лише клички собак, яких тут вигулювали, але й імена їх хазяїв і хазяйок. Адже це вони постійно кричали: «Дружок! Барс! Джоллі!» Собаки своїх хазяїв по іменах не знають, тому і не кричать їм, коли ті раптом загубляться або відвернуться до пива. Собаки знають своїх хазяїв по запаху.

І Алік, зупинивши свої думки на собаках і запахах, знову замислився про своє життя. Спробував згадати запах свого флігеля, свого будинку. Спробував і не зміг. «Напевно, це природно, – подумав він, зітхнувши. – Адже я не знаю свого власного запаху? Я не можу раптом сказати: о, ця людина пахне так само, як я!»

І тут пам'ять підкинула Аліку спогад із зовсім недавнього минулого. Голубник капітана Рябцева. Там запах стояв сильний і такий, що легко запам'ятовується. Але це не був запах капітана Рябцева. Це був запах голубника і голубів.

Алік посміхнувся своїм думкам і спогадам. І помітив, як на алею скверика виїхала вже знайома йому машина-«пиріжок» із написом «Оселя» на білому боці. До неї з різних кутків скверу заспішили люди неблагополучного вигляду, їхні рухи були поривчастими, метушливими, як у непостійного вітру. Вони почали невміло створювати з себе чергу, але тут їм на допомогу поспішили троє пристойно одягнених дівчат. Вони обійшли незрозумілу чергу, і та набула форми та впорядкованості.

Алік раптом упіймав себе на думці, що він видивляється в цьому натовпі-черзі кругловиду брюнетку в джинсах і темній короткій куртці з великим фотоапаратом у руках або на ремінці. Він навіть підвівся з лавки, щоб краще роздивитися людей, які зібралися біля машини-«пиріжка».

А від машини вже відходили перші ощасливлені безкоштовним супом бомжі. Вони обережно несли одноразові пластикові миски до найближчих лавок. Хвилини через три на ближній до машини лавці сиділи вже пліч-о-пліч п'ятеро з них і майже синхронно піднімали до рота одноразові ложки. їли вони швидко, немов боялися не встигнути.

Алік задумливо спостерігав за ними, не помічаючи, що і за ним самим із сусідньої лавки спостерігає худий високий чоловік, біля ніг якого на асфальті лежить старий жовтий шкіряний саквояжик. Одягнений чоловік із саквояжем був скромно, але пристойно: коричневий костюм кінця вісімдесятих із гострими лацканами і синім значком-ромбом якогось радянського вузу над нагрудною кишенею, замшеві сірі туфлі, на голові – бежевий вузькокрисий капелюх. На якийсь момент чоловік у костюмі відвернув увагу на чергу біля машини-«пиріжка», глитнув слину, через що його борлак на худій шиї зробив різкий рух угору-вниз. Вигляд черги бомжів чомусь змусив його хвилюватись, і він повернув свій погляд на Аліка, від чого на його душі знову стало спокійніше і стабільніше.

А Алік відчув голод. Підсвідомо він іще вишукував поглядом ту добру та красиву кругловиду жінку, що нагодувала його минулого четверга тут же, у сквері. Але її не було видно. Значить, її не було. Алік дивився, як бомжі та просто бідні, доївши суп, знову ставали в чергу. Тепер уже за переміною. Потім вони отримають компот – пам'ять Аліка повернула на його язик смак цього компоту, випитого тиждень тому. Відчуття голоду загострилося. Він почав пригадувати: де тут поруч можна дешево та смачно перекусити?

А в цей час чоловік у коричневому костюмі підхопив із асфальту свій жовтий саквояжик і підійшов до лавки Аліка. Сів поруч так тихо, що Алік навіть не почув. Не почув і не побачив, поглинений своїми думками.

– А ви чому не йдете? – запитав чоловік і кивнув у бік машини– «пиріжка».

Алік здригнувся від несподіванки, подивився розгублено на сусіда по лавці, що несподівано з'явився.

– Незручно? – припустив уголос чоловік.

Алік кивнув.

– Мені теж, – сказав чоловік. – Але я вам принесу. Ви тільки мої речі постережіть! – і він указав поглядом на саквояжик.

Чоловік повернувся з двома тарілками. Одну відразу передав Аліку і тільки після цього всівся поруч. Алік дивився на гречану кашу, щедро засмачену підливкою, на котлету, на білу пластикову виделку.

– Дякую! – мовив він, обернувшись до доброго незнайомця.

– Нема за що! – вже прожувавши їжу, відповів той. – Я, даруйте, не представився. Єжи Астровський, колишній поляк.

– Чому «колишній»? – здивувався Алік. – Хіба можна бути «колишнім» поляком або росіянином?

– Колишнім кадебістом або комуністом бути не можна – ці печаті з тіла і з душі не змиваються, – відповів Єжи, відвернувши увагу від їжі. – А з мене за радянських часів усе польське вибили, окрім імені й прізвища. Та й ті пропонували поміняти! Ось і вийшло, що я – «колишній».

Гречана каша танула у роті так само легко, як слова цієї доброї людини танули у вухах Аліка, залишаючи уявний післясмак.

– Мене Аліком звуть, – сказав він. Хотілося додати що-небудь про себе, щоб порівнятися за щирістю й відкритістю з сусідом по лавці. – Я взагалі-то з хіпі.

– Колишній хіпі? – перепитав Єжи Астровський.

– Ні, – Алік хитнув головою. – Не колишній.

– А що, хіпі ще є? – здивувався співрозмовник.

– Ну, ті, хто не помер, іще живуть. І я ще живу…

Єжи кивнув і, начепивши на виделку котлету, підніс її до рота, смачно відкусив одну третину. Жував довго і зосереджено. Потім обернувся до Аліка.

– Знаєте, я нещодавно життя заново почав! – сказав сусід по лавці майже урочисто.

– Ну і як?

– Подобається. – Єжи кивнув. – Дуже подобається. Тепер розумію, що двадцять років життя втратив, але щось же ще попереду залишилося!

– Це добре! Я теж оптиміст, – мовив Алік, але голос його чомусь прозвучав сумнувато.

– Якщо ви оптиміст, то вам сам Бог велів теж почати життя заново!

– А з чого його починають? – з ледве вловимою іронією запитав хіпі.

– Із дрібниць, – твердо відповів Єжи. – 3 душу і мила, з прання одягу, з відмови від шкідливих звичок, із прибирання у себе вдома і, звичайно, з перукарні, з упорядковування свого волосся. – Єжи зупинив погляд на голові Аліка.

Аліку раптом здалося, що у співрозмовника в одну мить ніс став орлиним і хижим. Єжи був нижчим за Аліка, і зараз, сидячи та дивлячись на волосся Аліка, він трохи задер голову вгору. Аліку стало трохи ніяково. Дивний запах залоскотав у носі. Це не був запах їжі або міста.

Алік чхнув. Єжи нарешті відвернув увагу від волосся сусіда по лавці. Доїв переміну, подивився на вже порожню одноразову тарілку на колінах Аліка. Узяв її.

– Я за компотом сходжу, – сказав підводячись. – А ви саквояжик постережіть!

Тільки-но Єжи пішов, пропав і запах, який стурбував Аліка. Алік оглядівся. Черга перед машиною-«пиріжком» розсмокталася, хоча бомжі ще кучкувалися по п'ять-шість душ у кількох місцях недалеко від їхньої «польової кухні». Прохолодний вітерець підказав, що сонця більше немає. Алік надів свій крислатий капелюх. Кинув боязкий погляд на небо.

– Так як ви гадаєте? – поруч знову всівся «колишній» поляк і тут же передав Аліку пластиковий стаканчик із компотом.

– Відносно чого? – запитав Алік.

– Відносно того, щоб почати життя заново?

– Я ще не думав про це, – признався Алік. – Це занадто серйозна тема.

– Так, – погодився Єжи. – Але, як я сказав, можна ж починати із дрібниць!

Він нахилився до свого саквояжика, розкрив його, не піднімаючи з асфальту. Дістав звідти квадратне дзеркало розміром із книжку, перукарські ножиці й ножиці-гребі-нець, квадратний шматок страшенно знайомої Аліку особливої матерії зеленого кольору, великий пластиковий гребінь.

– Це все я знайшов у себе вдома, коли зробив прибирання після двадцяти років недоладного життя, – пояснив Єжи, передаючи дзеркало Аліку.

Алік узяв квадратне дзеркало, видивився в нього. Його обличчя, відбите в дзеркалі, виявляло нерозуміння. Він знову перевів погляд на зелену матерію, яку Єжи струсив у повітрі, як струшують скатерть, аби звільнити її від крихіт.

У носі знову залоскотало від неприємного й незрозумілого запаху.

– Я вас можу підстригти просто тут і абсолютно безкоштовно, – сірі очі «колишнього» поляка втупилися просто у вічі Аліка.

– А навіщо? – запитав Алік.

– Мені це важливо. Мені це зарахується!

– Там зарахується? – Алік вказав пальцем на небо.

– Ні, – Єжи хитнув головою. – Тут! – і вказав пальцем униз, на землю.

– Взагалі-то я проти, – мовив Алік. – У мене є близький друг, жінка, вона мені підрівнює кінчики волосся раз на три місяці. А стригтись я не хочу!

– Але ж нове життя найчастіше починається з нової зачіски!

– Я не хочу нового життя, – признався Алік. – Мені дуже подобається моє нинішнє життя. Напевно, я консер-ватор. Мені подобається моя кімната, мій двір. Мені не подобаються нові предмети й нові запахи… До речі, мені здається, що від вас якось дивно пахне!

– Так-так, – закивав Єжи. – Даруйте! Переборщив! Виприскав на себе балончик засобу проти комах…

– Навіщо? – Алік від здивування широко розкрив очі.

– Ну, щоб на мене чужі комахи не перестрибували… З людей, яких я стригтиму!

– У мене немає ніяких комах, – ображено мовив Алік.

– Що ви, я не про вас! Я тому вам першому й запропонував безкоштовно постригтись! Я ж бачив, що у вас ні бліх, ні вошей немає! Я про них! – І він вказав поглядом на бомжів, які ще залишалися поблизу. – Їм моя допомога важливіша. Їм і нове життя важливіше, ніж вам. Я це бачу. Просто мені важко себе змусити відразу піти до них. Але ж потрібно!

– Ви віруючий? – поцікавився Алік.

– Я б цього не сказав. – Єжи глянув під ноги, опустив у саквояжик ножиці з гребенем. Склав акуратно зелену матерію.

Алік несподівано простягнув до матерії руку і помацав її пальцями.

– Це я зі старого плаща-болоньї вирізав, – пояснив Єжи, помітивши інтерес Аліка.

– А-а, – Алік із розумінням кивнув.

– Я не віруючий, хоча віра – теж хороший стимул для початку нового життя. У мене стимул теж є… Жінка…

– Вона вам сказала стригти бомжів? – вирвалося раптом у Аліка.

– Не зовсім так. – Єжи заперечно захитав головою. – Але ви цього не зрозумієте! Гаразд. Мені пора, а то вони зараз розбіжаться, і вийде, що я даремно сюди прийшов.

Єжи, піднявши свій жовтий саквояжик із асфальту й кивнувши Аліку на прощання, вирушив до найближчої групи бомжів.

Алік бачив, як він підійшов до них, заговорив. Говорив довго, хвилин п'ятнадцять. Потім одна з жінок-бомжів усілася на лавку і зняла з голови хустку. Єжи дістав із поставленого на ту ж лавку саквояжика гребінь і почав розчісувати її волосся. І по її обличчю, і по обличчю «колишнього» поляка було видно, що заняття це нікому з них не приносить задоволення.

Розділ 25

Після трьох ледачих днів, трохи зіпсованих незрозумілими чи то атмосферними, чи то іншими явищами, сусідня Польща підкинула Тарасу зговірливого та інтелігентного клієнта. Перш ніж Тарас назвав йому по телефону вартість нічних медичних послуг, Славомир повідомив, що готовий заплатити сто євро, якщо вся процедура займе тільки одну ніч. Почута сума пом'якшила до невпізнання голос Тараса, і він, схвильований щедрістю, що рідко зустрічається серед його клієнтів, забув поставити свою неодмінну умову: про те, що здобутий камінь має залишитися йому на пам'ять. Поляк повідомив, що забрати його треба від готелю «Леополіс» на Театральній, що ще більше додало до нього пошани. Далеко не всякому полякові була по кишені розкіш цього готелю, що належить фінському магнатові. Обумовивши час зустрічі та ввічливо попрощавшись, Тарас тут же передзвонив Дарці, сказав, що на п'яту – пів на шосту ранку принесе міцної гарячої кави. Ніч збиралася бути наповненою роботою та романтикою, але не одночасно, а по черзі. Спочатку, звичайно, робота. Але попереду ще три години, треба добре поїсти, подивитися новини і, можливо, зайти на кілька хвилин до сусіда знизу, не наступивши при цьому на його «улюблену» п'яту сходинку. «Хоча ні, – Тарас вирішив подумки скоригувати плани. – До Єжи заходити не буду. Краще погодую рибок!»

За вікном сіялася мжичка. У дворі було тихо, але тиша ця відповідала часу доби. О дев'ятій годині вечора по Пекарській уже не мчать машини. Та й вікна Тараса виходили в двір, який був непогано захищений од вуличних шумів. Іноді в самісінький розпал дня Тарасу вдавалося заснути й непогано виспатися. Звичайно, за двох незмінних умов: втомі й зачиненій кватирці. Щоправда, останні декілька днів йому не вдавалося виспатися навіть уночі, хоча і втома була присутня, і кватирку він зачиняв. Нерви. В усьому винні нерви. Нерви й ця величезна чайка, яка Оксані здалася грабіжником. Може, подзвонити Оксані? Дізнатись, як вона там зі своєю чайкою?

Тарас заперечливо хитнув головою. «Ні, – вирішив, – краще подзвонити завтра. її турбувати ввечері, самому турбуватися? Навіщо?»

Щоб відволіктися, Тарас зайшов на кухню. Поставив грітися чайник із водою, заглянув до холодильника. Може, запхати в себе півпачки спагеті? – Важко, дешево і сердито. А якщо добре полити кетчупом, то ще й смачно!

До півночі залишалося п'ятнадцять хвилин, коли він, переступивши п'яту сходинку, вийшов у двір, сів за кермо «опеля» й виїхав на Пекарську.

З'їдені спагеті дійсно надали йому відчуття ваги та стабільності, але очікувана тілесна бадьорість не з'явилася після ситної вечері. Втоми, одначе, теж не було.

Славомир стояв біля входу до готелю. Тарас зупинився трохи віддалік, вийшов із машини, помахав рукою, відразу відчувши, як на шкіру долоні осіла вологість, що переповнювала нічне повітря.

– Машинка старенька, – сказав із акцентом Славомир, що виявився приємноликим, напевно, сорокарічним чоловіком у твідовому пальті по коліна і з «Ролексом» на руці.

– Спеціальна, – пояснив Тарас. – Для процедур, а не для задоволення!

Славомир розуміюче закивав.

– Я собі «Порше Кайєнн» тиждень тому купив, – похвалився він.

– Некорисна машина, – зітхнув Тарас. – На ній тільки дівчаток катати!

– Для цього й купив, – усміхнувся поляк. – Ну ось, ви просили рентген! – Дістав він із внутрішньої кишені пальта згорнутий рурочкою знімок.

Тарас увімкнув салонове світло, підніс знімок до очей, примружився.

– Без проблем, – сказав він голосом профі, обернувшись до клієнта, що сидів поряд, на передньому пасажирському сидінні. – За ніч упораємося!

Славомир усміхнувся і пристебнув ремінь безпеки.

– От цього не потрібно! – сказав йому Тарас і відстебнув його ремінь.

– Але ви ж пристебнуті! – здивувався поляк.

– Мені камені виводити не треба, а вам треба! Ви мусите разом із машиною підстрибувати й вібрувати, а ремінь вас стримуватиме!

– А-а, – сказав спроквола Славомир. – Зрозуміло!

Він акуратно відвів ремінь назад, на місце.

Хвилин через п'ять Тарас виїхав на Личаківську. Дорога була порожньою, бруківка матово поблискувала, і щось зловісне привиділося Тарасу в її блиску. Клієнт поводився незвично спокійно й самовпевнено, немов і не боліло в нього нічого!

Тарас пригальмував, обернувся і поправив спортивну сумку з термосом кави на задньому сидінні.

– Ну що, готові? – запитав він Славомира.

Той кивнув. Тарас натиснув на педаль газу. Машина рвонула вперед, і тут же поляка підкинуло так, що він маківкою голови вдарився об стелю кабіни. Ойкнув, на обличчі блискавкою проскочила хвороблива гримаса. Тарас, помітивши це, внутрішньо всміхнувся. Ще кілька кілометрів, і від самовпевненого спокою поляка не залишиться і сліду.

Після нічної протряски по Личаківській Тарас провіз клієнта туди й назад по Городоцькій, а після цього, розуміючи за кольором обличчя Славомира, що мета близька, виїхав на Лісову. Там уже поляк так скрикнув, затиснувши долонями причинне місце, ніби заїхали йому в пах важкою футбольною бутсою. Тарас загальмував і подумки відзначив, що знов опинився перед парадним знайомого чотириповерхового будинку, де в нічній тиші вже не раз звільнялися його клієнти від тягаря дрібних, але тяжких каменів.

Поляк схопив простягнуту йому літрову банку, скорчившись у три погибелі, вибрався з машини.

– Гей! – сказав йому в спину Тарас. – Ви тільки не викидайте камінчик! Я їх складаю!

Поляк, що зігнувшись стояв спиною до машини, повів здивовано головою, немов хотів обернутися. Але в якийсь момент він опустив голову, вирішивши, що спостерігати за банкою йому в цей момент важливіше.

Тарас вимкнув двигун і фари – навіщо турбувати мешканців? Тим паче, що всі вікна будинку були темні. Подивився на годинник – пів на третю. Подумав про Дарку – як їй там, у її обмінній клітці? Добре ще, якщо електрика є!

Секунди тягнулися нестерпно довго. Поляк немовби завмер, згорбившись, нахилившись уперед. У відчинені дверці «опеля» дув прохолодний сирий вітерець. У цей момент зазвичай падає в скляну банку камінчик, видаючи поодинокий цокаючий звук. Потім звучить дзюрчання, і клієнт поступово розпрямляє спину. Але зараз цього не відбувалося.

Тарас відчув занепокоєння. Спочатку подумав, що турбується за клієнта, але через кілька секунд дрібне неприємне тремтіння охопило його пальці. Він опустив долоні на кермо, стиснув кермо щосили і відчув своїм тілом, як тремтить усе навкруги – і він, і кермо, затиснуте в руках, і вся машина. Клейка тиша, що оточила сірий «опель», ще більше лякала Тараса. Він різко обернувся до поляка. Той раптом здригнувся, підніс обидві руки, немовби відштовхуючись від невидимих нападників. Брязкіт розбитої банки виштовхнув тишу з простору, який оточував машину. І тут задзюркотів струмінь, Славомир, застогнавши, опустив руки, точніше, ліву опустив просто вниз, а правою взявся за керування струменем.

Тарас усе ще відчував, як тремтить у руках кермо машини, але тепер, коли тиші більше поруч не було, його внутрішній жах змінився страхом і розгубленістю.

Поляк повільно обернувся, дзвякнула «блискавка» його брюк, він застебнув твідове пальто й повільно опустився на сидіння.

– Вийшов? – запитав його Тарас.

– Здається, – тихо відповів Славомир. – Такий різкий біль… Я не очікував… Навіть зараз якось не по собі…

Тарас хотів був попросити поляка зачинити свої дверці, як до його слуху долинули човгаючі кроки. Він нахилився вперед і побачив, як униз по вулиці, похитуючись, дивною хворобливою ходою, ледве піднімаючи ноги, пройшов чоловік, сутулий, невисокий, чи то у ватнику, чи то в якійсь схожій на ватник куртці.

– Ну що, їдемо? – запитав поляк.

Тремтіння в пальцях Тараса зникло. Занепокоєння відпустило його. На душі запанував мир, і цю миттєву зміну стану Тарас відчув у найменших подробицях, наче в різних місцях його тіла було ввіткнено не менше сотні тонких голок, і хтось раптом якимось дивним чином одночасно їх витягнув.

Він зняв машину з ручника. Вона неквапом покотилася вниз. На ходу завів мотор, увімкнув світло.

Тарас вдивлявся в освітлений фарами простір, намагаючись розгледіти кілька хвилин тому поміченого бомжа, але нікого не побачив.

– До готелю? – запитав він поляка.

Славомир заперечливо хитнув головою.

– А куди? – здивувався Тарас.

– Нічний клуб. Треба отямитись.

Тарас знизав плечима і повіз клієнта в «Позитифф» на Зелену.

Вже зупинившись біля дверей клубу, він звернув увагу на безлюдність вулиці й тишу. Поляк теж недовірливо огля дав із машини вулицю.

– Це тут? – запитав він.

Тарас вийшов, прислухався. Звідкись, здавалося, з-під землі, до його тіла донеслися низькі вібрації. Він підійшов до входу в клуб, і вібрації посилились. Обернувся до поляка, заклично махнув йому рукою.

У клубі гуділа музика, саме гуділа, а не грала. Вони сіли за столик, до них повільно й невпевнено підплив по важкому повітрю втомлений молодий офіціант.

– Лаговалін є? Офіціант кивнув.

– Два! – сказав йому поляк.

– Я – за кермом! – твердо заявив Тарас.

Офіціант завмер. Тільки зіниці його очей «сходили» подивитися на того, хто «за кермом», і знову повернулися на Славомира.

– Все рівно два, – повторив він. – Без льоду, в одну склянку.

Тарас дивився в спину офіціанта, що віддалявся, і намагався зрозуміти: був той обкурений, п'яний чи просто втомлений.

– Скажіть, а ви інші хвороби лікуєте? – запитав раптом Славомир.

Його обличчя немов звільнилося від залишків перенесеного під час процедури болю. Очі здавалися знову абсолютно зосередженими, погляд – чистим і трохи гордовитим.

– Ні, я тільки каменями займаюся.

– А може, друзі є? До яких з іншими хворобами звертаються? – наполягав поляк.

Тарас, здається, розумів, куди хилить клієнт.

– Вас цікавить важка венерологія? – запитав він.

– Важка? – повторив Славомир, посміхнувшись і показавши ряд білих зубів. – Хороший термін! Сам придумав?

Тарас кивнув. І відчув миттєву гордість. Адже це саме він іще в інституті заради жарту розділив венерологію на важку та легку і порівняв її з артилерією.

Перед Тарасом на стіл несподівано опустився банкнот в десять євро.

– Це за копірайт! – сказав поляк. – Я цей термін використовуватиму!

«Сто десять!» – калькулятор у голові Тараса підрахував прибуток нинішньої ночі.

Офіціант опустив на стіл перед поляком склянку з товстого скла, наповнену бурштиновою рідиною. Різкий запах увірвався в ніздрі Тараса, й він інстинктивно відкинувся на спинку стільця.

– Мені потрібні люди з рідкісними захворюваннями! – поляк вимовив чіткіше й виразніше, не зводячи погляду з віскі.

– У моєї подружки алергія на гроші, – сказав Тарас не тому, що хотів підтримати розмову на тему, яка цікавить клієнта, а тому, що у цей момент він думав про Дарку і про те, що пора б йому з нею вже й кави з термоса випити.

– Цікаво. – Славомир ковтнув віскі й нахилився вперед, відсунувши склянку праворуч. Уперся ліктями в стільницю, втупився очікувально в Тараса. – Давно? Які симптоми?

– Висипання по всьому тілу, почервоніння…

Тарас раптом збентежено замовк, мовби зробив щось негарне і тепер йому стало соромно. Так! Він зрозумів, що заговорив про її тіло зі сторонньою, незнайомою людиною. Заговорив про її хворобу, про неї саму. Навіщо?

Тарас опустив погляд на склянку з віскі. Зараз, щоб ще міцніше замовкнути, він був би не проти зробити ковток-другий. Але ж потім однаково за кермо! Вона ж його чекає у своїй «валютній вежі», закритій зовні! Він має принести їй каву. Це єдине, чим він зараз може її розрадити!

– Мені треба йти, – ніяково вичавив із себе Тарас.

– Ви подумайте! Рідкісні захворювання – це хороший бізнес! Я міг би вам запропонувати партнерство! – Славомир заговорив швидше, розуміючи, що Тарас зараз дійсно піде і не дослухає його. – Я працюю у фармакологічній лабораторії в Бельгії. їм потрібні пацієнти для випробування нових ліків.

– А який сенс робити нові ліки для рідкісних захворювань?

– Ви не розумієте! У деяких рідкісних захворювань є великий потенціал! Вони можуть стати звичайними хворобами. Алергії вже повністю захопили Америку. Ваша знайома – це, як у вас кажуть, перша ластівка майбутніх серйозних алергій. Вона отримає безкоштовні ліки, ви отримаєте триста євро на місяць за адміністративні послуги і контроль лікування пацієнта.

Тарас несподівано відчув утому. Чи вібрації клубу, що гудуть, доконали його голову, чи безсонна ніч, а чи те раптове нез’ясовне хвилювання, що охопило і налякало його на вулиці Лісовій. Він більше не міг і не хотів думати.

Поляк простягнув візитку.

– Справа надійна! – сказав він. – Ви реально можете адмініструвати десять-п’ятнадцать пацієнтів, а це до п’яти тисяч євро на місяць! Що вам вартує пройтися по лікарнях? Будь-який лікар за двадцять євро викладе вам усі діагнози на стіл. Залишиться тільки вибирати!

– Я потім, – мовив Тарас, ховаючи візитку поляка до кишені куртки. – Мені щось недобре.

Поляк гукнув його іще раз, коли Тарас ішов геть, але не для того, щоб продовжити розмову. Підійшов до нього, простягнув сто євро і поплескав по плечу.

Вже на вулиці, відчуваючи на обличчі холодну вологість осіннього повітря, Тарас подивився уважно на банкнот у правій руці. Подивився і зрозумів, що ледве не залишився без заробітку! Відправив полякові в клуб уявну вдячність за порядність. І сів у машину.

Близько пів на п’яту він уже був біля сяючого віконця нічного обмінника на вулиці Франка. Просунув у нижній виріз віконця сто десять євро.

– Гривні немає, – почув знайомий улюблений голос.

Нахилився, кінчиком носа прилипнув до скла.

– Ой, це ти! – зраділа Дарка і помахала правою ручкою в довгій рукавичці смарагдового кольору. – Знаєш, півгодини тому прибіг негр, здається, він у казино «Спліт» на дверях стоїть, і забрав усі гривні!

– Що ж, – усміхнувся Тарас. – Тоді просто питимемо каву! Кавові попільнички чисті?

Дарка просунула назовні обидві «венеціанські» попільнички. Тарас наповнив їх із термоса й одну акуратно просунув назад. Приємний запах залоскотав у ніздрях.

– Ти сьогодні після обіду вільний? – запитала Дарка.

– Так! – Тарас кивнув.

– Тоді придумуй: куди підемо?

Тарас підніс «венеціанську» попільничку до губ, відпив уже не гарячої, зате міцної й ароматної кави і замислився.

Розділ 26

Здавалося, що ввесь ранок десь на задвірках сну Тараса звучав нескінченний Гімн України. І затих він тільки після того, як запіпікав будильник у мобільному телефоні. А Тарас підвівся, відчуваючи неприємну тяжкість у плечах, ніби він цілу добу носив на спині важкий похідний рюкзак. Умився, але снідати не захотів. Хто снідає о другій годині дня? Якраз час обідати!

Із увімкненим ноутбуком пройшов на кухню. Перевірив пошту – у віртуальній скриньці тільки один e-mail, та і той від нічного клієнта Славомира.

«Красно дякую, – писав поляк. – Не забувайте про можливий заробіток! Із вашою винахідливістю та енергією ви можете заробляти й більше, ніж 5000 євро на місяць! Славомир».

Тарас гмикнув, перейшов на сайт метеопрогнозу, побачив, що вечір у Львові буде дощовий, але не засмутився. Нехай іде дощ! Хто його тут, у Львові, боїться? Зате він зустріне через дві години своє особисте «сонечко» і поведе його туди, де їм обом буде затишно й тепло!

Зустрілися вони з Даркою в кав’ярні «Кабінет». Він уже сидів за столиком, перегортаючи взяту з полиці книгу, коли вона зайшла, на ходу складаючи мокру парасольку червоного кольору. З парасольки крапала вода. На її обличчі світилась усмішка – Дарка дивилася на нього пустотливими, веселими оченятами. Підійшла. Ніжно доторкнулася до губ Тараса вказівним пальчиком правої руки, затягнутої в бордову рукавичку. Тканина рукавички виявилася хорошим провідником тепла. Дарка сіла навпроти, опустила парасольку під ноги на підлогу, зняла з голови чорну кепку, схожу на кашкет американських поліцейських, розстебнула два верхніх ґудзики короткого, по коліна, чорного пальта, щоб звільнити шию від темно-синьої вовняної хустки.

– Тут тепло! – Тарас усміхнувся у відповідь. Дарка підвелася, зняла пальто, залишившись у темно-синіх вельветових джинсах і бордовому светрі. Рукавички на її руках були трохи світліші за светр. Вона помахала рукою офіціантці, смаглявій жінці років тридцяти, схожій на циганку.

– Латте![3]

– А вам? – офіціантка перевела погляд на Тараса.

– Еспресо і п'ятдесят «Закарпатського».

Коли офіціантка відійшла, Тарас поцікавився:

– Як удома?

– Усе гаразд! А в тебе?

– А що в мене? – Тарас знизав плечима. – Я ж сам живу. Ну, не зовсім. Ще кактуси є і акваріум із рибками. їх я погодував.

Дарка розсміялася.

– Чим ти їх годуєш?

– Чим? Кормом. Із коробки. А ти, до речі, обідала сьогодні?

– Звичайно, – відповіла Дарка. – Теж кормом із коробки. Сухий сніданок!

– Сухий сніданок на обід?

– Знаєш, – губки Дарки склалися в єхидну посмішку, – людина зазвичай снідає тричі на день, тільки другий сніданок називає обідом, а третій – вечерею. Для різноманітності. Зрозуміло?

– Авжеж, – кивнув Тарас. – Зрозуміло!

– На життя треба дивитися вільніше, а не за інструкцією! – додала Дарка, озирнувшись на офіціантку, що наближалася.

Тарас попивав каву з коньяком, слухав сьогодні балакучішу, ніж зазвичай, Дарку і час від часу кидав погляд на залиті дощем вікна кав'ярні. Він чекав од них сигналу, не хотів пропустити паузу в дощі. І коли за вікнами кав'ярні стало трохи світліше, заквапився, допоміг Дарці надіти приталене чорне пальто, сам підняв із підлоги парасольку.

На вулиці вони встигли потрапити під швидкоплинний сонячний промінець. Тарас узяв Дарку за руку. М'яка, тонка тканина рукавички не заважала йому.

– Тільки-но пуститься дощ, побіжимо до найближчої кав'ярні! – запропонував він.

Дарка кивнула.

Перерва в дощі довела їх до бару «Домінік» на Федорова. Там їм довелося затриматись на годинку, поки дощ, що перетворився на справжню зливу, не затих, не припинився, даючи закоханим можливість знову прогулятися старим центром Львова.

– Як твоя алергія? – обережно запитав Тарас, осмілівши після коньяку.

– Поки що не турбує, – відповіла Дарка. – Я ж розумна! Я її не провокую!

– Знаєш, мені тут один клієнт із Польщі сказав, що в Бельгії придумали нові ліки від алергії, – Тарас заговорив невпевнено, неголосно. – Якщо хочеш?

Дарка заперечливо хитнула головою.

– Обережність – кращі ліки! – сказала вона. – Обережність і тверезість!

Близько шостої Дарка попросила Тараса посадити її в таксі й поїхала додому відпочити перед нічною зміною.

Імжило. Тарас крокував додому в піднесеному настрої. Проходячи повз міні-маркет, не втримався й зайшов, аби купити пляшечку коньяку. Вже у своєму дворі на Пекарській помітив, що вікна в квартирі Єжи Астровського світяться. Виникло бажання поговорити з сусідом.

Єжи, відчинивши двері, зрадів. Охоче впустив Тараса в коридор, але тут же попросив зняти черевики.

– У мене сьогодні прибрано, – сказав, і в його інтонації водночас прозвучали і гордість, і вибачення.

У кімнаті дійсно було чисто. У Тараса виникло відчуття, що прибирання тут тільки-но закінчилося. На підвіконнях обох вікон, оголених зсунутими вбік фіранками, стояли чотири вазони з дорослими столітниками – по два на кожному підвіконні. Перукарське крісло було знову вкрите простирадлом. Столик, за яким вони нещодавно втрьох із Оксаною пили каву, прикрашала зелена скляна ваза. З неї скромно виглядала червона голівка штучної троянди.

Тарас поставив пляшку коньяку поряд із вазою й озирнувся на хазяїна.

Єжи заперечливо захитав головою.

– Я тут більше не п’ю, – м’яко, не бажаючи образити гостя, заявив він. – Тільки в культурних громадських місцях. До речі, у мене є хороший чай. І чайник я купив новий. Зі свистком.

– Ну я якось уже налаштувався на коньяк. – Тарас кинув погляд у бік вікон, за якими на їхній двір опускалися сутінки.

– Одне іншому не заважає. – Хазяїн квартири знизав плечима і пішов на кухню.

Приніс чарочку і дві чайні філіжанки. Тарас тут же наповнив чарочку коньяком. Пригубив.

– Я порадитися хотів, – признався хазяїну квартири.

– Зі мною? – здивувався Єжи.

– Авжеж, по-сусідському.

Єжи закивав.

– Звичайно, звичайно, якщо я чимось можу допомогти… Я з радістю, ти ж знаєш…

– У тебе, до речі, ніяких рідкісних хвороб немає? – запитав раптом Тарас, перейшовши на напівшепіт.

– Ні, а що?

– Та так, просто… У моєї дівчини сильна алергія на гроші…

– На гроші? – здивувався Єжи.

І тут із кухні долинув наростаючий свист чайника. Розмова урвалася ненадовго, та через кілька хвилин Єжи знову всівся на свій стілець.

– І вона що, терпіти не може грошей?

– Не вона, а її тіло. Відразу висипання, почервоніння, свербіж… А вчора мені один знайомий поляк запропонував для неї ліки… Бельгійські…

– Так це ж, напевно, дорого…

– Ні, можна сказати – безкоштовно, але за послугу…

Єжи замислився. Обличчя його стало настільки серйозним, що й Тарас завмер, чекаючи почути думку сусіда.

– Знаєш, – нарешті заговорив Єжи. – Я б на твоєму місці її не лікував…

– Чому?

– У тебе що, багато грошей? Якщо в неї алергія на гроші, значить, їй і без них добре! Моя перша дружина… – В очах Єжи блиснули раптові сльози. – Вона навпаки, так гроші любила, що мені довелось її розлюбити. Якби тільки в неї була алергія на гроші! Може, я зараз був би вже дідусем…

– Може, вип'єш? – Тарас кивнув на пляшку коньяку. – Чи додати в чай?

Єжи рішуче відмовився, затулившись на мить від пляшки піднесеною долонею.

Про Дарку більше за столом не згадували. Сусіда понесло по хвилях власної пам'яті. Він відчув у Тарасові вдячного слухача й почав розповідати про свій перший шлюб, про першу дружину – Терезію Володимирівну. Розповідав із ніжністю, як про втрачену коштовність. За вікном темніло і стихало, через що світло триріжкової люстри під стелею ставало, як здавалося Тарасу, все яскравішим і яскравішим.

В якийсь момент Єжи замовк, замислився. Потім підвівся й підійшов до шафи. Скрипнули фанерні дверці. Тарас, озирнувшись, побачив сорочки, що виглянули з шафи, і піджаки, які висіли на плічках. Єжи опустився навпочіпки й перебирав щось унизу, під ними.

Тарас повернув свій погляд на напівпорожню чарку. Допив коньяк.

– Ось! – радісно пролунав за спиною голос хазяїна квартири. – Подивися!

Тарас обернувся й побачив у руках Єжи довгу жіночу сукню. Він її тримав перед собою так, аби нижнім краєм сукня торкалася підлоги. Темно-синя з дрібними яскравими квіточками жовтого та червоного кольорів, вона дійсно було красива.

– Підійди! – попросив Єжи.

Тарас підвівся зі стільця.

– Візьми її отак, – він поглядом указав на свої руки.

Тарас узяв сукню за плечі, змінивши Єжи. Вона виявилася напрочуд легкою, майже невагомою.

А Єжи відійшов на кілька кроків убік і завмер, знову зупинивши на сукні свій погляд.

– Бачиш? – запитав він через хвилину. – Ні, тобі не видно!

Він знову підійшов, завів долоню за сукню, доторкнувся долонею до м'якої легкої тканини.

– Вона була така струнка! – знову подивився на Тараса. – Коли забирала свої речі, влаштувала через цю сукню скандал! Усю квартиру перерила! А я її в Аркадіївни заховав, у старої, що навпроти жила. Треба було щось на пам'ять залишити. Та й не хотів, аби вона в цій сукні перед кимось іншим крутилася. Ти, до речі, понюхай. Понюхай сукню!

Тарас підніс сукню до обличчя, уткнувся носом у тканину. Відчув ледь-ледь помітний солодкуватий запах.

– Парфуми «Красный Октябрь», – пояснив Єжи. – її улюблені. Я раз на рік ними сукню обприскую… І бачиш, міль її не бере!

Тарас віддав сукню Єжи, повернувся за стіл, обтяжений раптовою думкою про те, що він жодного разу не бачив Дарку в сукні. Увесь час джинси та светри і рукавички, десять, напевно, пар різноколірних довгих, до ліктя, рукавичок. Хоча без них вона не може, без них їй не можна!

Єжи, заховавши сукню назад у шафу, заварив свіжого чаю і знову всівся навпроти. Його обличчя відбивало тиху радість і спокій. Його обличчя так світилось особливою чистотою помислів і почуттів, що Тарас завмер, дивлячись сусідові у вічі. Завмер і напружено вслухався в тишу, що настала. Говорити більше не хотілося.

Коли хвилин через п'ять Єжи розлив по філіжанках свіжий чай, Тарас здригнувся, зрозумівши, що дзюрчання чайного струменя долинуло до його вух дещо пізніше належного, немов кіномеханік, який показував кіно, забув спочатку ввімкнути звук, і тільки коли ввесь зал закричав «Звук! Звук!», він виправив свою помилку.

Проте дзюрчання чаю не порушило безмовність. Просто тепер у тиші двоє чоловіків, кожен занурений у свої думки й почуття, пили чай. Чай без цукру.

І раптом тиша розсипалася вщент. Щось за вікном задзвеніло, затупало, жіночий крик ударився в зачинені вікна квартири й розсипався на звуки, перш ніж Тарас і Єжи змогли його зрозуміти. Єжи кинувся до ближнього вікна, відчинив кватирку, відсунув вазон із столітником і видерся на підвіконня. Тарас теж підскочив.

– Швидко, на вулицю! – скомандував Єжи, сплигнувши з підвіконня на підлогу. – Там жінку б'ють!

Єжи встиг забігти на кухню і схопити сковорідку. Вони вискочили у двір одночасно. Світло, що падало з вікон Єжи, освітило жінку, що присіла навпочіпки, руками затуляючи голову. Біля її ніг лежав порваний паперовий пакет, поряд із ним – білий батон, рибні консерви, кільце напівкопченої ковбаси, що вивалилося з паперової упаковки, і цілий оселедець.

Тарас озирнувся на всі боки, прислухався. Раптова тиша злякала його. Наче бандити, що напали на цю жінку, теж сховалися на мить десь зовсім близько.

Дивний солонуватий запах залоскотав у носі в Тараса. Він нахилився до жінки, доторкнувся до її плеча.

– Все гаразд! – спробував її заспокоїти. – Вони втекли! Вставайте!

Жінка повільно опустила руки, якими затуляла голову, подивилася з побоюванням на Тараса. А він, побачивши на її обличчі кров, злякався і зробив крок назад.

– Ходімте до мене, – сказав їй Єжи. – Треба викликати міліцію! Ходімте!

Поки Єжи допомагав жінці звестися на ноги, Тарас зібрав її покупки назад у пакет, узяв пакет під дно – ручки у нього було відірвано – і заніс до квартири.

Вже посадовивши жінку на кухні, Єжи намочив рушник і витер її обличчя та руки. Тарас викликав міліцію та «швидку» і теж зайшов на кухню.

– Сволота! – шепотів Єжи, продовжуючи витирати з її лиця кров, що знову й знову виступала з ран. – Скільки їх було?

Жінка здригалась і не відповідала. Тільки час від часу вона підводила зляканий погляд на Єжи і Тараса, що стояв з ним поряд.

Через декілька хвилин у двір заїхав міліційний джип. Міліціонери, зустрінуті Тарасом, теж пройшли на кухню. Єжи глянув на їхні брудні важкі черевики і скривив губи.

– Хто це її так? – запитав молоденький сержант.

– Ми не бачили, – відповів Тарас. – Коли вибігли, їх уже не було.

– Вони згори напали, – тремтливо прозвучав слабкий голос жінки. – Згори, як птахи! І ще сміялися при цьому!

«Швидка» приїхала хвилин через п'ять. Жінка-лікар оглянула потерпілу.

– Знову, – видихнула вона скрушно.

– Що «знову»? – обережно запитав міліціонер, на вигляд старший.

– Лице і руки поколені тонким гострим предметом, – пояснила лікар. – Втретє за цей тиждень! Якийсь маніяк орудує!

Вона допомогла потерпілій підвестись і разом із сержантом, що взяв її з іншого боку під руку, вивела жінку з квартири.

Старший міліціонер затримався на хвилинку, записавши телефони Тараса та Єжи і сказавши, що, можливо, передзвонить їм пізніше.

Обидві машини поїхали, і знову стало тихо. І у дворі, і в квартирі.

Єжи мовчки взяв у руку віник і почав підмітати підлогу на кухні. Наткнувся поглядом на паперовий пакет із продуктами. Виклав його вміст на стіл. Кільце ковбаси заховав у холодильник.

– Може, все-таки коньячку? Проти стресу? – запропонував Тарас, що заглянув на кухню.

Єжи відмовився.

– Пізно вже, – сказав він. – Та й на тверезу голову сни сняться добрі, без цих жахів, – він кивнув на вікно, за яким осінній вечір ось-ось збирався перетворитися на ніч.

Вночі Тарасові не спалось. Він крутився, лежав на спині з розплющеними очима. Кілька разів підводився й підходив до вікна, за яким було тихо та спокійно. Знову лягав, але заснути ніяк не міг. Увесь час згадувалася ця жінка, на яку «напали згори, як птахи». її крики з двору. Кров на її обличчі. Жах в її очах. Усі ці зорові та слухові спогади викликали якусь дивну заціпенілість тіла. Так, напевно, почувається кролик, на якого дивиться удав перед тим, як проковтнути. Жах передує неминучій загибелі, смерті. Це, звичайно, стосується скоріше кролика, ніж Тараса. Жах в очах цієї жінки із кров'ю на обличчі його, Тараса, не стосувався. Він – сторонній, навіть не свідок. Точніше – свідок не події, а наслідків.

Тарас зітхнув, повернувся на бік. Простягнув руку до тумбочки й узяв мобільник. Подзвонив Дарці.

– Як ти? – запитав.

– Нормально, – відповів знайомий голос. – Тихо. Нікого. Приходили з казино, обміняли десять тисяч доларів. Знову гривні немає. Вночі чомусь усім потрібна гривня, а вдень – долари…

– Дивно, – погодився Тарас, згадавши, що й сам постійно міняє євро та долари на гривні, й завжди вночі. – А мені не спиться…

– Випий! – порадила Дарка.

– Я вже. Не допомагає.

– Тоді приїжджай! Поговоримо!

– Я ж випив, – почав виправдовуватися Тарас. – Тепер за кермо не можна. Тільки пішки.

– Так пішки приходь!

– Знаєш, – Тарас заговорив повільніше. – Я боюсь. У нас сьогодні у дворі на жінку напали… Вся в крові була…

– Ну, на жінок завжди нападають. На чоловіків нападають, тільки коли поряд жінок немає, – голос Дарки задзвенів пустотливо та грайливо. – А мені якраз кави хочеться!

– Просто зараз?

– Просто зараз!

– Добре, вже встаю! – сказав Тарас і опустив ноги на підлогу.

– Вставай-вставай! – підохотила його Дарка. – Нічого дурно валятися!

Тарас одягнувся, заварив каву, залив її в термос.

Вийшов у двір і прислухався до навколишнього нічного світу. Те, що спочатку здалося йому тишею, поступово розшарувалося на безліч мікрозвуків. При цьому деякі з цих мікрозвуків доносилися з тілесних надр самого Тараса. Він однаково добре чув навіть не вухами, а власною шкірою стук свого серця. Чув далеке дзижчання літака десь високо в темних небесах. Чув щось не зовсім зрозуміле, але ритмічне і таке, що мало якості якоїсь індустріальної мелодії, ніби нескінченно працюючий верстат або конвеєр. Коли ця мелодія затихла, Тарас зрозумів, що десь далеко пройшов потяг.

Потяг, що пішов за межі слуху, заспокоїв Тараса. Він вийшов на Пекарську і повернув по ній ліворуч. Тепер сам він став джерелом нічного звуку. Він ішов і слухав свої кроки, і водночас намагався ступати м'якше, щоб його кроки звучали якомога тихіше.

Біля Галицького ринку ним оволоділо вже знайоме занепокоєння, і Тарас попрямував швидше, немов поспішав проминути небезпечну зону. І дійсно, пройшовши метрів тридцять-сорок, зупинився на початку вулиці Франка і завмер, розуміючи, що занепокоєння покинуло його так само швидко, як і оволоділо ним раніше, кілька хвилин тому. Озирнувся на всі боки, прислухався. Нічого незвичайного, тільки чомусь на язиці з'явилася солоність. Поправивши на плечі сумку з термосом, Тарас зробив декілька кроків назад, до Галицького ринку. І відразу відчув дивні неприємні вібрації. Тепер, коли він дуже уважно прислухався до свого тіла, виниклі відчуття не викликали більше занепокоєння, а просто страх і цікавість. Причиною цієї цікавості цілком міг виявитися випитий увечері коньяк. Тарас зробив іще декілька кроків назад, і тут його наче затрясло. Тремтіння пройшлося по всьому тілу зверху вниз. Він завмер. Цікавість зникла. Залишився тільки страх і солоне дивне повітря, що ним важко дихати. Згори різко закричав криком, що нагадував старечий регіт, якийсь птах. Заляскали крила. Тарас задер голову і побачив, як на нього падає щось біле. Ударив по цьому білому рукою, як по м'ячу, і біле, виявившись важким і м'яким, відлетіло вбік і, заляскавши крилами, почало здійматися в невидиме нічне небо. Тарас вибіг назад, на початок вулиці Франка. Але занепокоєння тепер не відпускало його. Він був зляканий, тремтів. На лобі виступив холодний піт. Він витер його долонею правої руки, але лоб залишився неприємно мокрим. Ще раз витер і відчув на долоні щемкий біль. Підійшов ближче до тьмяно освітленої вітрини кав'ярні, підніс долоню до обличчя. Побачив кров. Озирнувся назад, прислухався. Доторкнувся кінчиком язика до піднебіння, намагаючись визначити залишковий смак на язиці. Знову відчув сіль. Розвернувся і швидким, гучним кроком вирушив до обмінника Дарки, який тут зовсім поряд, за «бумеранговим» вигином вулиці.

Розділ 27

Під ранок Аліка Олисевича розбудив дзвінок мобільного, що доносився з боку дверей. Розбудити – розбудив, але з канапи не підняв. За вікном було ще темно. Ледь чутно шарудів дрібний дощ, і мелодія мобільного на фоні дощу звучала приємно і зовсім не дратівливо. Не виникало ані найменшого бажання її відключити. І вона тривала з перервами кілька разів. Алік лежав на спині й дивився в стелю. Ось знову чутний тільки дощ, але, напевно, зараз знову заграє мобільник! І дійсно, мобільник звучав іще двічі, перш ніж остаточно замовк. Алік перевернувся на живіт і знову задрімав.

Десь близько дев'ятої йому захотілося випити кави. Підвівся і згадав про мобільник, що дзвонив раніше. Витягнув його з кишені куртки. П'ять дзвінків од Рябцева. Перший – о шостій ранку!

«Що з ним скоїлося?» – подумав. Передзвонив.

– Ти новини по радіо слухав? – схвильовано запитав Рябцев, навіть не привітавшись.

– Та я щойно прокинувся!

– Так спочатку послухай, потім згадай, що я тобі говорив, а потім знову передзвони мені! – випалив колишній кадебешник і відключився.

Спантеличений Алік озирнувся на піч, на заготовлену з вечора джезву,[4] на скляну банку з меленою кавою, щільно закриту капроновою кришкою.

– Новини чи кава? – запитав Алік сам себе. І сам собі відповів: – Кава!

Хвилин через двадцять він-таки ввімкнув телевізор, але там по єдиному каналу, що нормально показував, ішов прогноз погоди.

Алік знову набрав номер Рябцева.

– Я нічого не знайшов, – сказав йому. – А що там передавали?

– Нічне пограбування рибного магазину на Липинського, через вибиту вітрину винесли всю живу рибу. На місці злочину залишено декілька пташиних пір'їн. За останні два дні – п'ять однакових нападів на жінок. Нічого не викрадено, обличчя та руки жінок поколені тонкими гострими предметами, у двох наскрізь пробиті щоки, в однієї відірвано вухо. Напади були здійснені в одному районі між дванадцятою та другою годинами ночі!

– Я не Шерлок Холмс, – сказав Алік і зітхнув. – І рибу я, до речі, майже не їм!

– Я не закінчив, – знову заговорив Рябцев. – Одна з потерпілих стверджує, що на неї напали два величезних білих птаха.

– Ну і що? – Алік, хоч як напружувався, щиро бажаючи зрозуміти схвильованість колишнього капітана КДБ, а все безрезультатно. Ну, пограбування магазину… Ну, нічні маніячні напади на жінок… Що тут нового? Жінок, звичайно, шкода! Але, слава Богу, що живими залишилися! Нехай не бродять по нічному місту, тоді й нападів не буде!

– Всі жертви стверджують, що перед нападами відчули себе погано, їх нудило, а на язиці виступала сіль! Я вже попросив моїх колишніх колег зібрати інформацію! Це те, про що я тобі говорив! Пам'ятаєш?

– Про море? – запитав Алік, згадуючи недавню розмову з колишнім капітаном. – Про Карпатське море?

– Авжеж! Ти ж удома зараз?

– Так.

– Не йди нікуди, я скоро приїду!

Спантеличений розмовою Алік знову влігся на канапу. І тут його немов підкинуло. Він усівся, потер пальцями скроні. Йому згадалось, як ішов він нещодавно вночі додому від Рябцева, із Сихова. Згадалось, як якась незрозуміла сила не дала йому перейти вулицю, як його охопив незрозумілий страх, як повітря наповнилося сіллю, й сіль ця ще довго залишалася на язиці, не даючи йому до ранку заснути й відволіктися від цієї незрозумілої події. Рябцев сказав, що жінки теж відчували на язиці сіль? Тобто з ними відбувалося щось схоже? Але ж на них ще й напали!

Алік сходив у двір по воду, поставив на широку конфорку старої печі чайник, а на другу – джезву. Заварив одночасно і чай, і каву. Чай залишив на потім, на найближче «потім», коли знадобиться глушити чаєм кофеїн, що розбушується у нього всередині. А поки що налив собі філіжанку кави і вийшов з нею в двір, під мжичку.

По Замарстинівській голосніше, ніж зазвичай, через мокру дорогу проїздили машини. Низьке небо обіцяло продовження дощу і, можливо, перетворення мжички на зливу.

«Добре, що він не попросив мене до нього на Сихів приїхати», – подумав Алік про Рябцева.

У таку погоду приємно залишатися вдома, навіть якщо будинок такий маленький, як у Аліка. Така погода тільки підкреслює затишність будь-якого простору, накритого дахом і відгородженого від решти світу власними стінами.

Появі Рябцева у дворі передувало веселе бурчання мотора його «piaggio». Колишній капітан, одначе, був невеселий на обличчі. Зайшовши в житло Аліка, він стягнув із ніг осінні черевики, зняв синю цератову плащ-накидку. Пройшов і мовчки всівся в крісло біля печі. Піч, як єдине джерело тепла в цьому житлі, вже встигла нагріти повітря.

– Ну, здрастуй! – Рябцев утупився у вічі Аліку, що сидів на вічно розкладеній канапі. – Що робитимемо?

– А що ми можемо робити? – Алік знизав плечима.

– Треба рятувати місто! Це ж наше місто! Треба бити в усі дзвони! Повідомити в «жовті» газети – вони напевне здіймуть галас! Он через якогось негідника «доктора Пі» скільки галасу! А тут справи серйозніші! Може, хоч тоді міліція та контора замисляться про те, що відбувається, та про його можливі наслідки?

Алік мовчки закивав. Те, що ця тема має бути набагато ближчою «жовтій пресі», ніж йому, серйозній людині, що працює освітлювачем сцени в оперному театрі, не викликало в нього сумнівів. Але тільки чому тоді капітан приїхав сюди, до нього на Замарстинівську, а не вирушив одразу до редакції газети «Експрес»?

– Ну що? – порушив паузу голос Рябцева. – Думаймо разом!

– Я готовий, – Алік подивився на колишнього капітана цілком серйозно. – Тільки я не знаю, як і про що думати!

– Ні, ти не турбуйся! – Рябцев, отримавши позитивний сигнал від Аліка, розслабився. – Я говоритиму, а ти слухай і реагуй! Так ми швидко складемо план дій і почнемо ці дії! Так у нас було заведено в конторі – завжди працювало. Один говорить, двоє-троє слухають і коригують. Отже, що ми маємо? Аномальні природні явища. – Рябцев утупився у вічі Аліку.

Алік зрозумів, чого від нього хоче його давній знайомий, і кивнув. Рябцев діловито всміхнувся й теж кивнув. І вів далі.

– Аномальні природні явища, які ми вже зафіксували: вихід назовні солоного морського повітря з явною присутністю йоду в різних районах міста.

Алік кивнув.

– У місцях виходу цього повітря відбуваються порушення атмосфери і, мабуть, магнітних полів, що приводить людину, що опинилася в цьому місці, в замішання і в паніку.

Алік знову кивнув у відповідь на пильний погляд колишнього капітана. Йому раптом сподобалось, як чітко і ясно Рябцев викладає свої думки. Зовсім не так, як він же намагався пояснити сонному Аліку своє хвилювання цього ранку по телефону. Алік раптом зрозумів, чому Рябцев так сумбурно висловлювався по телефону – перед ним нікого не було, перед ним не було очей, що слухають його! Алік усміхнувся.

– Ці ж локальні аномальні зміни в атмосфері приводять у паніку не лише людину, але й птахів, запрограмованих природою на життя біля моря – тобто на чайок! – Рябцев підвів праву руку, показуючи вказівним пальцем у стелю і, очевидно, маючи на увазі небо. – Значить, морське повітря будить у чайках якийсь інстинкт… Скоріше за все – інстинкт полювання! Чайки живуть зграями. Ймовірно, одна з таких зграй і розбила вітрини рибного магазину на Липинського, і вони ж викрали звідти всю живу рибу, що була в магазині…

Рябцев завмер, немовби був сам вражений власними висловленими вголос думками. Його рот трохи розкрився, він подивився на піч із порожньою джезвою на конфорочних кругах, підвів погляд на віконце.

– Слухай, а звідки у Львові чайки? – запитав він несподівано, повернувши погляд на хазяїна житла.

Алік знизав плечима.

– Зі звалища, напевно, з Грибовичів…

– Але до звалища вони ж десь біля води жили?

– Не знаю, – видихнув Алік.

– Гаразд, повернемося до нашого аналізу. Значить, ми з тобою погодилися, що солоне повітря просочується десь із-під землі. Так?

Алік замислився. Це припущення все-таки викликало сумніви, але ж усе інше Рябцев виклав так доладно і логічно! Може, дійсно з-під землі?

Алік нерішуче кивнув.

– Бачиш, нам треба діяти самим і провокувати на дії інших. А значить, спочатку ми маємо підкинути сенсацію газетам! Як ти думаєш?

– Згоден, – твердо мовив Алік.

– Якщо ти прийдеш до редакції й розповіси їм про все, вони подумають, що ти обкурився! – голос Рябцева втратив упевнену інтонацію. – Якщо прийду я, вони подумають, що їх хочуть використати в якій-небудь спецоперації… Треба, щоб прийшов хтось третій…

– Хто? – запитав Алік.

– Це має бути людина, що викликає довіру, бажано, відома в місті…

– Письменник? – вирвалося в Аліка.

Очі Рябцева пожвавилися.

– Чому письменник?

– А кому ще повірять? Політику, чи що?

– Ні, – погодився колишній капітан. – Політикові не повірять. Але, наприклад, якому-небудь професорові університету повірять!

– Є такий, – зрадів Алік і відчув, як його охоплює незвичайний азарт, ніби він тепер став причетним до деяких великих подій. – Він і письменник, і в університеті викладає!

– Хто це? – Рябцев подався всім тілом уперед.

– Юрко Винничук! Мого віку…

– Що, теж такий волохатий, із хіпі?

– Ні, навпаки, лисий, не хіпував, просто пив…

– Отож я й подумав, що не чув раніше про такого… А він, думаєш, погодиться?

– Треба поговорити. У мене є його телефон. Він у Винниках живе! – сказав Алік, і згадана ним самим назва львівського передмістя переключила його думки на безкоштовний душ і безкоштовне прання одягу, які йому пропонували там же, у Винниках.

Рябцев вичікувально дивився на замисленого Аліка. За вікном не переставав дощ. Алік згадував кругловиду Оксану. І думав про гарячий душ. Йому дійсно раптом захотілося в гарячий душ. Ні, не для того, щоб намилитись і пройтися по своєму тілу мочалкою. Це він міг зробити в будь-який день після закінчення спектаклю в душі за акторськими убиральнями. Ні, захотілося просто стояти і «слухати» всім тілом гарячу воду, що ллється по шкірі. І щоб на вулиці періщив суцільний, безперервний холодний дощ. Він уявив собі це відчуття, цю картину. Уявив себе під гарячим душем. Стало жарко. На лобі виступив піт.

– Ну що? – нетерпляче запитав Рябцев. – Придумав що-небудь іще?

– Ні, – Алік відволікся від своєї гарячої уяви. – Зараз подзвоню Винничуку…

Він дістав мобільник, «заліз» у список контактів.

Через десять хвилин під зливою на жовтому «piaggio» вони вже їхали на зустріч із Юрком Винничуком. Знову Алік сидів іззаду, незручно обхопивши колишнього капітана руками, зімкнувши їх на його животі. Йому було б зручніше дотягнутися руками до керма, але вести моторолер удвох, та іще й по мокрій дорозі, було ризиковано.

Крислатий шкіряний капелюх Аліка явно заважав їх швидшому просуванню по дорозі, зате частково рятував од дощу. Здути його міг зустрічний вітер тільки разом із головою – натягнута лямка капелюха різала підборіддя. Але ж за всяку зручність треба платити якоюсь незручністю. Волосся, одначе, було вже абсолютно мокре, з нього вода струмками збігала вниз і злітала на дорогу гронами великих крапель, уже розсмиканих вітром. Маківка Ряб-цева, об яку при сильному гальмуванні Алік обов'язково б ударився своїм підборіддям, блищала мокрою лисиною, майже не помітною в суху погоду.

Юрко Винничук чекав їх у барі «Чарівний ліхтар» на Федорова. Він сидів за барною стойкою з келихом білого вина. Сірі випрасувані брюки, начищені чорні качконосі туфлі та бежевий светр грубого плетіння надавали йому незвичайної солідності. «У такому вбранні горілку не п'ють!» – подумав Алік, одночасно помітивши на вішалці мокрий чорний плащ і внизу, на дерев'яній підлозі, згорнуту парасольку, що лежала в невеликій калюжці води.

– Юрко, – Алік відрекомендував давнього знайомого колишньому капітанові.

– Рябцев, – назвався той і простягнув руку.

– А ім'я та по батькові? – зацікавився Юрко Винничук.

Алік хотів було вставити швидко ім'я та по батькові Рябцева в цей словесний момент знайомства, щоб швидше перейти до справи, але зі здивуванням зрозумів, що не знає ні його імені, ні по батькові. Приголомшений, він «стрибнув» у пам'ять, але і там натрапив тільки на комбінацію «капітан Рябцев».

– Пане Юрію, – заговорив Рябцев напрочуд ввічливо. – Я не користуюся, чесно кажучи, своїм ім'ям уже років сорок, якщо не більше. Поки мати була жива, користувавсь, а потім перестав… Річ у тому, що я служив УКДБ.

– У Львівському? – уточнив Винничук.

– Так, але ми до вас з іншого приводу приїхали… Сядьмо? – запропонував Рябцев і озирнувся на вільний столик біля вітражного вікна.

– Вам щось узяти? – запитав Юрко, переставляючи свій келих із барної стойки на вибраний столик.

– Каву та п'ятдесят грамів «Vana Tallinn», – замовив Алік, розслабляючи лямку та знімаючи капелюх.

Він повісив капелюх на вішалку поряд із плащем Винничука. Рябцев теж зняв плащ, струсив його так, що бризки води всіяли підлогу навкруги.

– Мені теж каву, – сказав він.

– Теж із лікером? – запитав Юрко Винничук.

– Ні, я за кермом. Мені краще п'ятдесят коньяку.

– То що у вас за сенсація? – нетерпляче промовив Винничук, акуратно перенісши на стіл і каву, і лікер із коньяком.

Рябцев, уважно дивлячись у вічі письменникові, чітко й детально розповів свою теорію аномальних явищ, які відбуваються у Львові. Юрко Винничук, слухаючи колишнього капітана, хмурився, іноді ледве стримував губи від іронічної посмішки. Рябцев не міг цього не помітити, і його голос наприкінці розповіді дещо обм'якнув. Алік упіймав себе на думці, що переживає за свого колишнього кадебістського «куратора». Йому хотілося, щоб Винничук серйозніше сприймав слова Рябцева, але водночас згадалися йому давні спільні п’янки, під час яких Юрко полюбляв зло жартувати, завжди іронізував, нічого ніколи не сприймав на віру і серйозно. «Може, треба було когось іншого підшукати?» – подумав Алік. І знову «стрибнув» у пам’ять. Одначе не було в нього більше в запасі знайомих письменників.

– Та-а-ак, – дослухавши розповідь Рябцева і витримавши двохвилинну паузу, видихнув Винничук. – Одноденну сенсацію з цього можна було б зліпити…

– Пане Юрію, – перебив його Рябцев. – Запитайте Аліка, він не дасть збрехати. Все це відбувається насправді!

– Може, у вас у Львові й відбувається, а в мене у Винниках усе тихо та спокійно! – неспішно вів далі Винничук. – Нічні викиди солоного повітря або газу – це ось може бути цікаво… Скоріше за все, якесь підпільне виробництво або лабораторії… – Очі Винничука поступово спалахували ідеєю. – Якщо лабораторія або нарколабораторія працює, то має накопичуватись який-небудь газ… Вони можуть його затримувати до ночі, а вночі випускати… Це вже цікавіше. Або навіть експерименти з газом? – Винничук абсолютно серйозним допитливим поглядом втупився в очі Рябцеву. – А ви не пам’ятаєте, за радянських часів на території міста зберігалася хімічна зброя?

– Та скрізь вона зберігалася, – Рябцев знизав плечима. – Потім її вивезли… Хімічна зброя не пахне, вона, коли щось не так, просто вбиває… І запах у отруйних газів інший, не йодистий…

– А ви все про гази знаєте? – запитав Винничук, і Алік, уловивши в його голосі єхидну інтонацію, скривив губи.

– Hi, – по-простацьки признався Рябцев. – Я не був фахівцем із газу, я був фахівцем по хіпі.

Погляд Винничука миттєво став веселим, і він перевів його на Аліка.

Алік, який у цей час допивав свою каву, мало не похлинувся.

– Так ви що, з того часу разом? Пов'язані одним ланцюгом? – мовив співучим голосом Винничук.

– Ні, пане Юрію. – Рябцев зітхнув, опустив погляд на келих із залишками коньяку і знову підвів його на письменника. – Ми з Аліком із 1986 року по цей вересень не бачились! Я його завжди шанував і шануватиму! Просто існувала одна важлива річ, яку я мусив розповісти Аліку. Тому я його у вересні й знайшов.

– І що ж це за річ? – зацікавився Винничук, округливши очі.

Алік тільки було розкрив рот, аби розповісти, як краєчком ока помітив долоню колишнього капітана, що підвелася над столом.

– Не треба, – мовив Рябцев голосом, в якому несподівано зазвучав метал. – Якщо пан письменник не вірить тому, що ми йому зараз розповіли, то він не повірить і в усе інше!

Алік допив лікер, озирнувся на барну стойку, роздумуючи: чи взяти ще чарочку?

– Ви, пане Рябцев, не думайте, що я з вас сміюся, – обличчя Винничука стало привітнішим. – Я усе запам'ятав і над цим думатиму. Я дуже люблю думати, але зазвичай на самоті… Така в мене звичка. Келих вина, я і думки. Телефон Аліка в мене є. Коли я щось придумаю або виникнуть іще запитання, я вас знайду… Ви, до речі, колонки мої читаєте? – Винничук подивився на колишнього капітана з обеззброюючою усмішкою на обличчі.

– Колонки? – перепитав розгублено Рябцев. – Я газети рідко купую…

– А Інтернетом користуєтеся?

– Ні, в мене інше захоплення, – признався Рябцев. – Голуби. Може, я вас як-небудь до себе запрошу…

Рябцев тут же глянув скоса в бік Аліка, перевіряючи його реакцію на власні слова. Алік, відчувши на собі швидкоплинний, у пошуках підтримки погляд колишнього капітана, ледь помітно кивнув.

Розділ 28

Дощовий ранок приніс Тарасу є-mail-сюрприз із Росії. Незнайома людина на ім'я Арнольд пропонувала себе як ексклюзивного агента Тараса по Рязанській області.

– Звідки він про мене дізнався?! – дивувався Тарас, читаючи довгий і детальний e-mail, більше схожий на бізнес-план.

Арнольд общяв поставляти двадцять-тридцять клієнти? на місяць за тридцять відсотків комісійних і долю в бізнесі. «Доля в бізнесі» змусила Тараса напружити втомлені мізки ще сильніше. Минула ніч не була особливо важкою – камені у чергового клієнта-поляка виявилися дрібними та піддатливими. Хоч їх і було три, але вийшли вони відносно легко, точніше – швидко. Вже о третій ночі Тарас звільнився і швтори години простояв біля нічного обмінника, базікаючи з Даркою та повільно розпиваючи з «венеційських» попільничок міцну чорну каву. Кава і зараз гірчила на язиці в Тараса, а у вухах і досі дзвенів стривожений голос Дарки. Ні, поки вони пили каву, голос у неї був лагідний і веселий. Це потім, коли він уже повернувся додому кілька годин тому, Дарка раптом подзвонила і розповіла про дивного клієнта, який підійшов до віконця о пів на шосту і попросив склянку прісної води.

«Може, він був п'яний. Я йому пояснила, що води в мене немає. Він пішов, але мене потім півгодини трясло, поки Орест Васильович за мною не приїхав», – говорила вона йому все ще тремтячим голосом.

«Чому вона назвала його клієнтом?» – дивувався подумки Тарас, пригадуючи дослівно їхню недавню телефонну розмову.

Знову подивився на e-mail із Рязані на екрані ноутбука.

– Яка ще в біса «частка в бізнесі»? – незрозуміле роздратування охопило Тараса. – Мені що, старий автобус купувати, щоб із цих рязанців камені оптом витрушувати?!

Стомлено похитав головою. Подивився на годинник – початок восьмої. На вулиці сухо, у дворі тихо, тільки час від часу простукають під вікнами кроки жителів глибинних парадних двору.

Тарас згорнув віконце Інтернету, перейшов на плеєр і ввімкнув у режимі нескінченного повторення Гімн України. Роздягся, зменшив гучність до мінімуму й заліз під ковдру.

Сон прийшов одразу, але виявився кошмаром, із якого Тарасу не вдавалося вибратися наступні декілька годин. Уві сні вони з Оксаною вийшли з якоїсь кав'ярні. Був ранній, але напрочуд безлюдний вечір. Вони йшли по Коперника, і, коли дійшли до магазину «Насіння», Тарас захотів показати їй дворик, у якому колись жив його давній знайомий. У дворику, заплетеному виноградом і плющем, на них згори обрушилися птахи – величезні білі чайки з чорними голівками. Вони збили їх обох із ніг і почали клювати. Тарас лежав на спині, відмахувався ногами від птахів, яких не бачив, але чув. Долонями він затуляв щоки й очі. А птахи опускалися, ляскаючи крилами, і били гострими дзьобами по тильній стороні долонь, по руках. Поруч кричала Оксана. Він відкинув руки від обличчя, водночас одлякуючи птахів, і обернувся, подивився на Оксану. Вона сиділа на землі, розмахуючи руками. її обличчя та долоні були в крові. Кілька чайок ходили навколо неї, опустивши голови й готуючись до атаки, одна падала згори.

– Обережно! – крикнув Оксані Тарас, сподіваючись, що вона зараз подивиться на нього.

Але Оксана його не почула. Чайка, що падала згори, гострими кігтями вчепилась їй у волосся і сильно вдарила її дзьобом. Оксана закричала, підвела руки, штовхнула чайку в бік, але чайка не злякалась, а тільки, вивернувшись, клюнула Оксану в долоню.

І тут різкий біль у шиї змусив Тараса завити й забути про Оксану. Він рукою схопився за шию, по його пальцях потекла кров, тепла і липка. Він подивився вгору і побачив над головою кілька чайок, що крутилися в небі. Вони опускалися все нижче й нижче. Різкий біль у ногах змусив його поглянути униз. Чайка, яка щойно клюнула його в ногу, відскочила на метр убік і знову, нагнувши шию, готувалася до атаки. Тарас, наповнений болем і злістю, стрибнув до чайки і вдарив її ногою, як м'яч. Чайка відлетіла вбік, але біль у нозі став сильнішим, і найнеприємніше больове відчуття змусило Тараса зціпити зуби. Він нахилився, щоб подивитися на ногу, і зрозумів, що права холоша прилипла до ноги нижче коліна й наскрізь просочилася кров'ю. І тут новий удар-укол дзьоба в спину. Тарас озирнувся на Оксану – вона нерухомо лежала на землі долілиць. По її спині та ногах ходили три чайки зі скривавленими дзьобами. Інші чайки стояли поряд.

Тарас прокинувся тільки після того, як уві сні помер, розірваний-роздертий хижими птахами. Прокинувся мокрий під мокрим підодіяльником. Усівся на канапі. Декілька хвилин опам'ятовувався, потім набрав повну ванну гарячої води. Лежав у ній не менш ніж півгодини.

Тільки до третьої після полудня, напившись міцної кави, Тарас зміг повністю відокремити свій кошмар від реальності. Але кошмар усе ще залишався перед ним, у ньому самому. Він усе ще відчував відлуння болю в ногах, руках, на шиї. Він усе ще чув зловісний пташиний регіт і ляскання великих білих крил. Він усе ще чув крик Оксани. І ось тепер нове, реальне занепокоєння охопило його, занепокоєння про Оксану. Може, не випадково вві сні саме вона була з ним? Не Дарка, з якою, коли не брати до уваги дивного «клієнта», що просив склянку прісної води, нічого неприємного минулої ночі не трапилося, а саме Оксана!

Тарас згадав розбитий акваріум у квартирі Оксани, розбите вікно, кров чайки, що скапувала на підлогу з підвіконня, застиглий жах в очах Оксани. Із Даркою нічого такого не відбувалось, інакше б вона йому сказала. Ось чому вві сні саме Оксана опинилася поряд із ним, із Тарасом, і вони обоє стали жертвами великих хижих птахів.

Тарас згадав фільм Хічкока, теж про птахів, які нападали на людей. Але там, у фільмі, птахи були дрібні й чорні, здається, дрозди. Та й фільм був зовсім не страшний, можливо, навіть чорно-білий. Уранішній кошмар лякав Тараса гіпернатуральною яскравістю барв, соковитістю крові, гіперболізованою білизною самих чайок. Кошмар був куди страшнішим і натуральнішим за будь-який із фільмів жахів. Хрипкий крик-сміх чайок і досі рвав слух, дряпав барабанні перетинки. І якийсь іще зловісний шум фоном був присутній за цим невщухаючим криком чайок.

Тарас затиснув пальцями вуха. Заплющив на мить очі, хитнув головою, мовби намагався скинути з неї настирливо-неприємну шумову павутину. Обернувся, зупинив погляд на музичному центрі. Поставив компакт-диск ДДТ, пультом знайшов пісню «Свобода», підняв гучність до максимуму і, тільки коли музика згори, зусібіч і навіть басовими вібраціями дерев'яної підлоги знизу оточила його, тільки тоді він звільнився від уранішнього кошмару, витіснив його зі своєї голови.

Прослухавши ще три пісні компакт-диска на повній гучності, Тарас вимкнув музичний центр і подзвонив Оксані.

– Із тобою все гаразд? – запитав він. Голос його звучав дуже серйозно, але не схвильовано.

– Так, а що?

– Мені кошмар про тебе приснився, про нас із тобою, – сказав Тарас. – І я затурбувався.

– Кошмар? Про мене? – Голос Оксани затремтів. – Ти зайнятий?

– Ні.

– Я сьогодні вдома. Приїжджай, розповіси! Це може бути серйозно… Я тебе картоплею із грибами нагодую. Ти ж, певне, сьогодні не обідав?

– І не снідав теж, – згадав уголос Тарас. – Добре. Скоро буду.

Уже піднявшись на другий поверх і зупинившись перед дверима до Оксаниної квартири, Тарас пережив раптом емоційне дежа вю – йому стало на кілька моментів страшно, саме як тоді, коли Оксана викликала його з Єжи до себе, повідомивши переляканим на смерть голосом, що в її квартирі хтось є.

– Ти такий блідий, – здивувалась Оксана, впускаючи приятеля. – Заходь до кімнати, я вже все підігріла!

Тарас роззувся, залишив куртку в коридорі на стінці-вішалці, що відділяла від коридору маленьку кухоньку та ванну з туалетом. Пройшов і всівся за пересувний столик сервіровки.

– Я вже попоїла, – повідомила Оксана, опускаючи перед Тарасом тарілку з грибним рагу, виделку та блюдце з тонко нарізаним салом. – Ну, їж і розповідай!

Тарас жував і говорив. Оксана сиділа навпроти і, завмерши, дивилася йому в вічі. Коли він дійшов до дворика на вулиці Коперника, Оксана дістала з нижньої полички столика дві чарки та пляшку горілки. Налила. Жестом руки зупинила розповідь Тараса і вказала поглядом на чарки. Вони випили. Оксана кивнула – мовляв, продовжуй!

Тарас вслухався у власну мову, дивуючись, що розповідає, як йому здалося зараз, більше й детальніше, ніж пережив уві сні.

І раптом у кімнаті різко й голосно пролунав крик чайки, від чого Тарас здригнувся, виделка випала в нього з руки, вдарилась об край тарілки і полетіла на підлогу. Тарас відчув холод.

– Ой, це моя! – Оксана підскочила з табурета. – Я їй після годування забула дзьоб скотчем склеїти! Допоможи!

Вони підійшли до вікна, Оксана відсунула фіранку, й Тарас побачив перед собою в картонній коробці знайому чайку з перев'язаними крильми, з потужним дзьобом. Хазяйка квартири відрізала ножицями смужку скотча від рулону, що лежав тут же. Озирнулася на гостя.

– Схопи її за шию, тільки ніжно, м'яко!

Тарас тремтячими руками дотягся до птаха, акуратно взяв його лівою рукою за шию, а правою притиснув зверху. Оксана звичними рухами рук склеїла скотчем дзьоб і полегшено зітхнула. Вони повернулися за стіл. Тарас зайняв своє місце на канапі. Йому на плече впав плюшевий щурик, один із колекції «каналового зоопарку» Оксани.

– Він тебе любить, – сказала Оксана і всміхнулася.

Вона ще раз наповнила чарки.

– Ти поспішаєш? – запитала хазяйка квартири.

Тарас заперечливо мотнув головою.

– Такі сни просто так не сняться, – сказала Оксана. На її обличчі не залишилось і сліду від недавньої посмішки.

– Я ж тому і подзвонив, – мовив Тарас. – Напевно, тобі краще її позбутися! – Тарас показав поглядом на знову завішене вікно, за яким сиділа тепер обезмовлена скотчем чайка.

– Я її випущу, коли рани заживуть.

– А рибки де? – поцікавився Тарас.

– На іншому підвіконні. – Оксана кивнула у бік коридору.

У кімнаті на декілька хвилин запанувала тиша. Тарас мовчки доїдав картоплю з грибами, спостерігаючи за обличчям Оксани, на якому відбивалась уся емоційна палітра її думок: занепокоєння, сумніви, впевненість і невпевненість. Раптом її обличчя зосередилось, очі «прокинулися».

– Ти зі мною сходиш? – запитала вона.

– Куди?

– Тут близько, до моєї знайомої, – Оксана зам'ялася, спохмурніла, підбираючи відповідні слова. – Я з нею іноді раджуся з приводу снів. Це її робота.

– До ворожки? – із сумнівом уточнив Тарас.

– Не зовсім, – ухильно відповіла Оксана.

Розділ 29

Лабораторія паранормальних явищ була розташована від Оксани за два квартали. Тарас знав цей дивний будиночок, перший поверх якого був пофарбований у блакитний колір. Кілька разів раніше зупинявся він тут, виявившись випадково поблизу, щоб роздивитися дивних слонів, які прикрашали фасад, почитати незрозумілі, немов спеціально заплутані цитати, трафаретом нанесені на шибки вікон. Зупинятися – зупинявся, але ніколи цікавість не змусила б його зайти всередину. Але тут провідною, або, якщо точніше – тією, що завела усередину цієї будівлі, – силою виявилась Оксана. Питання присутності чи відсутності цікавості навіть не обговорювалось. Оксана просто зупинилася перед дверима і послала зі свого мобільника есемеску. Через хвилину двері відчинились, і громіздка пані в довгій чорній сукні впустила їх.

– Це з вами? – запитала пані Оксану, вказавши важким поглядом карих очей на Тараса.

– Так, так, – Оксана кивнула й пішла вперед, змусивши пані в чорному вже йти за нею, забувши про супутника відвідувачки.

Оксана підійшла до широкого письмового столу, накритого бордовою скатертиною, всілася на стілець, зроблений під старовину, з високими підлокітниками. Пані обійшла стіл і повагом опустилася у своє крісло. Поправила розкритий перед нею ноутбук, стукнула наманікюреними нігтиками по клавіатурі й знову підвела голову.

Тарас зупинився за спиною Оксани й відразу відчув на собі важкий погляд пані в чорному.

– Візьміть там стільчик. – Вона вказала на сусідній стіл, простіший і без скатертини. – І сідайте!

Далі обличчя пані прибрало абсолютно інший, менш суворий і формальний вираз. Обличчя стало приємно-запитальним, і дивилася пані тепер у вічі Оксані, що несподівано завмерла.

– Розповідайте! – м'який голос пані в чорному легко виштовхнув слово з рота, трохи розкривши напомаджені губки і тут же прикривши їх.

– Йому… сон про мене приснився, – схвильовано заговорила Оксана, кинувши погляд на Тараса.

Пані перевела погляд на молодика.

– Говори! – попросила Оксана, теж обернувшись до нього.

Тарас почав детально переказувати свій страшний сон, дивлячись дещо байдужим поглядом на співробітницю лабораторії паранормальних явищ. З одного боку, пригнічувало його це марнування часу, з другого – Оксана в цій зустрічі явно бачила для себе важливість і сенс, так що нічого з побаченого уві сні й того, що запам'яталося, Тарас у своєму переказі не випускав, прагнучи при цьому звучати переконливо й зацікавлено.

Минуло хвилин п'ять-шість, перш ніж переказ сну добіг кінця. Сухість у роті змусила оповідача озирнутися на всі боки у пошуках якщо не пляшки мінералки, то хоч би карафи з водою. Пані в чорному тим часом підвелася. Вийшла з просторої кімнати через вузькі дерев'яні двері, залишивши відвідувачів наодинці одне з одним.

Тарас оглядівся уважніше. Тепер уже не в пошуках води, а з чистої цікавості. Приглушене освітлення примушувало примружуватися. Протилежний край кімнати ніби щезав за штучною непрозорістю повітря. Тарас розгледів там, у глухому, без вікна, кутку більш діловий стіл, на якому ліворуч од плоского комп'ютерного монітора лежали книги, одна з них розкрита. Над книгами зависла своїм «німим» мікропрожектором настільна лампа-трансформер. Тарас подумки ввімкнув її й «побачив», як приємний, ніжний, майже домашній конус світла впав на книги. Не було на тому столі ніякої помпезної скатертини, а на стіні поряд висіла мапа-схема міста.

«Що там за книжки?» – подумав Тарас і вже зібрався було встати і підійти туди, як раптом беззвучно відчинилися вузькі дерев'яні двері й до кімнати знов увійшла пані в чорному.

Усівшись на своє робоче місце, вона опустила на мить погляд на монітор ноутбука, і знову цокнув її ніготь об клавішу клавіатури.

– Юначе, – її карі очі твердо вперлися поглядом у вічі Тараса.

Тарас втиснувся у спинку стільця, відчувши якийсь мало не фізичний тиск, що йшов од хазяйки цього погано освітленого простору. Дискомфорт від кинутого на нього погляду пані в чорному поступово трансформувався з фізичного на психічний. Відчуття ущербності або неповноцінності виникло в Тараса, і йому захотілося сховатись, одійти на кілька кроків, пригнутися. Ні, він не зрушив з місця. Більше того, Тарасу вдавалося фіксувати всі ці найдрібніші сторонні рухи в його психіці. А очам раптом стало жарко, і вони засльозились.

– Юначе, – твердий, густий, об'ємний голос пані в чорному знову залунав над столом. – Мені треба поставити вам кілька запитань. Вам зараз незатишно тому, що ви зайшли сюди тільки заради вашої знайомої, намагаючись од неї заховати власні скептичні думки про нашу лабораторію. Хвилин через п'ять вам стане краще, і це означатиме, що скептичні думки покинули вас назавжди. Треба потерпіти. Зрозуміло?

Тарас кивнув.

Минуло кілька хвилин утихомирливої, цілющої тиші, й Тарас дійсно заспокоївся і встиг зафіксувати відчуття душевної рівноваги, що встановилося в ньому дивним, нез'ясовним чином. Разом із цим відчуттям до нього прийшло інше розуміння світу, а разом із цим розумінням виникла довіра до пані в чорному і до всього цього погано освітленого «лабораторного» світу. Він озирнувся на Оксану – вона сиділа нерухомо, погляд її був опущений на темно-бордову скатертину.

– Я гадаю, ми можемо продовжити, – порушила тишу хазяйка столу. – Ви, юначе, часом не кіноман?

Тарас здивувався запитанню.

– Ні, я в кіно майже не ходжу, – сказав він.

– А фільми жахів любите?

Тарас знизав плечима.

– Добре, будемо більш конкретні, – вела вона далі. – Ви знаєте фільм Хічкока «Птахи»?

Тарас кивнув.

– Може, ви його днями дивилися?

– Та я навіть не пам'ятаю, коли його востаннє дивився. Згадував його якраз через цей сон – це точно.

– У вас є жінка?

– Є жінка, яка мені подобається, – неохоче відповів Тарас.

– Вона вам сниться?

– Іноді так.

– Ви б назвали сни з її участю кошмарами?

– Ні, – поспішно видихнув Тарас і озирнувся на Оксану. – А чому ви запитали про фільми жахів?

– Люди, що захоплюються фільмами жахів, часто бачать у снах продовження цих фільмів.

– А-а, – Тарас на мить замислився, – зрозуміло… Але я думаю… – він знову озирнувся на Оксану.

– Що ви думаєте?

– Мені здається, я починаю розуміти, звідки взялися чайки… Точніше… Оксано! Ти розповідала про своє вікно?

– Ні. – Оксана немов прокинулась, її голос прозвучав по-дитячому здивовано. – А що, потрібно?

– Вікно? – перепитала пані в чорному. – Розкажіть!

І Оксана повідала хазяйці столу історію про розбитий акваріум, розбите вікно і велику поранену чайку.

– І цей птах досі у вас?! – здивувалася пані в чорному. – Чому ви раніше до нас не прийшли?

– Я не думала…Тарас важко зітхнув.

– Знаєте, – заговорив він, – зі мною останнім часом більше кошмарів відбувалося наяву. І вони, здається, теж усі пов'язані з чайками. Тричі я не міг пройти вночі по вулиці до себе додому через крики чайок і раптове відчуття страху… А кілька днів тому вночі до нас у двір забігла скривавлена жінка, яка сказала, що на неї «напали згори, як птахи»…

– Угу, – процідила крізь зуби пані в чорному, і обличчя її раптом втратило суворість рис. – Я більше фахівець зі сновидінь… А те, що ви зараз розповідаєте… Це не до мене!

– Але ж кошмар про мене йому снився? – стрепенулась Оксана. – І минулого разу ви мені дуже допомогли, коли пояснили сон із підземним трамваєм і ратушею, що падала.

– То був чистий сон, – похитала головою пані в чорному. – А це… це явні вібрації… Вам треба до Симона Федоровича… Але він вас, Оксаночко, не прийме. Він тільки чоловіків приймає!

– Він що, голубий? – здивувалась Оксана.

– Ні, що ви! Просто сюжетно-смислове тлумачення снів – це справа, якою цікавляться переважно жінки. Переказати сновидіння, звичайно, можуть і жінки, і чоловіки… А пояснити і переказати вібрації можуть тільки чоловіки… Чоловіки і відчувають їх краще, ніж жінки… Бо чоловіки не такі емоційні. Я думаю, – пані перевела погляд на Тараса, – вам треба обов'язково записатися на прийом до Симона Федоровича. Він вам усе розтлумачить.

Кращого тлумача вібрацій ви в Україні не знайдете! Він, до речі, й доктор наук з фізики.

– Доктор наук? – здивовано повторив Тарас.

– А що тут такого?! – обурилася здивуванню Тараса пані в чорному. – Я теж людина освічена, до речі, кандидат наук з ботаніки. Ви ж прийшли до лабораторії, а не додому до якої-небудь віщунки Тамари!

– Так-так, – Тарас примирливо закивав головою. – А як записатися? По телефону?

– Та я вас зараз сама запишу! – заусміхалася несподівано пані, підвелася, відійшла у протилежний куток великої кімнати, до столу, який раніше викликав у Тараса довіру. Розкрила зошит, клацнула кульковою ручкою з висувним пишучим «жалом» і, нахилившись над столом, граціозно виконала, здавалося б, абсолютно нікчемну канцелярську дію – внесла на папір деякий запис.

– Післязавтра о першій ночі, – сказала вона, повернувшись на своє місце. – Будете першими! Це важливо! Зазвичай під кінець прийому в нього знижується увага, та і слух теж. А на самому початку він усе чує й дуже уважний. Тільки вам треба добре підготуватися. Краще письмово, щоб жодного зайвого слова. Це моя вам порада! Напишіть усе чітко, як у книзі, а потім йому повільно прочитаєте, а якщо він захоче, то віддасте йому аркуш і він сам іще раз прочитає!

– Так а мені що робити? – дещо збентежено запитала Оксана, яка виявилася раптом «за бортом» розмови.

– Голубонько, не переймайтеся! – Рука пані в чорному простяглася в бік відвідувачки, немов бажаючи погладити ту по плечу. – Потерпіть! Треба визначити природу сновидіння! Якщо це чисте сновидіння, то ми до нього ще повернемось, а якщо це якось пов'язано з вібраціями, то він, – пані кивнула на Тараса, – вам усе, що Симон Федорович скаже, передасть.

– Знаєш, мені щось коньяку захотілося, – сумно призналась Оксана Тарасові, коли вони вийшли з лабораторії.

– Ходімо! – з готовністю відповів її приятель. – У «Домінік» чи в «Чаршний ліхтар»?

– Ходімо в «Ліхтар», – сказала рипучіше Оксана і зітхнула.

Розділ 30

Опівнічний проспект Чорновола повільно вів Аліка у бік будинку, до якого було ще далеченько. Небо, що підганяло в спину важкими похмурими хмарами, застиглими над оперним театром і старим містом, раптом розслабилося, очистилось і навіть здивувало сущих під ним раптовою появою круглого жовтка місяця. Значить, дощ або скасовувався, або був зарезервований тільки для жителів центру.

Алік кілька разів на ходу задер голову і подивився вгору, перш ніж думками відвернувся від дороги, повністю довіривши її ногам.

Попереду зима, не попереду по дорозі, а попереду за часом. І настати вона може й за два тижні, й через місяць. Алік пригадував минулу зиму, дещо задовгу, але цілком приємну з однієї-єдиної причини: сніг кращий за дощ! І хоча жити під постійними дощами не так уже й страшно – живуть же люди в Лондоні й узагалі в Англії та в Ірландії, де дощить куди частіше, ніж у Львові! Але сніг – як чисте, свіже простирадло. Сніг оновлює відчуття життя. Омолоджує. За ним можна заново відфокусувати погляд. Добре, що зір не зношується через усе побачене в житті, добре, що Алік іще може дивитися на світ без окулярів. І навіть уночі йому завжди здається, що він бачить так само, як удень. А зимової ночі й поготів! Зимова ніч освітлена знизу, із землі, освітлена снігом, який дивиться вгору, відбиває небо. А коли ще місяць на небі, як тепер, то сніг тягнеться своїм світлом до нього, іскриться, й ці іскорки роблять ніч іще яскравішою та живішою.

Алік, дійшовши до парку 700-річчя Львова, знову кинув погляд на небо, на місяць. Здивувався, з якою легкістю йому сьогодні крокується. Подумав про те, що за роки свого життя пройшов цю дистанцію від театру до свого будинку на Замарстинівській сотні, ба ні – тисячі разів! На його очах тут зникали старі та з’являлися нові будівлі. Вибудовувався медичний центр Святої Параскеви, підіймалася щогла з великою жовтою літерою «М» – «Макдональдс», до якого він жодного разу не зайшов. Якби хоч приблизно можливо було підрахувати їх, усі ці пройдені кілометри, і потім, перетворивши їх на пряму лінію, накреслити її на мапі, відштовхнувшись од Львова! Дісталася б ця лінія на мапі до Берліна або Парижа? Напевно, так!

Алік усміхнувся, відчувши, яким близьким раптом виявився Париж.

А згори щось зашуміло. І Алік, задерши голову, побачив на небі між собою та жовтим місяцем зграї ворон, що летіли у бік центру. Вони летіли йому назустріч, але, кажучи мовою пілотів, перебували вони – ворони й Алік – на різних ешелонах висоти.

Алік зупинився, не зводячи очей із сотень чорних цяток, які перетинали його особисте нічне небо. Ворони летіли мовчки, не перекаркуючись між собою, мовби про все давно й давно домовилися. Тільки шелест їхніх крил опускався униз, на землю, як звуковий доказ їхнього руху.

Зустрічне перетинання неба воронами закінчилося хвилин через п'ять, і знову небо завмерло у своїй темній одновимірності, ослабленій тільки світлом місяця.

Ось уже й коротка Варшавська вулиця залишилася позаду, і крокував він тепер по своїй, не найкоротшій вулиці Львова – по Замарстинівській.

А думки легко та невимушено віднесли його назад, до скверика біля Порохової вежі, посадовили його на лавку, на якій він уже не раз сидів, і нагадали про скупчення нечесаних, немитих, нечистих і голодних бомжів, які збиралися там щочетверга.

Ось і нині настав четвер, але, доки він дозріє до повноцінного дня, пройде ще годин сім-вісім.

«Цікаво, з'явиться сьогодні там, у сквері, ця кругловида кучерява жінка з суворим поглядом і великим фотоапаратом?» – подумав Алік. Подумав і посміхнувся, згадавши, як він здався їй бомжем!

Цікаво, як це його, вільну людину, могли вважати бомжем?! І той худий дядько, що підсів до нього на лавку минулого разу, він теж розмовляв із ним як із бомжем… Хоча що, бомжі ж теж абсолютно вільні люди, по суті, ті ж хіпі, тільки не розумом, а своєю фізичною природою. Потягнуло їх пияцтво або якийсь інстинкт на вулицю, ось і зробили вони все, щоб вулиця стала їхньою рідною домівкою.

– Наша крыша – небо голубое, наше счастье жить такой судьбою, – замугикав Алік на ходу пісеньку з «Бременських музикантів».

І раптом не зовсім виразне занепокоєння охопило його, обірвавши пісеньку з мультфільму. Алік зупинився. Замислився. Оглядівся на всі боки, однаково порожні та тихі. Ні, це було зовсім інше занепокоєння, не те, що супроводжується страхом і заціпенінням. Це занепокоєння було легшим, трохи поверховим. Та все-таки воно було присутнє.

Алік поліз до кишені джинсової куртки, витягнув мобільник із правої й переклав до лівої. Перевірив кишені джинсів. І зрозумів, у чому справа! Він шукав ключ од свого будинку, від флігеля, в якому прожив усе своє життя. Цей ключ завжди лежав у правій кишені куртки або, якщо він залишав куртку вдома, у правій кишені джинсів. Але зараз його не було, не було ніде.

Спочатку радше розгубившись, аніж засмутившись, Алік знову й знову перевіряв кишені, перебираючи пальцями наосліп дрібні гроші, якісь папірці, пігулки проти кашлю, що випали хтозна й коли з упаковки, й інші малі речові дрібнички, зазвичай звані «вмістом кишені». Ключа не було. Останні сумніви щодо його відсутності зникли, й тепер потрібно було вирішувати: що робити далі? Двері, звичайно, фанерні. Виламати їх неважко, але цим порушиться не лише внутрішній світ Аліка, але і внутрішня аура його житла. Виламувати двері – це насильство. Це однаково, що ламати руку живій істоті. А його флігель був саме живою істотою, що зігрівала його довгі роки, зберігала його спокій і душевний світ. Ні, ламати не можна. І дивно ж! Це був останній ключ! Кілька років тому Алік ще мав два ключі, але потім другий пропав, й ось тепер зник і останній…

Алік дістав мобільник, покрутив його в руці, роздумуючи: кому дзвонити й навіщо? Так, є фірми, які за сто доларів відчинять будь-який замок або сейф, але в нього немає ста доларів, та й звертатися в таку фірму – це те ж саме, що звертатися до кілерів із проханням покарати кривдника. Ні, треба придумати щось інше. Але що?…

Жовтий місяць знову привернув увагу Аліка, тільки тепер він уже подивився на нього поглядом людини, яка потребує допомоги.

«Краще б десь переночувати, а вранці вже можна спокійніше розв'язати цю проблему», – подумав він.

І здивувався тому, як недавні думки про бомжів і свободу раптом видалися глумливо-актуальними. Він теж став бомжем. Нехай хоч і на одну ніч! Зате тепер він зможе краще зрозуміти цих людей, краще відчути, що таке абсолютна свобода!

Що ж робити? Повернутися до парку 700-річчя Львова, влаштуватися на лавці, накритися газетами? Але ж і газет немає, та й не заходив він давно до цього парку. Може, там і лавок немає?

У руці пікнув телефон – палець випадково натиснув на клавіатуру. Алік опустив погляд. Подумав: кого б він міг зараз, у таку пізню годину, потривожити? Давніх друзів турбувати через таку дурницю не хотілось. У когось із них сім'ї, та й взагалі вони вже давно сплять. Не спати можуть романтики й люди одвічно нещасні, такі, що не знайшли собі в житті надійного місця.

На ці думки з'явився перед внутрішнім поглядом Аліка капітан Рябцев, розгублений, зляканий, повний сумнівів і страхів.

Зняв Алік телефон із блокіратора й набрав номер Рябцева.

– Слухаю! Що? – почув Алік уже після другого гудка.

Не спав, мабуть, колишній капітан.

– Доброї ночі, – мовив Алік. – Я тут ключ загубив… Не знаю, що робити…

– Ключ? Від будинку? – Голос Рябцева заспокоївся. – А ти де?

– На Замарстинівській, на самому початку.

– І що хочеш робити?

– Не знаю. Хочу спати, але… Ні, треба десь переночувати, а вранці що-небудь придумається…

– Ти не п'яний? – запитав Рябцев.

– Ні, я… я засмучений.

– Ну то бери таксі або попутку і приїжджай до мене! Переночуєш!

– Ні, – важко видихнув Алік. – Тут жодних машин… Та й грошей на таксі до Сихова не вистачить…

– Гаразд, тоді йди назустріч, я тебе заберу. Десь хвилин через тридцять-сорок. Куди ти за півгодини встигнеш дійти?

Алік прикинув.

– Десь до Вербової, напевно.

– Добре, шукатиму тебе там! Чекай!

Заховавши мобільник до кишені куртки, Алік розвернувся і вирушив назад, у бік центру міста, геть від рідного будинку. Просто по проїжджій частині дороги. Кілька разів застрибував на бровку, пропускаючи нечасті машини, що мчали на великій швидкості, і знову повертався на твердий, надійний асфальт.

Колишній капітан КДБ Рябцев підібрав його раніше, ніж обіцяв, що приємно здивувало Аліка, який іще не встиг дійти до вулиці Вербової.

Мчав жовтий «piaggio» через сонне місто надто швидко. Алік навіть хотів був попросити Рябцева не поспішати, але, оцінивши, наскільки твердо тримають руки капітана кермо моторолера, промовчав.

Дорога до Сихова по майже порожніх вулицях здалась Алікові цього разу надто довгою. Кілька разів він раптом провалювався у дрімоту, але тут-таки з переляком підводив голову і виштовхував себе силою волі на «поверхню» свідомості й слуху. Дужче обхоплював руками щуплого, одягненого в сірий плащ Рябцева, намагався зчепити долоні на його животі в надійний замок.

Бадьорість повернулася до Аліка, аж коли жовтий «piaggio» зупинився біля будинку Рябцева на Освицькій. Тут капітан попросив Аліка почекати і повів вузькою стежиною свій транспортний засіб до голубника.

Алік, чия бадьорість уже наближалася до нуля, стояв, похитуючись, перед парадним. Дивився на темні вікна багатоповерхівки й відчував, як тіло його стає ніби гумовим, розтягнутим, але готовим ось-ось стиснутися, стягтися, скластися, зробитися маленьким і непримітним.

Уже нагорі, у квартирі, Рябцев запропонував Аліку п'ятдесят грамів «коньячного снодійного». Алік кивнув. Випили вони двічі по п'ятдесят, після чого хазяїн квартири стомлено гмикнув щось схоже на «добраніч» і зник, не сказавши, де Алікові лягати.

І Алік, що роззувся в коридорі, сам побачив канапку, на яку приліг, не роздягаючись, і відразу ж заснув.

Ранок справжнього, освітленого денним світлом, четверга настав для Аліка тільки об одинадцятій годині. Він спочатку лежав із розплющеними очима, слухаючи по-військовому рівне й чітке дихання Рябцева та дивлячись у стелю. Потім, підвівшись і опустивши ноги на лінолеум, він побачив капітана, що спав на іншій канапі. Той лежав частково накритий пледом.

Поки Алік думав, будити його чи не будити, Рябцев сам розплющив очі, знайшов дещо каламутним поглядом свого гостя, кивнув йому і знову заснув, перекинувшись на інший бік.

Алік, позитивно оцінивши той факт, що одягатися не було потреби, оскільки підвівся він уже одягненим, пройшов на кухню і заварив собі чаю. За вікном імжило, під будинком темнів лісок і виднівся рябцевський голубник, що майже зливався барвою з цим лісом. Десь у сусідів за стіною голосно говорило радіо, мовби само до себе. А хотілося тиші. Й Аліку вдалося якимось чином прибрати зі слуху неприємний радіоголос. Він уже навіть замислився про ту проблему, яка несподівано змусила його заночувати в протилежному кінці Львова. Про розв'язання цієї проблеми. Він уже собі уявляв, що його хисткі, обклеєні всякою хіпівською всячиною двері можна просто підтиснути чим-небудь, якою-небудь стамескою від низу до верху, і тоді, можливо, язичок замка сам вискочить із паза. Скільки там того язичка – сантиметра півтора, не більше. А стамеску можна буде попросити в сусідів, вони напевно мають. Та й у нього самого в сарайчику є якісь залізяки, що залишилися від батька. Там теж може виявитися що-небудь відповідне для цієї операції – Алікові вже не здавалося, що вона надто складна й вимагає особливих умінь і навичок.

– Що ж ти мене не будиш? – на кухню заглянув хазяїн у темно-синіх «боксерських» трусах. Обличчя його через неповноцінний сон іще не набуло осмисленого виразу.

– Та я ще не в собі, – признався Алік.

– Снідав? – Рябцев кивнув на холодильник.

Алік заперечливо хитнув головою і зрозумів, що треба розчесати волосся.

– Ну посидь, а я зараз! – Рябцев розвернувся і пішов.

Через кілька хвилин він іще раз заглянув на кухню, але був уже вдягненим і взутим.

– Кишені перевірив? – запитав він. – Ключа точно немає?

– Немає, – видихнув гість.

Гримнули двері. Стало тихо. Й Алік помітив, що сусідський радіоголос теж замовк. Розв’язання проблеми, як тепер твердо відчував Алік, було знайдено. Залишалося тільки повернутися додому, на Замарстинівську. Але спочатку треба дочекатися повернення хазяїна, випити з ним по філіжанці кави, з’їсти по вже далеко не вранішньому бутерброду і по-людському подякувати за те, що той посеред ночі кинувся через усе місто на допомогу йому, чоловікові, якому він нічим не зобов’язаний.

Рябцев повернувся з пакетиком, із якого акуратно виклав на кухонний стіл перед гостем декілька яєць. Алік відразу звернув увагу на брудні руки Рябцева. «Напевно, щось робив із моторолером», – подумав він.

Рябцев, підійшовши до мийки, налив собі на долоні засобу для миття посуду, довго і старанно тер долоні, а потім так само довго промивав їх під гарячою водою.

– Ну що, яєчню чи, може, по кілька сирих вип'ємо? – знову обернувся він до Аліка, витираючи руки кухонним рушником.

Алік замислився. Питання вимагало свідомої відповіді. У колишні роки, бувало, пив уранці він по яйцю-другому, особливо після серйозного гуляння. Робив у верхньому кінчику яйця дірку, пробивав протилежний кінець і вміст висмоктував за кілька секунд, заздалегідь кинувши на язик дрібку солі. Тепер уже він не п'є як раніше. Та тепер і пити нема з ким. Тільки з побратимами по духу з Прибалтики, але не так і часто вони приїжджають. А коли приїжджають – не витримує Алік більше двох-трьох застіль.

Спогади про вранішній смак сирого яйця визначили відповідь Аліка. І Рябцев зрадів. Поставив на стіл два блюдця, простягнув гостю чайну ложечку, переніс із підвіконня на стіл наповнену сіллю сільницю і всівся за стіл так енергійно, мовби збирався не снідати, а робити більш відповідальну справу, яка вимагає рішучості й ентузіазму.

Закипів чайник. Запах меленої кави збадьорив кухонне повітря.

Два яйця випилися так швидко, що Алік кинув хижий погляд на три, що залишилися, перекладені на окрему тарілку.

– Бери-бери! – кивнув Рябцев. – Час майже обідній, та й невідомо, коли ти тепер їстимеш!

«Відомо, – подумав Алік, узявши з тарілки ще одне яйце. – Якщо тільки захочеться знову в центр виїжджати!»

– Ну, вибач, що я тебе додому не підвезу, – говорив хвилин через п'ятнадцять Рябцев Алікові, коли той зав'язував шнурки на важких черевиках.

– Та не треба. – Алік, сидячи навпочіпки на підлозі, кинув погляд угору, на хазяїна квартири. – І так уже забагато для мене зробили!

– Ну, ще не забагато… Але дещо ще в мене для тебе є, – мовив загадково Рябцев.

Алік підвівся, застебнув свою джинсову куртку на всі металеві ґудзики, не зводячи погляду з нього.

Той витягнув із кишені брюк і простягнув Аліку згорнуту ганчірочку.

Ганчірочка здалася гостю важкуватою. Алік витрусив із неї на долоню ключ, липкий, чи то в мастилі, чи то ще в чомусь масному.

– Ти ж замок не міняв? – запитав Рябцев, і в його очах промайнуло занепокоєння.

– Останні років тридцять не міняв.

– От бачиш, як добре! Іноді минуле може теж принести несподівану користь.

– То це що, від моїх дверей? – здивувався Алік.

Рябцев кивнув. Його обличчя на мить набуло винуватого виразу, що майже відразу ж змінився виразом легкого, майже романтичного смутку.

– Коли-небудь я тобі розповім про ті деталі твого життя, які ти сам давно забув… Якщо ти схочеш і якщо я буду в настрої… А взагалі я з минулого взяв у сьогодення зовсім мало… Майже нічого. Та й те, що взяв, по праву мені не належить, як от цей ключ…

– А ви ним користувались? – обережно запитав Алік, і здалося йому тут-таки, ніби озвалася в пам'яті якась не така вже й давня розмова з Рябцевим. Розмова, в якій теж начебто йшлося про житло Аліка.

– Так, – капітан відкрито і безстрашно подививсь у вічі гостя, й не було в цьому погляді тепер ні зніяковіння, ні сумніву. – Але я ніколи нічого там не брав, не міняв місцями. Я мусив по службі заглядати до твого будинку кожні два-три місяці й писати звіт. Я приходив, іноді варив твою каву і сидів на твоїй канапі або кріслі. Тільки тоді, коли тебе не було в місті, зазвичай уночі, над ранок, коли твої сусіди та мачуха міцно спали. То були дивовижні хвилини… Ти не ображаєшся?

Алік заперечливо хитнув головою.

– За ключ – спасибі! – сказав він, відходячи до дверей.

З одного боку, йому раптом розхотілося йти. Йому здалося, що Рябцев тепер налаштований на розмову як ніколи раніше. Він, напевно, міг би розповісти і про кисть Джимі Хендрікса. Аліку давно хотілося б знати подробиці. Але, з другого боку, треба було їхати додому. Їхати, відчиняти двері, не ламаючи їх, не витискаючи язичок замка з паза. Їхати, щоб потім їхати кудись далі, але вже з дому. Та й просто час було йти. Рябцев усе ще мав натомлений вигляд, йому потрібно б відпочити, навіть якщо самому йому і хочеться говорити й розповідати. В усякому разі, при наступній зустрічі Алік зможе знову запитати його про ключ од свого замка, й тоді ця розмова плавно пере-йде на інші теми.

Міцне рукостискання Рябцева біля відчинених дверей на сходовий майданчик закинуло Алікові останній сумнів – тепер уже щодо втоми колишнього капітана. Але «йдучи – йди»!

І Алік пішов.

Чомусь гуділи ноги. Він і так не збирався йти до себе пішки. По-перше, розпал робочого дня, по-друге – відстань. Тут навіть на маршрутках близько години їзди!

Коли сідав у першу маршрутку, в кишені куртки задзвонив мобільник.

– Я ж зовсім забув розповісти тобі про аномалії! – ввірвався у вухо стурбований голос колишнього капітана. – Ми не повинні з тобою забувати про це! Чи ти свого друга-письменника ще раз бачив?

– Ні, поки що не бачив.

– Моя тобі порада: обминай початок Чорновола, Грушевського, Франка та Пекарську. Там за останній місяць вісім самогубств і більш ніж двадцять нападів на нічних перехожих!..

– Добре, – пообіцяв Алік.

– Ми повинні щось зробити, – повторив Рябцев, але голос його вже втратив твердість.

– Зробимо, – пообіцяв Алік.

Розділ 31

Ключ, отриманий від Рябцева, увійшов до замкової щілини дверей так гладенько та легко, що Алік не зміг стримати здивування. Його втрачений напередодні ключ раз у раз застрявав у шпарині, опирався виконанню своєї єдиної функції. Напевно, тому, що за довгі роки роботи залізний язичок стерся, деформувався. А цей новий ключ миттєво порозумівся із замком. І Алік із благоговінням, мало не врочисто зайшов до свого однокімнатного житла. Роззувся за дверима, всівся у крісло біля печі й відчув незвичний приплив емоцій. Мовби сталося диво, що врятувало його затишок від зникнення.

Алік опустив погляд на ключ, підніс його ближче до очей. Різкий запах мастила вдарив у ніс. Узявши зі столу паперову серветку, він став відтирати ключ. Плоский сталевий кругляш ключа очистився досить легко. А ось борозенки язичка не хотіли звільнятися від темно-коричневої жирної субстанції, що заповнила їх. Та і малоприємний механічний її запах, здавалося, став сильнішим, мовби через старання Аліка мастило, звільняючи від себе ключ, ішло в повітря, випаровувалося.

Алік чхнув, здивовано понюхав ключ і знову чхнув, упевнившись в інтенсивності запаху, більш підхожого для якої-небудь автомайстерні.

Кинувши чорну від мастила серветку в кошик для сміття, Алік опустив ключ на край печі й приліг на диван. Відпочивши декілька хвилин, знову всівся і втупився задумливим поглядом у ключ. Запах мастила здався Аліку ще сильнішим. Якийсь напівсерйозний, грайливий азарт оволодів Аліком, і він, рішуче підвівшись, вийшов у двір. Постукав у двері до сусіда – власника старого «москвича». Попросив у нього гасу. Сусід-пенсіонер, чоловік привітний і завжди готовий допомогти, видав вічному хіпі півлітрову банку жовтуватої рідини.

Повернувшись додому, Алік відірвав шматок ганчірки і, вимочивши її в гасі, знову взявся за ключ. Хвилин через п'ять той блищав, борозенки на ньому теж блищали, очищені від мастила, запаху якого більше не відчувалося. Щоправда, тепер у повітрі панував запах гасу. Залишивши ключ у спокої, Алік відчинив навстіж двері та дві кватирки. Проте безрушність повітря надворі не сприяла провітрюванню житла. І тепер уже гас, точніше, його запах, почав дратувати хазяїна кімнати. Він виніс закриту капроновою кришкою банку з гасом на вулицю. Постояв там, поглядаючи з надією на сіре осіннє небо. Потім повернувся, але тут-таки знову вийшов на свіже повітря. На губах – саркастична посмішка. Тепер йому здавалася смішною його боротьба із запахом мастила, що закінчилася дивною перемогою.

Запах гасу вже перетворився на смак гасу на кінчику язика. І це дратувало Аліка дужче, ніж запах щедро змащеного ключа.

Цей смак гасу і підказав вічному хіпі подальші дії – захотілося випити кави.

Він насипав меленої кави у джезву, наповнив її водою і поставив на залізний круг плити, під яким виривався з газової трубки синюватий вогонь.

Тільки-но вода нагрілася, запах кави дотягся до хазяїна кімнати, що стояв біля плити. І він, втупившись у джезву, почав чекати, коли ж кавова піна покажеться біля країв, знаменуючи готовність напою до вживання. Кавовий аромат зринав над плитою, вже і піна почала підніматися в джезві, та Алік, спостерігаючи за приготуванням свого головного наркотика бадьорості, завмер, замислившись. Кава, збігши, зашипіла на розжарених кругах конфорки. І від низу до верху понеслася ціла хвиля гарячого кавового повітря. Алік мов зачарований стежив за википанням кави і прибрав джезву з конфорки, аж коли в ній не залишилося жодної краплі напою. Кімната тепер наповнилася приємним ароматом, який проник і на язик Аліка. Гас було переможено, перемогла кава, й Алік відчув себе подвійним переможцем.

– Що в тебе тут таке? – почув він тремтячий голос мачухи.

Вона заглянула у прочинені двері, знайшла його поглядом.

– Тобі не можна стільки кави пити, серце не витримає!

Алік, що знову приліг на диван, підвів голову. їхні погляди зустрілися.

– Алічку, чи ти мені не допоможеш? – запитала вона, несподівано змінивши тон із питального на прохальний. – Я хочу шафу пересунути.

У просторій головній кімнаті будинку, де мешкала мачуха, було чисто.

– Куди її? – запитав Алік, зупинившись біля високої старомодної одежної шафи.

– Ось сюди, – показала жестом мачуха. – Пам'ятаєш, як вона стояла п'ять років тому?

– То що, на старе місце? – уточнив Алік.

– Еге ж! Якраз сьогодні п'ять років, як ми її переставили. Ми тоді ще й ліжко моє пересунули від вікна, пам'ятаєш?

– Пам'ятаю.

– Давай і його переставимо.

– Також на старе місце?

– Ні, під стіну, на місце столу. А стіл ближче до вікна.

– То ви вирішили всі меблі поміняти місцями! – здивувався Алік.

– У моєму віці це корисно. Виникає відчуття новизни. Та й підлогу можна під шафою вимити. Там стільки пилюки! А від пилюки можна заразитися раком легенів!

– Від пилюки? – спантеличено повторив Алік. – Хто це вам таке сказав?

– По телевізору! У програмі «Зціли себе сам».

Алік знизав плечима.

Упоравшись за п'ятнадцять-двадцять хвилин із завданням, він випив із мачухою чаю і повернувся до себе.

Дивна річ, повернувся він наповнений якоюсь сторонньою енергією. Виникло бажання й у своїй кімнатці переставити меблі місцями. Але тільки-но він обвів своє житло поглядом, це бажання пропало. Старої ж цегляної печі не переставиш. Канапа теж стоїть лише там, де вміщається. Умивальник у лівому від вікна кутку, під вікном журнальний столик, а між столиком та плитою втиснуто крісло. Які тут можуть виникнути фантазії? Жодних! Нічого зайвого і все на своєму місці. Повний фен-шуй, як любить говорити про ситуації, що їх неможливо змінити, його знайома гардеробниця з театру.

Алік, заспокоївши свої думки, зварив каву. Цього разу вже не кімнаті та її повітрю, а собі. Потім подзвонив Юркові Винничуку і, домовившись про зустріч, вирушив на зупинку маршрутки. Йти пішки не було сил.

Розділ 32

Зустрілися вони з Винничуком у кав'ярні на Вірменській, де вже зустрічались і десять, і двадцять, і навіть, здається, тридцять років тому.

– І навіщо ти з цим кадебістом панькаєшся? – дивувався вголос Юрко Винничук, попиваючи каву. – Він якусь маячню верзе, а ти його слухаєш!

– То ти думаєш, що це маячня? – цілком серйозно запитав Алік.

– Ну, якщо він не божевільний, то це не маячня, а просто цілковита нісенітниця! Я розпитав нашого університетського геолога. Підійматися можуть тільки ґрунтові води. Якщо земля отруєна будівництвами або добривами, то вода, що підіймається, може бути солоною, повною хімії, але доісторичне Карпатське море тут ні до чого. А ти впевнений, що він нормальний, твій знайомий?

– Не впевнений, – Алік зітхнув. – Але ж я не впевнений, що і я – нормальний, і не впевнений, що ти – нормальний. Що це таке взагалі – норма? Дев'яносто-шістдесят-дев'яносто? Чи горілка-пиво-тараня?

– Норма – це не комбінація горілки та закуски, – Юрко подивився на давнього приятеля викладацьким поглядом. – Норма – це непорушення індивідуумом прийнятих суспільством писаних і неписаних правил. Ти, до речі, ніколи нормальним не був. Тому з тобою й боролися за радянських часів!

– А-а! – Алік усміхнувся. – Точно, нас же тоді називали «ненормальними»! Але в такому разі капітан Рябцев абсолютно нормальний! Це ж він намагався, щоправда, дуже слабенько, повернути нас, хіпі, в «норму»! Хоча, як виявилось, особисто він у цьому не був зацікавлений!.. Він навіть допомагав.

– Значить, і він ненормальний, – швидко дійшов висновку Юрко. – І чим він вам допомагав?

– Рябцев нещодавно зізнався, що це він із друзями зробив так, що кисть мертвого Хендрікса зі Штатів через Прибалтику потрапила до нас на Личаківський.

– Що?! – І без того круглі очі Винничука округлились іще більше. – Ти що, віриш, що в тій могилі лежить кисть Хендрікса?

– Звичайно, вірю, я її бачив. Та ми її самі туди закопали разом із Аудрюсом і Вітасом. І ще душ сім із наших було там. Можуть підтвердити. Ті, хто живий.

– І що ти бачив?

– Що? Кисть, висохла, запаяна в твердий пластик. І сліди опіку на ній!..

– Гаразд, хочеш вірити в чудеса – вір! – відмахнувся Юрко. – Можеш і далі допомагати своєму кадебісту шукати доісторичне море! Я не проти! Мало того – я за! Мені це подобається як стьобний перфоманс у виконанні колишнього хіпі та колишнього кадебіста.

– Я не колишній хіпі, – дещо образившись, мовив Алік.

– Ну так і він – не колишній кадебіст! Точно, колишніх кадебістів і колишніх хіпі не буває! – Винничук, задоволений своїм красномовством, посміхнувся саркастично.

– Щось сьогодні з тобою не те, – задумливо мовив раптом Алік, пильно втупившись у вічі письменникові. – Може, ти кепсько почуваєшся?

Посмішка сповзла з обличчя Винничука.

– Чорт забирай! – пирхнув він. – Хто з нас двох інженер людських душ? Ти?… Так, угадав! Мені печінка болить… Випив учора невдалого вина у сусіда…

– То залишився б удома, навіщо ти сюди приїхав?

– Але ж ти попросив! – Юрко Винничук розвів руками. – Як я міг тобі відмовити? Вибач за базікання! Дійсно, мені якось кепсько сьогодні… Отже, не звертай уваги на те, що я тобі тут наговорив! Я, до речі, давно відчуваю, що щось у нас у місті негаразд! І запахи я в різних місцях міста дивні відчував. Може, десь під будинками насправді зберігається стара хімічна зброя або отруйні гази? Хрін його знає… Словом, нехай твій кадебіст краще у військових архівах пориється. Це буде куди корисніше, ніж шукати, де проступає з-під землі Карпатське море!

Від Вірменки до Порохової вежі не більше як десять хвилин пішки. Суха погода дозволила Аліку повільно прогулятися старовинними вуличками центру, а в скверику біля вежі він одразу побачив, що його звична лавка вільна!

Уже розслабившись на лавці, Алік оглядівся навкруги. Помітив на лавках віддалік, біля вежі, декількох бомжів. Недалеко від них – машина-«пиріжок» із написом «Оселя», але біля неї тільки дві жінки в зелених робочих жилетах поверх курток. Вони, здавалося, вже згортали на сьогодні свою доброчинну діяльність.

Алік підвівся і пройшовся алеєю у бік машини. Спинився метрів за десять від жінок у зелених жилетах. Молоді незнайомі жінки поралися біля відчинених задніх дверець, протирали або закривали великі продуктові бідони-термоси.

Алік підійшов ближче. Одна з жінок, брюнетка років тридцяти, помітила його.

– Що ж ви так пізно прийшли, – сказала зі співчуттям. – У нас уже нічого не залишилося.

– Дякую, я не голодний, – миролюбно відповів Алік, розглядаючи зблизька продуктові бідони-термоси. – А мені одна ваша співробітниця казала, що у вас гарячий душ є…

– Так, у Винниках, – закивала брюнетка. – Якщо хочете, можете сьогодні приїжджати. Душова до шостої вечора.

Алік похитав заперечливо головою.

– Не встигну, – видихнув.

– А ви можете з нами, – запропонувала брюнетка, оглянувши його уважним поглядом із ніг до голови. – Тільки назад ми вас привезти не зможемо…

Алік знову замислився. Гарячий душ на тлі холодної осені раптом здався йому чимось неймовірно приємним і бажаним. І дійсно, його спартанський спосіб життя, його тіло, що звикло до холодної води та покірливо переносило її навіть узимку, все його минуле й нинішнє життя, долею позбавлене гарячого водопостачання, – все це раптом натиснуло на нього згори з такою силою, що вперше за довгі роки відчув він себе неповноцінним, скривдженим, позбавленим людського тепла, загнаним у глухий кут.

Жінки тим часом зачинили задні дверці машини. Брюнетка озирнулася на нього. І Алік твердо кивнув.

З нею поруч він і влаштувався на задньому сидінні. І виїхала машина обережно зі скверу, сплигнула з бордюру на дорогу й поїхала далі, набираючи швидкість. Щоправда, швидкості вона так і не набрала, майже одразу уткнувшись у тягучку міського руху.

За годину він уже стояв у душовій кабінці під гарячим душем. Стояв і марно намагався зосередитися. Вода щедро текла по його голові, спині, по животу і ногах. Вона текла, нагріваючи його тіло до якогось неймовірно приємного градуса, до стану якщо не блаженства, то, в усякому разі, гармонії, точніше, відновлення гармонії тіла, порушеної колись давно-давно і порушеної саме холодом, який затримався в його житті. Не холодом у стосунках зі світом, а холодом побуту, до якого він, здавалося, так звик і який мало не цінував як прикметну особливість власного життя.

– У нас є три шампуні! – почувся ззовні кабінки невпевнений жіночий голос. – Персиковий, проти лупи та вошей і кропив'яний! Вам який?

– Кропив'яний! – відповів Алік і тут-таки побачив, як пластикова пляшка з густою зеленою рідиною зависла згори над бортом душової кабінки.

– Я рушник тут на столику залишу! – додав жіночий голос, який належав рудій коротко стриженій жінці, що зустріла його тут, у душовій. Вона, в білому халаті й махрових капцях, усміхнулася йому привітно і, ні слова не сказавши, провела сюди, у велику кімнату, де душова кабінка займала лише малу частину простору. Вздовж стін на полицях стояли книжки, посеред кімнати – стіл і коробки з іграми, шахівниця. На іншому столику, біля вікна, – електрочайник, декілька філіжанок і цукорниця.

Жінка спочатку постукала і тільки потім зайшла до кімнати.

– Тут у вас – як у готелі! – сказав Алік, уже зігрівшись і помившись під душем, витершись і одягнувшись.

Він тепер сидів за столиком і просто відпочивав, слухав тишу.

– Ні, – всміхнулася вона. – Готель у нас не тут, а поруч! І справді готель, тільки безкоштовний. Я там рік прожила. Тепер кімнату знімаю…

Алік розуміюче кивнув. На обличчі цієї жінки немов написана була її нелегка біографія, щедро полита алкоголем. Але очі були живі. Не лише тому, що вона підфарбувала їх небесно-блакитним кольором. Самі зіниці були балакучими, і навіть якщо вона мовчала, вони продовжували говорити за неї.

– Я ж теж із бомжів, – повідомила вона через хвилину. – Злякалася, що помру, і повернули вони мене до життя. – Жінка кивнула у бік вікна. – Добрий вам одяг підібрали. – Вона перевела погляд на джинси та джинсову сорочку Аліка. – Треба й мені до Соні сходити, подивитися, що там нового! Нам зараз багато одягу приносять, тим паче що зима скоро…

Згадка про зиму збила думки Аліка. Не встиг він пояснити жінці, що не є бомжем і прийшов у своєму власному одязі. Але тепер це не мало ніякого значення. Нехай вона думає про нього все, що хоче! Може, їй приємно думати, що вона стала благодійницею для такого ж бомжа, яким була сама?! Нехай! Вона дійсно – благодійниця, повелителька гарячої води.

Алік сидів і розумів, що йти йому не хочеться. Жінка теж сіла за стіл, але тепер задумливо мовчала.

Алік подивився у вікно, вперся поглядом у цегляну стіну одноповерхового будинку, в якому розташовувалася чи то їдальня, чи то пральня. Між вікном і цією стінкою було метрів шість-сім. Повітря за вікном сіріло, наближався вечір.

Розпитавши у жінки дорогу до найближчої зупинки, де можна було б сісти на маршрутку до Львова, Алік подякував їй і пішов.

Власне тіло здалося йому раптом на диво легким, наче він схуд під душем кілограмів на десять. Зупинку маршрутки він знайшов швидко, і вже хвилин через п'ятнадцять струшувала його дорога своїми ямами та горбами. Старенька «газель» легко та сміливо піднімалася вгору на основну трасу. Позаду і внизу залишалися Винники, що взяли на себе тягар і сміливість годувати й мити львівських безхатьків і громадян, що до них прилучилися; одним із таких громадян і виявився цього дня Алік Олисевич.

Розділ 33

Нічний візит до Симона Федоровича в лабораторію паранормальних явищ наближався. Тарас пам'ятав про нього нібито бічною пам'яттю, як про щось не надто важливе. Але вже на п'ятничний вечір його охопила тривога. Якби хоч клієнти з'явилися, можна було б переключити увагу. Але поляки приїдуть аж у неділю, щоб заповнити звичною справою його ніч проти понеділка. А сьогодні п'ятниця. За вікном темно й тихо. І це «темно й тихо» зовсім не означає «спокійно». З арки, що веде у двір, іноді долітає через відкриту кватирку шум машин, які проїжджають по Пекарській. Долітає вибірково, наче арці вдається запобігти проникненню у двір усіх підряд звуків із рідної для Тараса вулиці.

Тарас сидів на кухні, розстеливши перед собою на столі білий аркуш формату А-5. У правій руці він тримав китайське збільшувальне скло на ручці, куплене за вісім гривень у магазині «Все по 3 гривні». На білому полотні паперу лежали маленькі сіренькі камінчики, які людині сторонній могли видатись абсолютно однаковими. Тарас підкотив указівним пальцем руки один із них ближче, почав розглядати крізь лупу. Був цей камінчик, втім, як і інші, круглястий, але не круглий. Це ж і не дивно. Адже камінчики відносно м'які, і в процесі проходження своїм нелегким шляхом «на свободу» вони втрачають гострі кути, виступи, завдаючи своїм недобровільним власникам іноді абсолютно дикого болю.

Тарас нахилився, придивився до сірого камінчика-конкременту. Його багаторазово збільшена поверхня нагадувала місяць. І ця думка викликала в Тараса усмішку, виштовхнувши візит до лабораторії, що мав відбутися через декілька годин, знову в «бічну» пам'ять.

«Еге ж, точно! Дуже схожий на місяць! – захоплено думав Тарас. – Може, і місяць такого самого, ниркового походження?! Сформувався і виріс у нирках якого-небудь гіганта, а потім, виходячи, убив його, розірвав… І так виник всесвіт! Може, і земля теж звідти родом? Тільки землі поталанило більше – її витрусило у вологе місце, звідси і життя, і гнилизна, що перетворила планету на зелену і квітучу!»

Тарас акуратненько підштовхнув пальцем ще три камінчики й зупинив їх поряд із першим. Вони були як брати! Навіть криві борозенки, видимі крізь лупу, на всіх цих каменях чимось були схожі. Немов кулі, випущені з одного пістолета. Але ж «пістолети» у більшості випадків були різні!

Тарас замислився. Потім звернув увагу на камінчик, який відрізнявся кольором, – був він світліший за інших, майже білий. Жаль, що стерлося з пам'яті обличчя цього клієнта, поляка з Ґданська. Невиразним було те обличчя, сіруватим. А ось камінь «зніс» він незвичайний, наче був внутрішнім альбіносом. І лінії на світлому камені відрізнялися від ліній на сірих. «Може, інопланетянин?» – подумав Тарас і посміхнувся.

Дивно, але розгляд колекції каменів заспокоював Тараса, приводив його душу до стану ідеальної рівноваги та гармонії. До того ж щоразу виникало в ньому відчуття «глибокого задоволення» від усвідомлення, що робить він, між іншим, добро, позбавляючи чоловіків од болю та мук. А вони, клієнти, давали йому можливість жити. Не багато, але і не бідно. Запити у нього були невеликі, немов спеціально підформатовані під прибутки. Щоправда, останнім часом мріялося йому піти з Даркою до ресторану, але її робота поки що не дозволяла цій мрії здійснитися. Зате до кав'ярні вони ходили вже кілька разів. На кав'ярню в нього завжди гроші є, навіть якщо цілий тиждень перед цим не було клієнтів.

Близько десятої вечора Тарас акуратно зібрав камінчики у пластиковий тубус із-під пігулок. Закрив. Згадав, що цього разу він їх не порахував. Зазвичай перерахунок камінчиків приносив йому деяке задоволення, але тепер майбутня зустріч із фахівцем з вібрацій знову перескочила з «бічної» пам'яті в основну і трохи збила його думки. Втім, востаннє він перераховував камінчики всього лише три-чотири дні тому, й тоді їх було сімдесят сім. Клієнтів останніми днями не було, отже, число камінчиків зменшитись або збільшитись не могло.

Близько опівночі Тарас затурбувався. Почав роздумувати: йти йому пішки до лабораторії чи під'їхати машиною? Машину він зазвичай без необхідності не чіпав, залишав у дворі. Але йти самому пішки, зважаючи на останні нічні події, було просто страшнувато. Хоча ніби й недалеко!

Уже вийшовши з квартири, Тарас, переступаючи через п'яту сходинку, автоматично згадав про сусіда. З двору подивився на його вікна і, на свою радість, побачив у них світло. Єжи не спав!

Тарас повернувся до парадного, подзвонив сусідові у двері.

– Є справа, – по-змовницькому напівпошепки повідомив Тарас Єжи; той стояв у спортивних штанях і майці.

– Яка справа? – Єжи втупився в опівнічника.

– Я записався на прийом до лабораторії паранормальних явищ, на першу годину ночі…

Очі Єжи округлились, а на губах намалювалася поблажливість.

– Це там, де ворожать? – запитав Єжи після багатозначної паузи.

– Це вдень там ворожать, а серйозні консультації дають тільки вночі! Там чолов’яга є, Симон Федорович, фахівець із паранормальних вібрацій, доктор наук… Він, до речі, жінок не приймає. Тільки чоловіків… Підемо?

Єжи роздумував, жував тонкі губи.

– Це ж одягнутися треба пристойніше, – нарешті мовив він і оглянув Тараса з ніг до голови.

– Ну, бажано, – кивнув Тарас. – Справа-бо серйозна… Я їм про чайок розповів!..

– Ну, почекай. – Єжи зачинив двері, навіть не запропонувавши сусідові почекати в коридорі.

Тарас вийшов, оглядівся, прислухався. Згода Єжи скласти йому компанію звільнила від занепокоєння. Тепер можна було налаштуватися на серйозну розмову. Хоча звідки Тарасові знати, що скаже на це все доктор наук Симон Федорович… І чому він не Семен, а Симон?

Тарас вирішив поки що не думати про цього фахівця з вібрацій із повагою. Хтозна! Раптом теж виявиться дурисвітом, а перелаштовуватися в розмові з пошани на сарказм буде важкувато.

Двері парадного відчинились, і на темний двір вийшов Єжи Астровський у випрасуваних брюках, сорочці з краваткою та в піджаку. В руці – парасолька та старомодний шкіряний портфель, на вигляд – порожній і легкий.

На Пекарській було світліше, ніж у дворі. Багато вікон будинків ще світилися. Проїздили повз них машини, розштовхуючи нічне непрозоре повітря світлом своїх фар.

– Ти рибок годував? – запитав Єжи на ходу.

– Так, – збрехав Тарас і відразу вирішив, що погодує їх, тільки-но повернеться додому.

– Я вже сімнадцятьох безхатьків і незаможних підстриг. – Єжи легко поміняв тему розмови. – Ти Оксані скажи! У мене й список є, можу їй передати.

– Із адресами та номерами мобільників бомжів? – пожартував Тарас.

– Вони, до речі, нормальні люди. – У голосі Єжи дзвякнув метал невдоволення. – І в деяких є адреси… Ти, до речі, вікна утеплював?

– Іще ні, – здивувався запитанню Тарас. – До снігу ще місяця півтора!

– А вони вже свої підвали втеплюють! – повчально мовив Єжи.

Вікна лабораторії паранормальних явищ не світились. Усе перехрестя та маленький скверик навпроти були занурені в неглибоку міську темряву.

– Зачинено! – прошепотів Єжи.

Тарас знизав плечима.

Вони підійшли до вхідних дверей. Тарас натиснув кнопку дзвінка на переговорному пристрої.

– До кого? – тут же скрипнув із пристрою чоловічий голос.

– На першу годину ночі до Симона Федоровича, – відчеканив Тарас.

Клацання замкового механізму підказало, що двері відчинилися.

Світло, що видалося надмірно яскравим, ударило Тараса й Єжи по очах, тільки-но вони зайшли до приміщення.

– Сюди проходьте! – долинув чоловічий голос звідкись праворуч.

Очі в Тараса засльозилися. Він піднявся по трьох сходинках – і раптом яскраве світло немов відрізало. Тепер в очах потемніло.

– Куди «сюди»? – запитав він уголос роздратовано.

– Заплющте очі на хвилинку і не розплющуйте! – порадив той самий голос. – Подихайте рівно! І ви теж, пане з портфелем!

Тарас стояв із заплющеними очима й напружував слух, намагаючись уловити хоч якісь звуки. Але стерильна, абсорбуюча тиша поглинала навіть власне дихання Тараса.

– Можете розплющити очі! – Чоловічий голос здався Тарасу в цей момент привітнішим.

Він розплющив очі й побачив перед собою чоловіка років п'ятдесяти, лисуватого, в білому костюмі й білих лакованих туфлях. Обтислий голубуватий гольф чітко повторював лінії підкачаної грудної клітки. Комір гольфа, піднятий під саме підборіддя і загорнутий там акуратною манжетою, повністю ховав шию.

– Симон Федорович, – відрекомендувався чоловік, потискуючи руку Тарасу, а потім і Єжи Астровському. – Проходьте! – Він широким жестом хазяїна направив їх до свого робочого столу, вже знаного Тарасові з колишнього візиту до лабораторії.

У приміщенні було дещо похмуро. Ліворуч біля вікна стояв стіл зі скатертиною, за яким приймала клієнтів знайома Оксани. А на столі фахівця з вібрацій в яскраво-жовтому конусі світла від увімкненої настільної лампи-трансформера лежала розкрита книга.

Тарас усміхнувся, згадавши, як уявляв собі світло від цієї лампи.

Симон Федорович усівся на своє місце, почекав, поки гості влаштовувалися на стільцях по інший бік столу.

– Я вам не пропоную кави або чаю, – заговорив він обережно, неголосно. – Тому що гарячі напої роблять бесіду приємною, але занадто легковажною. Отже, я вас слухаю.

Тарас і Єжи переглянулися, після чого Тарас зрозумів, що сусід виконуватиме радше роль меблів, ніж оповідача. І Тарас, трохи плутаніше, ніж кілька днів тому, почав говорити про кілька пережитих ним випадків раптового страху на нічних вулицях, про жінку, що забігла до них уночі у двір, і про сон, в якому на нього і на Оксану напали чайки.

Симон Федорович слухав уважно, час від часу кидаючи погляд на Єжи Астровського, який кивав головою.

Коли Тарас закінчив, у приміщенні настала тиша. Фахівець із вібрацій впав у глибоку задуму. Його розплющені очі нікуди не дивилися, це підштовхувало до думки, що він просто відключив свій погляд на час роздумів. Хвилин через п'ять Єжи кашлянув. Симон Федорович здригнувся й вернувся увагою до відвідувачів.

– Так, – видихнув він, – знайома історія.

Він висунув верхню шухляду письмового столу, витягнув звідти тонку паличку завдовжки з два олівці й передав її Тарасові, після чого напіврозвернувся вліво і втупився у великий план Львова, що висів на стіні.

– Там кнопочка, натисніть! – сказав він Тарасу, помітивши, що той не знає, що робити з указкою.

Почекавши, поки Тарас розібрався з лазерною указкою, Сим он Федорович знову обернувся до плану міста.

– Покажіть, де ви живете! – попросив він.

Червона точка указки пройшлася по Пекарській і зупинилася.

– А де ще з вами траплялися ці випадки?

Тарас почав пригадувати. Спочатку показав відрізки Пекарської на розі Донцова, Філатова. Потім згадав, як страшно було Дарці, й показав на плані місце, де стоїть її обмінник.

– Ага, – закивав Симон Федорович. – Гаразд.

Він знову висунув шухляду столу й витяг широку теку, з якої видобув з десяток аркушів формату А-5. Поклав їх поверх розкритої книги під конус світла.

Верхній аркуш нагадував частково заштриховану олівцем контурну мапу.

– Бачите, – Симон Федорович розгорнув мапу до Тараса й Єжи. – Це зафіксовані аномалії на тринадцяте вересня о другій двадцять ночі.

Тарас нахилив голову, побачив, що на мапі дійсно зображено фрагмент центру міста, проспект Свободи з боку Коперника. Заштрихований був якраз ріг проспекту і Коперника.

Господар опустив поверх першої другу контурну мапу з іншим фрагментом центру. Тут уже заштрихованим виявився цілий відрізок вулиці Франка від Грушевського до Зеленої. Згори ручкою було написано «15 вересня, 3.45 ранку».

– І що це означає? – подав раптом голос Єжи Астровський.

– Це означає, що ми маємо справу з аномалією, не прив'язаною до конкретного місця, або з аномаліями, пов'язаними з кількома конкретними місцями, – спокійно відповів Симон Федорович. – Ви не перші, хто звернув увагу на ці, скажімо так, малоприємні речі. Я саме спеціалізуюся на негативних вібраціях… Якщо ви хочете мені допомогти…

– Звичайно, – з готовністю поспішив Тарас.

– Ну, тоді ви можете взяти тут напрокат винайдений мною прилад і контурні схеми, а я вас проінструктую, як і що робити. Згодні?

– А скільки коштує прокат приладу? – поцікавився Єжи Астровський.

– Сто гривень за ніч.

Єжи скривив губи, озирнувшись на Тараса.

– Ну, а що буде далі? – запитав Тарас.

– Далі ми разом з вами врешті-решт виявимо й ліквідуємо причину цих аномалій, і місто знову зможе спати спокійно, – всміхнувся Симон Федорович.

– Місто і так спить спокійно, – мовив Єжи, нахиливши голову до контурної схеми.

– Я б так не перебільшував. – Симон Федорович кинув на Єжи поблажливий погляд. – Якби місто спало спокійно, у нас би не було сплеску нічних самогубств і невмотивованих злочинів саме в час і в місцях, позначених на мапах! – Він кивнув на пачку контурних схем. – Усі ці страхи та птахи – дрібниці в порівнянні з суїцидами!

– Дрібниці?! – повторив спантеличено Тарас. – А те, що вночі раптом пропадає електрика в самому центрі міста, а Львівенерго твердить, що ніяких аварій і перебоїв із електрикою не було? Це дрібниці?

– Так, дрібниці, – спокійно мовив фахівець із вібрацій. – Це все «людський чинник». П’яна рука чергового з підстанції натиснула не ту кнопку, а потім повідомила начальство, що все було в порядку. Ви ж дорослі чоловіки й мусите розуміти, що є тільки дві причини будь-яких аномалій: природа і людський чинник. Природа не вганятиме у страх випадкових нічних перехожих і не відключатиме електрики.

Тарас замислився.

– Добре, – сказав він по хвилинній паузі. – А чим допоможе цей ваш прилад?

– Прилад покаже наявність та інтенсивність негативних вібрацій, ви зафіксуєте межі цих вібрацій на мапі. Потім ми вирахуємо закономірності за часом і місцем і спільними зусиллями, може, навіть залучаючи міліцію або інші органи, візьмемо джерела аномалії в кільце й витягнемо їх на світ Божий.

– Джерела аномалії?

– Авжеж. Скоріше за все, це група якихось веселих і талановитих студентів розважається, не розуміючи всієї серйозності наслідків їхніх експериментів.

Тарас обм’якнув. Останні слова Симона Федоровича викликали в ньому приплив недовіри до цієї людини. Звинуватити в тому, що відбувається, якихось студентів?!

– Ви ж помічали, що водночас із появою страху в цих місцях повітря раптом здавалося солонуватим? – запитав Симон Федорович.

Тарас замислився, пригадуючи.

– Так, здавалося, – сказав він.

– От бачите! Це все може виявитися реакцією людського організму на який-небудь розпорошений на певній ділянці вулиці газ… Цілком можуть студенти-хіміки пустувати…

– Які ж це пустощі?! – обурився Єжи Астровський, різко підвівши голову.

– Для них – пустощі, – уточнив свою думку фахівець із вібрацій. – Для нас і для міста – серйозна проблема.

– А птахи? – запитав Тарас.

– Ви знаєте, якщо надихатися певних газів, то ви побачите й почуєте не лише птахів, але й динозаврів! Ви вибачте, – Симон Федорович подивився на свій годинник, – у мене за десять хвилин наступний відвідувач. Давайте підсумуємо! Ви братимете прилад?

– Так, – рішуче відповів Тарас.

– Він дуже простий у користуванні. Зараз я вам усе покажу й розповім!

Апарат одночасно нагадував лічильник Ґейґера і старий переносний транзисторний радіоприймач. Зручна блискуча ручка охоплювала темно-зелений прямокутний пристрій із двома індикаторами згори. Обидві стрілки в індикаторах лежали на «нулях», зелене тло лівої половини першого індикатора підказувало, що ліва зона визначала «норму», а ось тло правої половини своєю кричущою червінню попереджало про небезпеку краще за будь-які слова та знаки. Півколом ішла штрихова розмітка, поверх якої стояли цифри. Тло другого індикатора було повністю червоним. Симон Федорович під час пояснень жодного разу не назвав одиницю, якою вимірюються вібрації, але про це Тарас подумав тільки на вулиці, коли вже йшли вони з Єжи мовчки у бік Галицького ринку. Єжи діловито ніс файлик із десятком складених удвоє однакових контурних схем міста.

Раптом порожню вулицю перед ними перебігла кішка.

– Чорна? – запитав, різко зупинившись, Єжи, голос його злегка тремтів.

Тарас теж зупинився, спробував відшукати тварину поглядом, але вона вже зникла за рогом будинку.

– Я не розгледів, – признався він. – Що не біла – це точно…

– Ти ввімкни-но цю штуку, щоб ми випадково не зайшли в яку-небудь вібрацію, з якої потім живим не виберешся! – Страх охоплював Єжи поступово, і це відбивалося в його голосі.

Тарас натиснув кнопку апарата. Обидва індикатори засвітилися. Стрілка лівого індикатора здригнулась і відхилилась, але завмерла на зеленому тлі. Стрілка другого індикатора навіть не ворухнулася.

– Усе нормально, – Тарас відірвав погляд від апарата й озирнувся на сусіда.

Той із полегшенням зітхнув.

– Ми додому? – обережно запитав він, на ходу оглядаючись на всі боки. Вони вийшли до пам’ятника Данилові Галицькому.

– Може, трохи пройдемося, по Пекарській, недалеко?… Потрібно перевірити, як він працює!

– А друга стрілка навіщо? – Єжи на ходу ткнув пальцем у другий індикатор.

– Якщо не вистачає негативного діапазону на першому індикаторі, то автоматично вмикається другий, який на позитивні вібрації взагалі не реагує, – повторив Тарас слова Симона Федоровича, сам здивувавшись, що так чітко й легко запам’яталися йому пояснення доктора наук із лабораторії.

Єжи закивав. Він на ходу ще кілька разів нахилився, перевіряючи положення стрілки першого індикатора, після чого, упевнившись, що вона не покидає зеленого поля, розслабився. Звернули на Пекарську, підходячи до арки, що вела до їхнього будинку, автоматично вповільнили крок. Але проминули.

Тарас відчув нез’ясовний прилив бадьорості. Вулиця була спокійна, рідкісні вікна старих польських будинків, світячись, розсіювали темряву. Іноді повз них проїздила машина, на яку стрілка індикатора тут-таки реагувала легким погойдуванням.

– Я сподіваюся, ти не збираєшся йти до Личаківського? – запитав Єжи. – Ходімо вже назад, а завтра вранці продовжимо. Вдень якось затишніше…

– Удень не можна. – І знову почув Тарас у своїх словах голос Симона Федоровича. І здивувався тепер не з цього, а з того, що Єжи, який увесь час сидів поряд із ним, по інший бік столу від фахівця з вібрацій, виявляється, не слухав жодних пояснень цього фахівця. Про що він думав?

– Не можна? – здивовано перепитав сусід.

– Удень у місті переважають природні негативні вібрації: від машин, загазованості, людської агресії. Тому важко відрізнити природні вібрації від аномальних… Ти хіба не слухав його?

– Цього дядька у блакитному гольфі? Слухав! Але він увесь час на тебе дивився, коли говорив… Ні, я дещо пам'ятаю. – Обличчя Єжи видало своїм виразом очевидну думку. – Він же ще говорив, за яких показників не можна наближатися до джерела вібрацій!

Тарас кивнув. Якраз він, Тарас, і не зафіксував цієї інформації жорстко і намертво, щоб у момент гіпотетичної небезпеки не розгубитись або, навпаки, не виявити безглуздої мужності із невідомими та малоприємними наслідками. Друга відмітка другого індикатора була тією межею, за яку їм було не дозволено заходити. Але другий індикатор спав спокійно.

Тарас зупинився. Єжи зрозумів цю зупинку як початок шляху додому і, розвернувшись, спокійно вирушив назад по Пекарській. Тарасові нічого не залишалось, як наздогнати його. Але біля брами двору в Тараса виникло гостре відчуття не до кінця виконаного обов'язку. І, попрощавшись із сусідом, Тарас вирішив продовжити нічну прогулянку найближчими околицями сам.

Власне, тільки-но Єжи зник усередині двору, а буквально через десять секунд гримнули неголосно двері їхнього парадного, плани Тараса конкретизувалися. Він подзвонив Дарці.

– Привіт, як ти там? – запитав.

– Нічого. Нудьгую, – відповів знайомий голос.

– Знаєш, у мене немає кави, але є цікавий прилад! Я зараз до тебе підійду!

– Ти мене й без кави бадьориш! – розсміялась у відповідь Дарка.

Тільки опинившись біля обмінки, Тарас зрозумів, що за час короткої прогулянки жодного разу не подивився на індикатори. Зате тепер, піднявши і поставивши прилад біля ніші для грошового обміну на прилавок-підвіконня, він помітив, що стрілка відразу піднялась і зупинилася майже на межі зеленого та червоного полів.

– Що це? – запитала Дарка і ткнула в скло зі свого боку пальчиком, який показував на прилад.

Тарас дивився крізь віконце обмінки на її руки. Темно-зелені рукавички йшли під рукави такої ж темно-зеленої блузи, поверх якої Дарку зігрівала ще й трикотажна безрукавка чорного кольору. На лівому зап'ястку поверх тканини рукавички – червоного кольору годинник, прямокутний пластиковий корпус якого переходив у пластиковий же гладенький браслет. Тарас відсунув апарат і сам торкнувся рукою скла по інший бік від її пальчика. Хотілося відчути її тепло. Скло ж може проводити тепло, як залізо проводить електрику! Скло навіть посилює тепло сонячного проміння! Він уявляв собі теплоту її рук. Він уже ходив із нею, тримаючи її руку, незмінно вдягнену в рукавичку, – і все ж ця рука завжди здавалася напрочуд гарячою, навіть жаркою. Ні, рукавички не заважали йому та його фантазіям. Навпаки, забарвлювали їх, його фантазії, у свої «рукавичні» кольори.

– Та ось, узяв у лабораторії паранормальних явищ апарат напрокат. Шукаю тепер привидів! – усміхнувся він.

І раптом усмішка зісковзнула з його лиця. Дарка це помітила.

– Що? – запитала вона.

– Забув забрати в сусіда мапи центру.

– А навіщо вони тобі, ти що, центру не знаєш?

– Та ні, потрібно позначати місця, де є аномалії.

– Ой, цікаво! – сплеснула долоньками Дарка. – Це як у фільмі «Ску-Бі-Ду»? Я б із тобою пішла!

– А в тебе є ключ від твоєї клітки? – єхидно запитав Тарас.

Дарка заперечливо хитнула головою. Її очі стали на мить сумними.

– Нічого, нічого, ми можемо почати шукати привидів просто у тебе в клітці! – трохи награно весело мовив Тарас і присунув апарат упритул до скла віконця.

На його очах стрілка сіпнулась і почала плавно підніматися. Зупинилась вона вже на червоному тлі, щоправда, зайшла на його територію недалеко, на кілька міліметрів.

– У тебе тут щось негаразд, – знову перейшов на серйозний тон Тарас.

– Звичайно, негаразд, – Дарка глянула на Тараса з легкою іронією. – Дивися! – сказала вона рішуче, нахилилася кудись і зараз же виклала по свій бік скла декілька банківських упаковок доларів, євро та гривень.

І Тарас дійсно обімлів, спостерігаючи, як зразу ж таки стрілка вже на цілий сантиметр залізла на «червону» територію індикатора.

– Ну, це якось банально виходить, – з гіркотою видихнув Тарас. – Гроші – брудні, це ясно. Але до чого тут негативні вібрації?

– А може, це не від грошей, а від мене! – Дарка, кажучи це, заховала гроші під прилавок, і стрілка опустилася на своє колишнє місце.

– Як це «від тебе»? Подивися! – Тарас задумливо втупився в подругу.

– Та годі! Що я дивитимусь! – відмахнулася Дарка. – Спасибі, що підійшов! А то сидиш тут усю ніч заради одного-двох клієнтів, можна і з глузду з'їхати!

– Іти тобі звідси потрібно, – мовив Тарас зовсім серйозно.

– Колись піду. Але не зараз.

– Знаєш, може, я піду каву заварю? – запропонував він несподівано, перейнявшись укотре співчуттям до цієї чудової й загадкової дівчини.

– Правда?! – зраділа вона. – Гаразд! Із мене поцілунок!.. Рукою.

– А не рукою? – запитав Тарас.

– А не рукою потім!

Тарас, так і не вимкнувши апарата, веселим, бадьорим кроком попрямував у бік будинку. Було вже зовсім темно. І тільки світлофори своїм жовтим блиманням розполохували темряву на перехрестях.

І раптом, уже на Пекарській, на самому початку, неприємне хвилювання охопило його. Кинувши погляд на підсвічений індикатор, Тарас побачив, як стрілка рвонула в червону зону й навіть ударилась об «межу» – маленький стопор, завтовшки з віконний цвяшок.

Тарас зупинився. Стрілка трохи відійшла від стопора й теж зупинилася. Тиша задзвеніла в Тараса у вухах.

Він зробив кілька кроків назад, не відриваючи погляду від індикатора. Стрілка поповзла далі по червоній території. Відійшов іще на кілька кроків назад, і вже не зі стрілки, а з власного стану зрозумів, що тут щось не так. Тремтіння пробігло по тілу. Він озирнувся на всі боки. За два метри від нього – зачинені дерев'яні двері до під'їзду цього будинку.

Тарас спробував заспокоїтись і впіймав себе на дивному роздвоєнні розуму та тіла. Розумом він якось керував і паніці цього разу не піддався, а от тіло поводилось по-дитячому неслухняно. Він відчував тремтіння в пальцях, неприємний холодок торкнувся шиї.

Тарас підняв апарат і підійшов до дверей у парадне, відчуваючи водночас, як самі ноги чинять опір його просуванню. Стрілка вперлась у стопор. Тремтіння підіймалося від п'ят і пальців на ногах до колін і вище.

Чомусь забракло повітря, і він зробив глибокий вдих, одразу відчувши, як на язик від цього вдиху осіла сіль, морська сіль. І пташиний крик-регіт, уже чутий раніше, знову задзвенів над головою. Він хотів із останніх сил волі відчинити двері й заглянути в парадне, але тут тіло здалося, остаточно відмовившись підкорятися командам.

І Тарас відійшов на крок, потім іще на два від дверей, і навіть там, попри те що тепер до дверей у парадне було не менш як півтора метра, він ледве стояв, насилу стримуючи бажання бігти, бігти геть.

Стрілка все ще залишалася на червоному, але близькість її до зеленого поля трохи заспокоювала.

Тарас усе-таки відійшов іще метрів на три і знову перевірив індикатор. Стрілка зупинилася на межі червоного й зеленого. Тарас зітхнув із полегшенням. Ноги ожили, мовби неприємна судома відпустила їх. Він знову озирнувся на всі боки, знову згадав про контурні схеми, віднесені сусідом. Кинув погляд у темне, затихле небо, що звільнилося від пташиних криків. І тут сіль на кінчику язика нагадала про себе, точніше, про цей момент фізичного, тілесного страху, пережитого тут кілька хвилин тому.

Він запам’ятав двері, запам’ятав будинок, запам’ятав мовчазні темні вікна. «Треба буде зранку забрати мапи та заштрихувати це місце», – подумав він.

І продовжив шлях додому, забувши на якийсь час про обіцянку, дану Дарці, й одночасно думаючи про те, що не від грошей виникають ці дивні негативні емоції. Гроші «фонили» і «фонять» завжди! Він би не здивувавсь, якби вони випромінювали радіацію! Але гроші не мають солоного смаку. В усякому разі, гроші ніколи не викликали в нього побоювання, остраху, тремтіння пальців. Гроші не викликали в нього ні смакових, ні звукових галюцинацій. А значить, вони тут ні до чого!

Уже вдома він відключив апарат, заварив каву і, наливши її в термос, знову вирушив на нічну прогулянку. Тільки тепер до обмінника на Франка він пішов іншим шляхом, аби не проходити повз будинок, із входу в парадне якого випромінювалися з такою грізною силою нез’я совні негативні вібрації.

Із Даркою він простояв близько двох годин, спочатку попиваючи каву з «венеціанських» попільничок, а потім, коли кава закінчилася, просто базікаючи про різне й час від часу під’юджуючи її з приводу поцілунку «не рукою».

– Знаєш, – сказала Дарка вже насамкінець, коли він ішов, – мені пообіцяли антиалергійну губну помаду! Може, я її на тобі випробую?

– Тоді хто з нас буде випробувачем помади? – запитав він весело.

– Хто-хто?! Звичайно, ти!

Розділ 34

Вставши й уважно вислухавши на кухні радіоновини, Рябцев сходив до ванної, де спокійно – в новинах же нічого прикрого не було – поголився, вмився і так само, в синіх «боксерських» трусах, босоніж, повернувся на кухню. Осіння сонливість іще не покинула його, і він, механічно запалюючи газ під чайником із водою, ні про що не думав, а тільки внутрішньо налаштовувався на новий день. Раніше відчуття бадьорості відвідувало його щоразу, тільки-но він розплющував очі, вриваючись у новий день спочатку поглядом, потім думкою, потім тілом. Тепер, і це був наслідок дуже близької старості, яка теж чимось надто схожа на осінь, у кожний новий день Рябцев увіходив повільно, неспішно. Наче боявся, що через різкі рухи може запаморочитися голова або похитнутись усе тіло.

Погляд у залите ззовні дощем вікно пробудив першу думку – думку про те, що треба одягнутися. Не так уже насправді й тепло було в його квартирі.

І доки чайник закипав, Рябцев натягував брюки, надівав майку, а поверх неї – старий зелений светр.

Тільки-но з'їв два бутерброди з сиром і випив чаю, щось «клацнуло» у нього всередині, немов замінили одну з кількох батарей, які надавали йому руху. І цей, нехай і незначний, приплив енергії викликав у Рябцева тиху радість, якою він негайно схотів поділитися зі своїми вихованцями, що жили у голубнику.

Знявши з вішалки парасольку-ціпок із логотипом київського пива, знайдену нещодавно на автобусній зупинці, Рябцев гримнув дверима і поспішив униз по сходах.

За дверима парадного розкрив парасольку і далі вирушив уже під монотонний дріб дощових крапель.

Ще два десятки кроків, і він запірне у свій власний світ, де легше збиратися з думками й почуттями, де він завжди в гармонії з природою і природа завжди добра та цікава до нього, чоловіка пенсійного віку, який нічого не значив для решти навколишнього світу.

Уже зупинившись біля дерев’яних дверець із ключем, затиснутим у пальцях правої руки, Рябцев помітив на мокрій траві, метрів за два від голубника, підозрілу білу пляму. Засунув ключ назад у кишеню, підійшов, присів навпочіпки, все ще тримаючи в лівій руці розкриту над головою парасольку, і жахнувся. Перед ним лежав один із його білих серпокрилих голубів, розтерзаний, із кров’ю, що запеклася на пір’ї, з відкинутою назад маленькою голівкою і розкиданими в сторони крилами.

Рябцев обережно взяв мертвого птаха у вільну руку, підвівся. І тут же помітив іще трьох своїх голубів, які нерухомо лежали на траві трохи віддалік.

– Як це? – прошепотів Рябцев і озирнувся на дах голубника.

Двосхилий дах із ребрами-дощечками для сидіння голубів блищав від дощу. Рябцев із мертвим голубом у руці відійшов убік і звідти поглянув на приполок. Побачив відчинені дверці льотка й одного зі своїх голубів, що з побоюванням виглядав із вигулу назовні.

– Як це? – повторив приголомшений Рябцев і почав прокручувати в пам’яті вчорашній день і вечір.

Він пам’ятав, як приніс із дому заново заряджений акумулятор, як увімкнув світло. Як сидів під голубами на табуреті й слухав їхнє туркотіння. Згадав, як почув косий дощ, що застукав по лівій стіні голубника. У Рябцева в той момент якраз у руці була чарка горілки. Що він зробив потім? Випив, поставив порожню чарку на тумбочку, видерся по сходах до вигулу і відчинив дверці. Навіщо?! Рябцев замислився. І тут пам'ять підказала йому: в голубнику було дуже задушливо. Дощ освіжає повітря, ось і захотілося йому освіжити тут повітря і для себе, і для голубів…

Важко зітхнувши, колишній капітан відійшов до розтерзаних голубів, постояв над ними. Побачив поруч на землі чуже, не голубине, перо, велике і біле з сірою облямівкою.

На очах виступили сльози.

– Простіть, – прошепотів він і позадкував назад, до голубника. – Простіть мені…

Рвучкими квапливими рухами він відімкнув замок, зайшов усередину і, кинувши розкриту парасольку в куток, постояв, тремтячи, хвилин п'ять, поглядом упершись у свій жовтий «piaggio».

Ліворуч од моторолера на дерев'яній підлозі, посиланій потоптаною вже соломою, виділявся квадрат входу до льоху.

Згадався раптом Алік Олисевич, якому Рябцев днями дуже допоміг, діставши звідти, зі своїх секретних засіків, ключ од дверей його житла на Замарстинівській. Це теж було днями, але до вчорашнього вечора. Час заплутався в думках Рябцева. Зникла хронологія останніх днів. Думки немов самі злякалися свого розхитаного, неорганізованого стану.

Рябцев трусонув головою, видерся на другий поверх, опустив мертвого голуба на вкриту газетою тумбочку. А сам подерся далі, під дах. І зачинив дверці льотка. Голуби шарпнулися від нього по вигулу, як від чужого. Він перерахував їх. Замість дванадцяти пар залишилося десять.

Ліва рука намацала в кишені мобільник. Намацала і стиснула в долоні, мовби він був живим і здатним допомогти у скрутну хвилину.

Але не захотів Рябцев нікому дзвонити. Знайомих голуб'ятників повідомляти про свою дурість і провину?! Ні, вони його й так серйозно не сприймають! Старим колегам по службі? Ще безглуздіше! У них свої проблеми. Аліку? Той, звичайно, може, і зрозуміє, й поспівчуває, але навіщо Рябцеву те співчуття?!

Сльози в очах висохли, в думки повернулася колишня молодецька жорсткість.

«Так, я схибив і цим скористалися вороги, – вирішив Рябцев. – Тепер справа моєї честі поквитатися з ними!»

Спустившись до підземної частини голубника, Рябцев поправив великі картонні коробки, що стояли одна поверх іншої, потім проліз у щілину між ними та цегляною кладкою внутрішньої стінки в самісінький тупик, де зберігалися два дерев'яні ящики з інструментами та всякі господарчі дрібниці. Серед цих дрібниць знайшов він свою стару саперну лопатку.

Мокрий від дощу, він викопав під найближчою сосною чотири маленькі могили. Опустив у них голубів і присипав їх землею.

Знову згадалися знайомі голуб'ятники. Ніхто з них так і не став йому ні другом, ні добрим знайомим. Були вони, звичайно, людьми в чомусь цікавими й енергійними, але Рябцев, який знався на людській природі, уникав щирих і відвертих стосунків із ними. Вони не викликали довіри. Й ось зараз, стоячи над могилами своїх голубів, він знову згадав, за що він іще недолюблював своїх колег по пернатому хобі. Коли в них помирали птахи, а бувало це нерідко, хазяї просто кидали їх у сміттєвий бак, наче мертвий голуб – лише сміття. Цього Рябцев ні прийняти, ні зрозуміти не міг. Так, птахи, особливо голуби, живуть недовго. Так, буває, що якийсь чужак принесе заразу, буває, що хвороби «викосять» голубів, і тоді доводиться людині починати все спочатку, дезінфікувати голубник, їхати на пташиний ринок або до друзів-колег. Але ось так не шанувати смерть, нехай навіть просту пташину смерть? Ні. Він своїх померлих голубів ніколи не викидав. І не буде.

Рябцев озирнувся на всі боки. Дощ ослаб. Небо, здавалося, стало трохи світлішим.

Очистивши зім'ятою газетою саперну лопатку від землі, Рябцев залишив її в кутку за своїм улюбленим жовтим моторолером. Замкнувши висячий замок на дверцях голубника, він підняв із землі велике біле перо з сірою облямівкою і, з ним у правій руці, з відкритою парасолькою в лівій, пішов до будинку.

Повернувшись до квартири, Рябцев зварив круто три курячих яйця, очистив від шкаралупи, поклав у велику чашку, полив зверху майонезом, після чого розтовк їх виделкою і з'їв, закушуючи шматком чорного житнього хліба.

Утираючи рукою губи, кинув погляд у вікно – дощ закінчився.

Посидівши ще декілька хвилин на кухні, Рябцев пройшов до кімнати, дістав із-під канапи чохол із мисливською рушницею, з якої ще жодного разу в житті не стріляв. Витягнув її, повертів у руках, зітхнув.

– Я їх не захистив, – процідив він крізь зуби. – Мало того, це я їх підставив…

Злість на самого себе виникла в ньому, мовби додала й так важкій рушниці ваги, і колишній капітан усівся на канапу, опустивши рушницю на коліна.

Сидів, дивився, думав, наливався душевною ваготою, та так нею наповнився, що явна гіркота виступила на язиці.

Розділ 35

Місто цієї ночі не могло спати спокійно. Йому було сиро, холодно й іноді страшно. Десь погримували вагони товарняка, і шум цей злегка нагадував віддалену грозу.

Рябцев у застебнутому сірому плащі з піднятим коміром мчав на своєму «piaggio», нахилившись до керма, через що ремінь зачохленої рушниці був натягнутий так, що сама рушниця стирчала трохи вперед і вгору, як щогла яхти, що її підганяє ззаду вітер.

Доїхавши до рогу Грушевського та Драгоманова, капітан зупинився й заглушив мотор. Услухаючись у ніч, він водив напруженим поглядом по темних вікнах будинків обабіч вулиці. Пройшов декілька кроків до самого перехрестя і заглянув ув іншу вулицю, немов у колодязь.

Угорі, в небі, щось ляснуло, і Рябцев миттєво зірвав із плеча рушницю, розчохлив, заслав у затвор наповнений дробом патрон і, тримаючи зброю напоготові, спробував пробити очима каламутно-сіро-темну стелю міста. Але звідти більше не долітало ні звуку. Вона, ця нижня небесна стеля, була незрушна і беззвучна. Рябцев, утомившись тримати голову закинутою, розслабився всупереч своїй волі, опустив рушницю, замружив очі, втомлені від даремного напруження, кивнув собі, мовби визнаючи якусь свою помилку чи просто слабкість. Постоявши ще кілька хвилин, він повернувся до жовтого «piaggio» і вже з розчохленою рушницею за плечем осідлав моторолера, завів мотор.

Далі, вздовж по Грушевського, він їхав повільно, і йому здавалося, що бурчання двигуна не приховає від нього інших, сторонніх звуків міста. Дивна порожнеча вулиць вселяла гостре почуття власної відповідальності за всіх, хто спить і живе за вікнами будинків. Він відчув себе охоронцем, городовим, який стежить за нічним порядком, за нічним спокоєм міста. Те, що окрім нього ніхто за порядком явно не стежив, одночасно й лякало Рябцева, й надавало йому додаткової значущості.

«Де ж міліція, де її патрульні машини? – думав він. – Де есбеушники в цивільному? Чому нікого немає?»

І тут, немов на глум, побачив він, як відчинилися й одразу ж зачинилися мокрі залізні вхідні двері, відкинувши на вологу бруківку відбиту зелену пляму світлофора. Світлофор зараз же змінив колір на жовтий. Але Рябцев іще до жовтого сигналу зупинив моторолер і знову заглушив мотор.

Він висунув залізну стопу моторолера і, залишивши його біля бровки, пройшов до стіни ближнього будинку, де й завмер.

Тиша ніби сміялася зараз над його підозрілістю. Він стояв, притулившись до цегляної стіни, і відчував, як ось-ось увірвуться в його вже стомлені думки їдкі сумніви відносно власного розуму й узагалі нинішнього дня, що так погано й сумно почався і так по-дурному й безглуздо закінчувався.

Але сумніви не встигли виплисти на поверхню. Ті самі двері, до яких було метрів тридцять, відчинилися знову, і з парадного будинку обережно виглянув, а потім і вийшов чоловік у довгому пальті й капелюсі. Це був той самий чоловік, який буквально кілька хвилин тому туди поспішно заходив.

Тонкі губи Рябцева ледь помітно відбили напружену посмішку мисливця, що примітив дичину. Підозріла поведінка чоловіка в пальті мовби доводила своєчасність появи Рябцева саме в цьому місці.

А чоловік у пальті озирнувся на всі боки, потім перейшов дорогу на червоний сигнал світлофора і, ще раз роззирнувшись, обережно зайшов до під'їзду наріжного будинку.

– Цікаво, – прошепотів Рябцев, не рухаючись із місця.

Його очі тепер зосередилися на темних вікнах цього будинку, немовби чули, що зараз одне з них спалахне жовтим світлом, підказавши Рябцеву, куди хотів потрапити чи й потрапив цей підозрілий нічний мандрівник, який щось чи когось тут шукає.

Давній професійний інстинкт підбадьорив Рябцева. Він навіть напружив на мить м'язи рук, перевіряючи свою боєздатність. Проте рушниця залишалась у нього за спиною. Руки не тяглися до зброї. Напевно, тому, що чуття старого кадебіста підказувало: якщо перед ним і супротивник, то супротивник слабкий і такий, що не являє загрози. Сильні супротивники не оглядаються на всі боки в очікуванні небезпеки.

Двері будинку на розі по інший бік вулиці знову відчинились, і з парадного вийшов той самий чоловік у пальті й капелюсі. Знову зупинився, оглядівся на всі боки й раптом присів навпочіпки, завмер у такій дивній позі, упершись ліктями в коліна й обома долонями підперши підборіддя.

Рябцев гмикнув, вражений його поведінкою. У нічному незнайомцеві тепер не залишалося ні краплі від можливого ворога або супротивника. Вся його підозріла поведінка була перекреслена цією позою. «Може, він п'яний і шукає малознайому жінку, щоб проситися до неї переночувати?» – припустив Рябцев, уже готуючись «відклеїтися» від стіни й повернутися до свого «piaggio».

Проте вночі часовий проміжок між рішенням і дією подовжується, ось і в цей момент не встиг Рябцев зробити крок у бік моторолера, як чоловік звівся на ноги, в його руках раптом спалахнув ліхтарик, і він рішучішим, ніж раніше, кроком рушив до найближчої брами і сховався в ній.

Рябцев знову напружився. Крадькома пройшов метрів сім ліворуч, аби опинитись якраз навпроти цієї брами по інший бік вулиці. Двір, до якого вела арка брами, був звідси не видний. Темрява в обмежених стінами будинків просторах завжди насиченіша й густіша.

Раптом темряву двору прорізав промінь потужного ліхтарика. Промінь пройшовся по землі двору, вихлюпнувся на мить в арку, освітивши її частину й випавши жовтою плямою на тротуар і на бруківку. Й одразу ж повернувся до двору. І згас.

Рябцев швидкими кроками перетнув бруківку, заглянув у двір, але там знову було темно. Темно й тихо.

Спантеличений, колишній капітан КДБ нечутно дійшов до внутрішнього краю арки. Темрява перед його очима повільно розділялася на стіни-вікна будинків і на великий двір-колодязь між ними. Ні променя ліхтарика, ні чоловіка, що зайшов до цього двору, Рябцев зараз не бачив. Він якнайакуратніше й абсолютно беззвучно зробив три кроки з арки і за ріг, де притулився спиною до стіни й зараз же відчув деяку незручність через те, що приклад рушниці, яка висіла на ремені за спиною, втиснувся йому в лівий бік. Шарудячи рукавами плаща, Рябцев стягнув рушницю з плеча, опустив на землю. Тепер стояти було зручніше. І ніщо не відвертало його уваги від углядання в темряву двору і вслухання в його тишу.

Скрипнули двері, відчиняючись. Четверті або п'яті від арки. З них вийшов уже знайомий очам незнайомець. І просто під низькими вікнами першого поверху пройшов до наступних дверей. Зайшов до парадного, притримавши двері, щоб не грюкнули.

Рябцев оцінив ситуацію. Якщо він, цей чоловік, перевіряє всі парадні, то незабаром він зробить «коло» по прямокутному двору й опиниться біля дверей останнього парадного, всього метрів за п'ять од Рябцева і від краю арки.

Рябцев озирнувся на всі боки поглядом, уже звиклим до темряви. Сховатися тут було ніде. Виходити на вулицю теж не мало сенсу. Але ж треба було зрозуміти причину дивної поведінки цього чоловіка. Що він може шукати по парадних?! Рябцев замислився, і знову йому стало некомфортно від власних думок, які підказували йому, що він просто даремно витрачає час, маючи справу чи то з божевільним, чи то з людиною, що страждає від лунатизму або чогось подібного.

Але ці нікчемні думки хоч і з'явилися в голові Рябцева, та вплинути на його рішення ніяк не могли. Та й чоловік у пальті й капелюсі раптом надто квапливо вийшов із парадного і, зупинившись та притримуючи двері відчиненими, посвітив ліхтариком усередину й тільки потім причинив їх за собою. Постояв там із хвилину й вирушив до наступного парадного.

Рябцев, який раптом зрозумів, що коли просто спостерігатиме за тим, що відбувається, то рано чи пізно захоче спати, вирішив прискорити події. Він, забувши про залишену на землі рушницю, пройшов до першого ліворуч од арки парадного і зайшов усередину. Ліхтарика в нього, на жаль, не було. Але в парадному горіла тьмяна лампочка, і в її світлі колишній капітан оглянув стоптані, давно не фарбовані дерев’яні сходи, залізні, нещодавно поставлені двері квартири номер один праворуч і ліворуч, у глибині, низенькі, півтораметрові дерев’яні дверці, за якими, мабуть, починався підвал. Ці дверці були напіввідчинені. Рябцев підійшов. У ніс ударив запах вогкості. Він відчинив двері й побачив перед собою всипані сміттям сходи вниз. Дістав мобільник, підсвічуючи ним, почав спускатися.

Відійшовши кілька метрів од останньої сходинки, Рябцев спіткнувся об лежбище, зроблене зі старої канапи. Опустився навпочіпки й освітив мобільником найближчий простір. Перед ним розкинулося житло явно інтелігентного бомжа. За лежбищем стояв табурет. Під ним – декілька тарілок і пластикове відро з водою. На табуреті – третій том повного зібрання творів Івана Франка.

– Авжеж, – видихнув, підводячись, Рябцев. – Усюди життя.

Екран мобільника погас. Житло невідомого бомжа знову занурилось у темряву. З боку відчинених дверець до підвалу проникало тьмяне світло. Треба йти. Зараз знову захрускотить під ногами сміття на сходинках. Бомж, який читає Франка, міг би й підмітати свої сходи! Рябцеву зробилося сумно.

А в парадному грюкнули двері. І хтось зайшов гучно, по-свійському. Зайшов і зупинився. Рябцев завмер.

«Може, це знову той, у капелюсі?» – подумав Рябцев.

Зовсім поряд чиркнув сірник. Почувся шурхіт одягу. Хвиля нового світла викотилася з відчинених дверець до підвалу і впала на сходи. Й услід на верхню сходинку опустився грубий чорний черевик, і другий черевик тут же опустився поряд. Судячи з їхнього розміру, чоловік, якого ще не було видно повністю, був набагато більший за Рябцева.

Рябцев зробив кілька кроків у глибину підвалу, й тут голова його вдарилась об щось закруглене. Він обмацав рукою перешкоду і зрозумів, що це водопровідна труба. Холодна й мокра.

– Хто тут? Аню, ти? – нервово запитав чоловічий голос. Власник грубих черевиків обережно спустився вниз, тримаючи в руці запалену свічку. Він зупинився біля нижньої сходинки й підняв свічку вище, оглядаючись на всі боки. Через декілька секунд він завмер, і Рябцев зрозумів, що його помітили.

– Руки вгору! – рикнув колишній капітан КДБ. – І залишайтеся на місці, інакше стрілятиму!

– Не треба! – тремтячим голосом попросив чоловік і підніс ліву руку вгору до правої, в якій він тримав запалену свічку. – Хто ви?

– А ви хто? – запитав Рябцев, нервозність якого була заспокоєна страхом незнайомця, що так легко підніс руки вгору.

– Я тут живу… тимчасово… Намагаюся почати жити спочатку… Пити кинув, книжки читаю…

– Ім'я, прізвище?

– Петро. А навіщо вам прізвище?

– Гаразд, не потрібне мені ваше прізвище. Опустіть руки. Ви там на вулиці щойно нікого не бачили?

– Ні, – відповів Петро.

– Ви тут уже довго живете?

– Майже рік.

– Що-небудь дивне тут у підвалі помічали? Наприклад, солоний запах і появу води?

– Трубу один раз прорвало… А запахи… Ні, солоного не було. Буває, що просто смердить. Труби ж старі…

– Добре. Дякую. Залишайтеся на місці! – скомандував Рябцев і твердою ходою наблизився до Петра, подивився уважно в його обличчя, стараючись про всяк випадок його запам'ятати, а після цього вибрався по сходах із підвалу і зачинив за собою маленькі півтораметрові дверці.

Уже надворі згадав, що не попрощався з хазяїном лежбища. Але повертатися не став. Та й говорив він із ним таким чином, при якому будь-яка ознака ввічливості виявляється недоречною. Стара школа дала про себе знати.

У дворі було тихо. Рябцев постояв декілька хвилин біля дверей першого парадного й вийшов через арку на вулицю. На вулиці, дивлячись на червоний сигнал світлофора, він згадав про рушницю й нервово поспішив назад у двір. Рушниця лежала там, де він її залишив. Закинувши її за плече, але все ще схвильований своєю небезпечною забудькуватістю, Рябцев перетнув вулицю і, всівшись на моторолер, завів двигуна.

Проїхавши наступне перехрестя, Рябцев помітив ліворуч на тротуарі чоловіка, що неспішно йшов у пальті й капелюсі. Рябцев різко загальмував.

– Ви не підкажете, як проїхати до Галицького ринку? – окликнув він перехожого.

Чоловік обернувся на ходу і тут-таки зупинився, вглядаючись в обличчя запитувача.

Рябцев теж трохи нагнув голову вперед, вдивляючись у явно знайомі риси цього нічного мандрівника.

– А ви заблукали? – з відвертою каверзою в голосі запитав чоловік у капелюсі.

– Трохи, – відповів Рябцев, перебираючи в пам'яті свої нечасті в цій фазі життя знайомства останнього часу.

– Ви, напевно, море шукаєте?! – знову в голосі людини в пальті й капелюсі прозвучала іронія. – Чи на полювання їдете? – Його око дотяглося до рушничного дула, що стирчало із-за плеча Рябцева. – А чому самі? Чому без Аліка Олисевича?

– Пане Винничук?! – напівствердно мовив колишній капітан держбезпеки. – Ви?

– Так, я, товаришу капітан!

– А що ви тут робите? – поцікавився Рябцев.

– Гуляю. Шукаю натхнення.

– У підвалах і в парадних?

– Ви що, за мною стежите? – Рябцеву здалося, що Винничук раптом засмутився.

– Ні, я не за вами стежив. Я стежив за підозрілим чоловіком, якого помітив у районі вулиць, де за останній час сталося немало злочинів і неясних подій… Дивно, що цією людиною виявилися ви!

– Письменник, як і актор, може виявитися будь-якою людиною, будь-яким героєм із власних книжок. – Винничук поблажливо посміхнувся.

– Ви мені вибачте, пане Винничук, я не знаю героїв ваших книжок. Не читав. Якщо подаруєте, то прочитаю й тоді зможемо обговорити вашу творчість.

– Що це за звичка: просити в автора книжку у подарунок?! – обурився письменник. – Вам що, купити важко?

– Ви не ображайтесь, але якщо вибирати між книжкою та вітамінами для голубів, то я виберу друге. На моє тверде переконання, нинішні книжки не окриляють і не примушують замислюватися про сенс життя! То ви що-небудь цікаве в тих підвалах і парадних знайшли?

– Двох бомжів, – після хвилинної паузи відповів Винничук. – Я збираю людські історії для майбутнього роману. – І він витягнув із кишені портативний диктофон та ліхтарик. Посвітив ліхтариком на диктофон і значущо, із запитанням у погляді, втупився просто у вічі Рябцеву.

– Вибачте, – видихнув Рябцев. – Я бачу, що ви шукач пригод. А я – шукач злочинів. Наша нічна зустріч – помилка… Я даремно згаяв на вас час! До побачення!

Похмурий капітан, несподівано відчувши приплив утоми, завів двигун і поїхав. Винничук провів його поглядом. Гмикнув у відповідь на якісь свої думки і, розвернувшись, попрямував назад, у бік початку вулиці.

Розділ 36

План Тараса присвятити наступну ніч пошукові аномальних зон за допомогою апарата, взятого напрокат у Симона Федоровича, було порушено телефонним дзвінком.

– Нас троє, – повідомив по-польськи якийсь Вацлав. – І тому просимо дати нам знижку!

Тарас не здивувався і погодився на знижку. Попросив їх випити по склянці коньяку за дві години до призначеної зустрічі й посидіти потім не менш як годину в гарячій ванні. Зустрітися домовились опівночі біля готелю «Леополіс» на Театральній.

Уже виходячи у двір, Тарас усе-таки взяв із собою прилад для вимірювання вібрацій разом із контурними мапа-ми центральних районів Львова. Не забув і термос із міцною кавою.

Неприємна мряка, що стояла в повітрі, зволожила обличчя та руки. Скло «опеля» теж було вкрите нею. Тарас поклав сумку до багажника, взяв звідти ганчірку і протер дзеркала та скло. Перш ніж виїхати з двору, помітив, як до свого вікна підійшов Єжи Астровський. Його трохи розмита фігура в наповненому жовтим домашнім світлом вікні мала картинний і навіть привабливий вигляд. Думки про сусіда викликали усмішку. Фари «пробили» мряку двору двома сильними променями, й машина виїхала з брами на вулицю.

Дорога була слизькою, це Тарас помітив одразу, тільки-но пригальмував перед першим світлофором. Легке занепокоєння здійнялося в душі, але незабаром уляглося, забулось. І думки плавно перескочили на трьох поляків, яких він мусить возити цієї ночі до досягнення позитивного результату. Звичайно, важка машина підстрибує не так високо, як напівпорожня. І Тарас, дивлячись уперед на дорогу, почав продумувати сьогоднішній маршрут. Хотілось же, ще й досить швидко, впоратися відразу з трьома клієнтами, щоб устигнути до Дарки з іще не захололою кавою. Але передбачити, як швидко звільняться поляки від своїх каменів, було неможливо. Єдине, що можна було зробити, щоб прискорити процедуру, так це відразу вивезти їх на «жерсть», наприклад на Старознесенську.

Проте зустрівши біля готелю клієнтів, які виявились і симпатичними, і ввічливими, Тарас одразу відчув себе винуватим і повернувся до відпрацьованих та перевірених маршрутів.

Спочатку поляки були балакучими. Мабуть, через випитий коньяк. Один із них, наймолодший, відкликав Тараса на хвилинку вбік і попросив бути з Вацлавом гранично чемним. «Вацлав із князівської сім'ї, – сказав він пошепки. – У ньому тече королівська кров!» Тарас подумки посміхнувся почутій новині, але ґречно й шанобливо кивнув. Повернувся до машини. Вацлав, що вже сів на переднє сидіння, відразу почав жартувати з приводу своїх ниркових каменів, яких у нього було три. Щоправда, вже після п'яти-шести кілометрів по відносно «м'якій» дорозі усмішки і взагалі осмислені вирази покинули обличчя пасажирів. Вацлав навіть помітно зблід. Тарас проїхався тричі по Городоцькій, двічі по Личаківській і вирішив, що настала пора спробувати «короткі вібрації». Коли Кримська вулиця залишилася позаду, він зупинив машину, запалив світло в салоні й озирнувся на клієнтів.

– Ну як, відчуваєте рух каменів? – поцікавився він.

Вацлав кивнув, двоє на задньому сидінні заперечно хитнули головами.

Тарас зрозумів, що швидкого результату не буде, і змирився з цим відносно легко.

Розвернув машину і знову поїхав у бік Городоцької.

Близько п'ятої ранку один із задніх пасажирів завив і вдарив кулаком у спинку сидіння Тараса. Той автоматично витиснув до кінця педаль гальма, і машина, завищавши, зупинилася на похмурому узбіччі біля бетонної заводської огорожі.

Пасажир, скорчившись, розвернувся, відчинив дверці й наче вивалився на проїжджу частину дороги. Тарас вискочив із машини, захопивши скляну літрову банку. Поляк лівою тремтячою рукою взяв банку, водночас правою, теж тремтячою, намагаючись розстебнути «блискавку» на джинсах.

Ця львівська ніч була повна звуків, але вологість повітря їх віддаляла і спотворювала. Тарас був за метр від поляка, що незграбно стояв, нахилившись уперед, – і слухав. Слухав усе, що чулося. Через кілька хвилин він уловив легкий удар камінчика об скляне дно банки й зараз же – дзюрчання струменя. У душі настало полегшення. Навіть деяку гордість і радість відчув він, подумавши вмить про свої заслуги зцілителя.

Спина поляка повільно випросталась. Він озирнувся на всі боки, зупинив погляд на Тарасові. Той підійшов, узяв у нього банку й показав рукою на прочинені дверці машини. Пасажир неспішно всівся на своє місце, а Тарас, присівши навпочіпки, акуратно злив сечу, притримавши нирковий камінь пальцем. Потім, витягнувши з кишені куртки серветку, загорнув камінчик і засунув у кишеню.

Другий поляк «зніс» свій камінь відносно легко вже через півгодини після першого. А ось третій, Вацлав, мучився довше. Він двічі просив зупинити машину, але нічого в нього не виходило. «Князівські камені виходять довше!» – з легким роздратуванням подумав Тарас. А світанок наближався, на дорогах з'явилися машини, й сильно розганяти старий «опель» по вибоїнах бруківок Тарас уже не міг. Близько шостої він виїхав на Лісову і помчав по цій короткій вуличці вгору, не намагаючись об'їжджати ями й горби. Тут нарешті обличчя Вацлава посиніло, й він благально подивився на водія, певно, не в змозі говорити через різкий біль.

Тарас зупинив машину. Поки Вацлав стояв, згорбившись, лицем до гори, з банкою в руці, Тарас дивився на жовто-помаранчевий давно знайомий будинок, у якому на його очах щойно засвітилися спочатку двоє, а потім іще троє вікон. У мешканців будинку починався новий день, а в Тараса ще не закінчилася робоча ніч. Але ось-ось мала закінчитись. Єдине, що засмучувало, так це те, що Дарки він цього ранку не побачить, та й кава в термосі вже давно не гаряча. Згадавши про термос, Тарас витяг його з багажника, випив із чашки-кришки, потім знову наповнив її й запропонував клієнтам на задньому сидінні. Ті з вдячністю допили каву.

Повітря під ранок легшало, сухішало. Тут, на Лісовій, було ще тихо, набагато тихіше, ніж годину тому на Личаківській. Тут, мабуть, активне вранішнє життя починалося трохи пізніше, та й гора з парком наверху добре захищала вулицю від частини міських шумів і звуків.

Десь далеко прогримів несподіваний постріл, і зразу ж таки, на його фоні, почув Тарас, як ударився камінчик об скло банки. І задзюркотав струмінь.

Зітхнув із полегшенням. Важка ніч позаду. Тепер можна додому, де він напевно засне без «снодійного» державного гімну. Втома вже намагалася стулити йому повіки, але поки що він тримався і протримається аж до повернення додому, у затишну квартиру.

Передавши Тарасові банку, Вацлав, стогнучи, повільно сів у машину. Тарас опустився навпочіпки. Злив із банки жовту рідину, притримав пальцем камінь. Відразу помітив, що розміром цей камінь набагато більший за звичайні. Тому так довго й не виходив. Отже, Тарас мав рацію, коли жартував подумки про те, що у князів і камені великі, князівські. Вже взявши його в серветку, звернув увагу на дивний колір. Наблизив до очей. У похмурому передсвітанковому повітрі здалося, що камінь переливається різними кольорами, блищить. «Як я втомився», – усміхнувся жартам свого зору Тарас і, добре загорнувши камінчик у паперову серветку, поклав до кишені.

Завів машину, кинув погляд на досі блідого Вацлава.

– У мене ще два там сидять, – сумно похитав головою поляк. – Я сподівався, що всі вийдуть.

– Вони у вас завеликі, – мовив Тарас неголосно. – Відпочиньте і приїжджайте за кілька тижнів!

Вацлав кивнув.

Тарас підвіз клієнтів до готелю. Розплачувався один із тих, що сиділи ззаду. Попрощалися тепло, по-людськи.

Повернувшись додому, Тарас кинув рибкам сухого корму, оглянув кактуси. Знову побіжно згадав про сусіда знизу, що привчив його до дисципліни у справі годування рибок. Роздягся і вирішив перед сном оглянути нічну здобич. У трусах всівся на холодний табурет на кухні. Підклав білий аркуш паперу, витягнув три загорнуті в серветки камені, взяв у руку збільшувальне скло. Перші два камені були абсолютно звичайні, схожі на маленькі місяці, але камінь Вацлава змусив Тараса завмерти. Він дійсно переливався різними кольорами і здавався відполірованим, немов перламутр, що пройшов через руки вправного ювеліра. Тарас урешті-решт узяв його пальцями, підніс ближче до очей і знову розглянув крізь лупу.

– Не може бути! – прошепотіли його губи. – Це ж перлина! Справжня перлина!

І він замислився про перли, почув у пам'яті шум моря, моря, якого він ніколи не бачив і на берегах якого він жодного разу не сидів. Воно бачилося йому зараз настільки реальним і живим! Він побачив на піщаному березі розкидані черепашки, розкриті «метеликом» порожні молюски різноманітних форм, побачив і половинку устричної мушлі з блискучою перлиною всередині. Примружився, хитнув головою. Знову відчув утому і, залишивши камені та лупу на столі, вийшов із кухні.

Розділ 37

Дивним чином і море, і перлина перескочили в короткий сон Тараса, а отже, сон, незважаючи на всю втому тіла, виявився слабким і поверховим. І бродив Тарас уві сні безлюдним піщаним пляжем зі знайденою перлиною, затиснутою між великим і вказівним пальцями правої руки, бродив і дивився під ноги на черепашки, що лежали на піску, в пошуках наступних перлин. Але інших перлин ніде видно не було.

Може, саме розчарування через безрезультатні пошуки, що заступило собою радість од знахідки першої перлини, ще більш ослабило його сон, і вже години три опісля, тобто близько десятої ранку, Тарас розплющив очі й ще хвилин двадцять просто лежав на спині, втупившись у стелю. Пробудження тіла наставало повільніше, ніж пробудження думок. Тяжкість утоми перетекла в ноги, і Тарас відчував її, але не звертав уваги, бо голова його працювала легко, немов позаду був повноцінний восьмигодинний сон. І та ж перлина, або, точніше, перламутро-подібний нирковий камінь Вацлава займав, як і раніше, головне місце в думках Тараса. Він підвівся, сходив на кухню, ще разок розглянув незвичайний камінчик крізь лупу і, переконавшись остаточно, що все це йому не наснилось і не привиділося, повернувся й знову приліг на канапу.

На обличчі з'явилася мрійлива усмішка. Згадав про Дарку. Знайшов поглядом мобільник, залишений уранці на тумбочці.

«Вона, певно, спить іще після своєї нічної зміни», – подумав.

А сам уже уявив, як показує їй крізь лупу цей дивний камінчик. Уявив, як вона дивується й не вірить йому. І напевне ж не повірить! Хоч і не знає нічого з медицини… А може, все-таки повірить?!

Тарас перевів погляд із мобільника на вікно, за яким тривав пізній, але досить світлий ранок. Значить, небо сьогодні піднялося вище і не тисне на прозорість повітря своїми звичайними осінніми хмарами.

Близько полудня Тарас усе-таки набрав номер Дарки і страшенно зрадів, почувши після двох довгих гудків її бадьорий і дзвінкий голос.

– Ти не спиш? – запитав він.

– Ні, – відповіла вона. – Мені сьогодні потрібно було до зубного лікаря на десяту.

– Що, зуба зламала?

– Ні, для профілактики. Все гаразд! Мені знову дозволили кусатися! – розсміялася вона.

– А помаду антиалергійну коли випробовуватимемо?

– Та хоч сьогодні ввечері, – грайливо підтримала тему Дарка.

– А раніше? У мене дещо цікаве є! Побачиш – очманієш! Може, за годинку?

– Я подумаю, – пообіцяла Дарка. – А що ти мені хочеш показати?

– Не скажу! А то раптом нас хтось підслуховує! Ще відберуть!

– А якщо воно мені сподобається, то подаруєш?

– Ну ти й нахабна! – Тарас розсміявся. – Добре, якщо по-справжньому сподобається, то подарую!

– Гаразд, тоді за годину в «Кабінеті»!

Тарас був щасливий. Він забрався під душ, двічі вимив голову шампунем. Тер собі боки мочалкою, намиленою до піни евкаліптовим милом.

Спускаючись дерев'яними сходами парадного, раптом зупинився, побачивши, що п'яту сходинку пофарбовано в червоний колір. Спробував згадати, чи помітив він це, коли підіймався до себе додому рано-вранці. Але згадати так і не зміг. Опустився навпочіпки, поторкав сходинку пальцем. Фарба була свіжа.

Переступивши, Тарас вийшов із парадного й легкою ходою подався по Пекарській у бік центру. У лівій кишені куртки він ніс збільшувальне скло із зручною металевою ручкою, а в правій – перлину, добре загорнуту в м'яку серветку і разом із нею засунуту в окремий платиковий тубус із-під гомеопатичних пігулок-кульок проти кашлю.

Кав'ярня «Кабінет», незважаючи на денний час, здивувала Тараса своєю заповненістю. Яскраві куртки, розвішені на спинках стільців і на вішалках, веселили погляд. За столиками базікали дівчатка-студентки, й тільки один бородатий хлопчина сидів окремо біля вікна і, попиваючи каву, гортав фотоальбом, явно взятий із однієї з книжкових полиць кав'ярні.

Тарас пройшов углиб і всівся в тупичку праворуч від барної стойки за довгий дерев'яний стіл. Цей зал, схожий на нішу, молодь не надто любила. Напевно тому, що тут було не так світло, та й двері, що вели до кухні, ненастанно відчинялися і зачинялися, через що виникало враження, наче поруч стоїть міліційна машина, у якої уповільнено крутиться проблисковий маячок. Але, принаймні, цей стіл виявився вільним. А Дарки ще не було. Тарас подивився на годинник і заспокоєно сам собі кивнув. Це він прийшов на десять хвилин раніше.

Дарка з'явилася на десять хвилин пізніше, і цей своєрідний збіг викликав у Тараса забавну думку про те, що вони з Даркою в усьому «дзеркально» збігаються. Вона скинула свою зелену куртку – теж яскраву. Повісила її й усілася навпроти Тараса, підперши підборіддя руками, вбраними в атласні рукавички смарагдового кольору, які майже непомітно йшли під рукави темно-зеленого джемпера.

– Ну, привіт! – сказала вона бадьоро. – Що-небудь уже замовив?

– На тебе чекав, – відповів Тарас і відразу ж підніс руку, привертаючи увагу офіціантки, що проходила за спиною Дарки.

Офіціантка зупинилася, вислухала Тараса і, кивнувши, пішла до барної стойки.

– То що там у тебе таке? – Дарка грайливо нахилила голову набік, дивлячись на Тараса пильно й весело.

Тарасові хотілося потягнути час, подражнити її, але, відчуваючи силу її зацікавлення, він поліз до кишені й вийняв пластиковий тубус. Опустив його перед собою на стіл.

– Ти що, лікуєшся? Захворів? – голос Дарки раптом став схвильованим.

– Ні, інших лікую. А сам я здоровіший за лабораторну мишу!

– А що, хіба лабораторні миші завжди здорові?

– Ну, здорові, доки їх не заразять якою-небудь гидотою. Ти, до речі, антиалергійну помаду захопила?

Дарка піднесла свій смарагдовий атласний пальчик до губ і всміхнулася.

– То що там у тебе?

Тарас відкрив тубус, витяг звідти згорнуту серветку, розгорнув. Узяв у руки перламутрову горошину і підняв її на рівень очей. Камінчик блищав і переливався різними кольорами.

– Що це? – запитала Дарка, подавшись уперед, приглядаючись.

– Ти не повіриш! – Тарас теж нахилився над столом. – Це камінчик із нирок клієнта.

– Не повірю! – розсміялася Дарка. – Жартуєш! Дай подивитись!

Вона взяла перламутрову горошину й піднесла до очей. Тарас із насолодою спостерігав за її обличчям, яке, здавалося, своєю живою мімікою видавало всі її думки. Вона з дитячою цікавістю розглядала камінчик, то підносячи його ближче до очей, то відводячи руку в бік вікна, немов хотіла перевірити камінчик на прозорість. Раптом її обличчя відбило різку зміну думки, погляд, не відриваючись од горошини, став здивованим і дещо спантеличеним.

– Що? – перелякано запитав Тарас, вирішивши, що Дарці стало зле.

– Він гріється, – прошепотіла вона, знову наблизивши горошину до своїх очей. – Він нагрівається, я відчуваю пальчиками…

Тарас знизав плечима.

– Це тобі здається, – поблажливо мовив він.

Але на обличчі Дарки тепер панував радісний подив. Вона взяла перламутрову горошину пальчиками лівої руки й немов прислухалася. Потім опустила її на долоню правої.

Тарас спостерігав за нею, за її зосередженою грою з камінчиком, і думав, що вона у своїй поведінці – зовсім дитина, яку так легко здивувати! Але йому вже хотілося просто говорити, а вона все ще була захоплена цим незвичайним нирковим камінчиком. І Тарас простягнув долоню, бажаючи отримати камінчик назад і заховати його, щоб її погляд діставався не горошині, а йому. Дар-ка зі здивуванням подивилася на простягнуту над столом долоню.

– Це ж подарунок? – запитала вона, поглядом вказуючи на горошину.

Тарас зітхнув.

– Так, звичайно! – кивнув він.

– Якби таких було багато, можна було б намисто зробити! – мрійливо мовила вона і знову піднесла горошину до очей.

Тарас відчув легке роздратування, але в цей момент сталося щось дивне. Дарка переставила кавову філіжанку з блюдця на дерев'яну стільницю, а горошину опустила на блюдце, після чого лівою рукою стягнула довгу атласну рукавичку з правої й обережно взяла перламутрову горошину голими пальцями.

Тараса пробив піт. Він уперше побачив оголену кисть Дарки, і його погляд ухопився за цю красиву тонку кисть, як орел хапається поглядом за побачену польову мишку, перш ніж упіймати її та з'їсти. У роті пересохло, і губи теж раптом стали напрочуд сухими. Тарас зробив ковток кави. І весь цей час його погляд ні на секунду не відірвався від її кисті.

– Дивно, – прошепотіла вона. – Він точно гріється і дає тепло, ніби живий! Дивися, жодної реакції! А в мене така чутлива шкіра! Значить, він ідеально чистий. Так приємно!

– Ти впевнена? – із сумнівом запитав Тарас, дещо стурбовано дивлячись, як тонкі тендітні пальчики Дарки стискають подушечками горошину цього незвичайного ниркового каменя.

Дарка знизала плечиками, опустила перламутровий камінчик на блюдце й оглянула свою кисть. її обличчя теж раптом виявило легке занепокоєння.

– У тебе монета є? Або паперові гроші? – запитала вона.

Тарас вийняв із кишені куртки декілька купюр.

Дарка боязко простягнула руку і торкнулася брудного та пом'ятого десятигривневого банкнота. І зараз же відсмикнула руку, а на обличчі виник переляк. Вона перевела погляд на пальчик, яким доторкнулася до купюри і на який теж напружено дивився Тарас. На його очах пальчик раптом почервонів, і на тильному боці долоні з'явилися червоні алергічні плями. Погляд Дарки наповнився жалістю до себе, в очах заблищали сльози, вона схлипнула, і Тарасові стало не по собі. Хотілось її обійняти, заспокоїти, втішити.

Дарка опустила вже інший, засмучений і важкий, погляд на камінчик, що лежав на блюдці, й знову взяла його в руку, затиснула між великим та вказівним пальчиками почервонілої й трохи спухлої руки. Затиснула й завмерла.

Тарас дивився на її кисть, яка лише кілька хвилин тому була напрочуд гарною й бажаною, але тепер, почервоніла, вселяла в нього жалощі й страх. Дивився і знову думав про те, що треба б звернутися до якого-небудь геніального алерголога, щоб той вилікував Дарку, звільнив її від цього нестерпного життя «людини-в-футлярі». Але як вийти на такого алерголога, Тарас не знав. Усі його попередні спроби знайти лікаря в Інтернеті, як поляки знаходять в Інтернеті самого Тараса, ні до чого не привели. На всіх сайтах алергологів висіла схожа інформація, яка реальної допомоги в цьому випадку не обіцяла.

– Тихше! – прошепотіла несподівано Дарка, нахилившись над своєю оголеною почервонілою кистю. – Тихіше!

– Я нічого не говорив! – виринув із роздумів Тарас. Але Дарка, не відвертаючись од своєї правої руки, піднесла ліву, закликаючи до тиші.

Тиша, звичайно, була відносна. За столиками в головній залі, яскраво освітленій вікном і лампами, базікали студентки, дзвякали ложечки об філіжанки, чутним був і рух транспорту на вулиці. Але в їхньому негамірному закутку було спокійніше, хоча «тихіше», як щойно просила Дарка, бути не могло. Головне, що й так було негучно, можна було спокійно й без напруги розмовляти.

– Глянь! – прошепотіла Дарка, все ще дивлячись на свою кисть.

Тарас побачив, що почервоніння повільно зникає. І зникає досить дивно. Пальчики, які тримали камінчик, уже зовсім очистилися від нездорового почервоніння, до них повернувся природний колір, який зараз, на очах у Та-раса, наче зіштовхував почервоніння вниз із шкіри кисті. Через кілька хвилин від алергічної реакції на гроші не залишилось і сліду. Подив знову відбився на обличчі Дарки, а слідом за ним в очах засвітилася дивна радість, і негайно цей погляд, повний радості, дістався Тарасу, від чого він здригнувся, як від легкого удару струмом. Дарка дивилася на нього так приголомшено радісно, що ця радість нібито переливалася з її погляду в душу Тараса, і він знову відчув сухість на губах, і губи наче самі зажадали зіткнення з її губами. Тарас нахилився над столом. Дарка, яка сиділа навпроти, підвелась і теж нахилилася. Їхні губи зустрілись, і новий удар дивного й нестрашного струму уразив Тараса в саме серце. Він завмер. Він відчував смак її губ і навіть не думав, що відчуває радше смак її помади, ніж смак губ. Але що таке губи без помади? Це як вода без газу. Чиста, прозора, приємна й освіжаюча. А ця помада мала приємний смак, і неможливо, щоб у цьому смаку не було освіжаючої чистоти самих губок Дарки!

Краєм погляду Тарас помітив офіціантку, що втупилась у них. Опустився на місце. Попросив принести дві кави латте. Слава Богу, офіціантка негайно кивнула і розвернулася.

Дарка сиділа навпроти зі змовницьким виглядом і то дивилася грайливо на Тараса, то повертала погляд на перламутрову горошину в своїй руці.

– Я ніколи ще не мала таких приємних відчуттів, – сказала вона ніжним голосом.

Тарас усміхнувся, спочатку подумавши, що її слова стосуються їхнього першого поцілунку. Але її погляд, одразу ж повернений на перламутрову горошину, змусив Тараса засумніватися в правильності свого першого припущення. Вона тримала тепер горошину на долоні. Чоло було трохи нахмурене. Несподівано в її очах спалахнула рішучість. Вона знову опустила горошину на блюдце і стягнула з лівої руки довгу атласну рукавичку. Тарасові перехопило подих. Тепер він бачив дві її руки, дві кисті – тонкі, граціозні, музикальні. Він не знав, чи грає Дарка на піаніно, але одразу уявив її пальчики над білими та чорними клавішами. Йому навіть почулася музика, що вилетіла з-під цих пальчиків, – ніжна, неголосна, заворожлива.

А камінчик знов опинився на її долоні, й вона накрила його другою долонею і вкотре вже за час зустрічі завмерла, здивовано дивлячись на свої руки.

– Це диво, – прошепотіла вона після хвилини мовчання. – Спасибі тобі!

Її погляд знов обдарував Тараса вдячним теплом. Тарас сидів і боявся поворухнутися, боявся відвернути Дарку від її дива, до якого він, Тарас, точно мав відношення. Він, звичайно, й не думав, до чого приведе його бажання похвалитися перед коханою дівчиною незвичайним каменем, од якого він звільнив польського клієнта. Не думав, але тепер був і щасливий, і приємно спантеличений.

Дарка сама загорнула камінчик у серветку й засунула у пластиковий тубус, після чого натягнула на руки свої довгі атласні рукавички смарагдового кольору й обернулася, кинула погляд на куртку, що висіла на вішалці. Тарас схопився, допоміг їй одягтися, й вони вийшли на вулицю.

– Ти мені принесеш уранці кави? – запитала Дарка, на ходу зазирнувши йому у вічі.

– Звичайно, – відповів він. – Вибач, що сьогодні вранці не зміг. Якраз через цей камінь!

Дарка всміхнулася.

Розділ 38

У похмуру погоду навіть удень легко вдавати, ніби вже вечір. Особливо якщо людина сама вдома й вікна завішені фіранками. Ось і Оксані виявилося неважко налаштуватися на короткий денний сон, аби до вечора, коли потрібно буде співати, танцювати й узагалі веселити всіх на банкеті одного іменинника, бути свіжою, мов ластівка, яка щойно навчилася літати.

Вона переодягнулася в рожеву фланелеву піжаму й полізла по крутій драбинці на шафу, в своє зручне «гніздечко», що теж нагадувало гніздо ластівки, адже ластівки люблять жити високо, під самим дахом. Тіло Оксани було слухняним, і щойно вона вдягалася у м'яку рожеву фланель, як їй відразу хотілося спати. Варто було лягти, й очі самі заплющувались, усі життєво важливі процеси затихали в організмі, який ніби чекав, коли настане легка анестезія сну, щоб продовжити свою діяльність уже «після умовчання», не заважаючи відпочинкові своєї хазяйки.

Будильник у мобільному телефоні поставлено на шосту вечора, зараз пів на третю.

Оксана вже лежала із заплющеними очима й відчувала, як розслабляється її тіло, як ступні, трохи втомлені від уранішніх піших переходів по центру міста, відключилися. Вона їх більше не чула внутрішнім слухом, яким людина зазвичай чує кожен свій орган, кожну кінцівку.

І тут у темній, завішеній од сірого дощового дня кімнаті щось загрюкало. Оксана не розплющила очей, але прислухалася, намагаючись зрозуміти, що це за звуки. На холодильник, який іноді раптом ні з того ні з сього починав бурчати, це було не схоже. Більше в неї жодної техніки, здатної на самовільне шумовиділення, не було. Але шум повторився і, здавалося, долинув знизу, із самої кімнати.

Оксана зітхнула. Зрозуміла, що це чайка в картонному ящику під вікном шумить. У неї, в чайки, і дзьоб був замотаний скотчем, і поранені крила перев'язані бинтом і ним же, бинтом, щонайміцніше притиснуті до тіла, щоб вона сама своїх ран не могла інстинктивними рухами роз'ятрити.

Оксана, заспокоївшись, замислилася про чайку. Незручно ж чайці з дзьобом, який не розкривається і з якого скотч тільки двічі на день знімають! Оксана уявила, ніби їй самій скотчем рот заклеїли, а воно ж і говорити потрібно, й співати хочеться, і знайомого на вулиці гукнути. Ні, з людиною таке робити – злочин! Але ж людина й не кусається без приводу, не клюється, як чайка! Ця думка, одначе, викликала в Оксани деякі сумніви щодо правильності свого поводження з диким морським птахом. І зараз же згадала вона, що вранці чайці тільки дві останні мойвочки з холодильника дісталися. Більше просто не було. Це вже перед обідом вона принесла ще кілограм риби, куплений у найближчому продуктовому магазинчику. Але, повернувшись, Оксана сама пообідала, хоча це сильно сказано – пообідала. Поклювала трохи, як пташка. Бутерброд із сиром і чай! Але однаково, чайку вона не погодувала. І тепер думки її крутилися навколо птаха, який, як тепер їй стало зрозуміло, просто зголоднів і через це шумів, виявляв невдоволення.

Оксана важко зітхнула, перевернулася на бік, до кімнати, глянула з висоти шафи вниз. Але в кімнаті було темно, й очі її хоч і дивилися на підлогу під вікном, де стояла картонна коробка з птахом, але самої коробки не бачили.

Відчуття провини перед чайкою змусило Оксану спуститися вниз. Вона дістала кілька мойвочок із пакетика, розклала їх красиво на блюдечку, ніби чайка могла оцінити красу подачі їжі, й повернулася до кімнати. Відсунула фіранку з вікна над картонною коробкою, і в кімнаті відразу посвітлішало, але не настільки, щоб Оксані захотілося примружитись після темряви.

Опустивши блюдце в коробку, жінка лівою рукою притримала перебинтовану чайку, а пальчиками правої підчепила кінчик скотчу на її дзьобі й зняла його. Чайка, в якої вільні були тільки лапи, відразу розкрила дзьоб і застигла так на мить із широко розкритим дзьобом і з маленькими очицями, спрямованими на Оксану.

– Ну що ти, – сказала їй хазяйка квартири. – Бери! їж! Рибка свіжа!

Чайка кілька разів розкрила і закрила дзьоб, нахилилася до мойвочок. Схопила одну й відразу ж, піднявши її в дзьобі догори, заковтнула.

Оксана всміхнулася. Підготувала новий клаптик скотчу, щоб заклеїти птахові дзьоб після його обіду. Але чайка раптом замотала головою і – немов забула про рибу, що лежала на блюдці, – закричала-зареготала різко й неприємно.

Оксана відсахнулася.

– Ти їж, а кричати будеш потім, там, на волі! – вона кивнула на вікно.

Але чайка продовжувала кричати, і крик її ставав дедалі голоснішим і огиднішим. Оксані заболіла голова.

– Тільки цього бракувало! – видихнула вона спересердя. – Ну що, не будеш їсти, тоді до вечора я тобі дзьоба не вивільню!

Чайці, схоже, було плювати на погрози людини. Вона почала кидатися по картонній коробці, підстрибуючи й волаючи. Видно було, як напружується її вкрите білим пір'ям тіло, як вона намагається розпрямити затиснуті бинтами крила.

Оксані раптом здалося, що в кімнаті запахло морем. Неприємний запах водоростей, що гниють на березі, залоскотав їй у носі, й вона почала чхати.

Потім, звично притиснувши лівою рукою чайку до дна коробки, вона спробувала правою одночасно закрити птахові дзьоб і замотати його скотчем. Але чайка наче з глузду з'їхала. Вона намагалася клюнути ліву кисть Оксани, а Оксана, в якої клаптик скотчу звисав із вказівного пальця, силкувалася схопити дзьоб птаха великим і середнім пальцями правої руки. Але дзьоб, як ножиці перукаря, розкривався й закривався з якоюсь неймовірною швидкістю, і в якийсь момент Оксана відчула різкий біль і побачила на руці кров – чайка таки клюнула її в тильний бік долоні правої руки. Оксана була шокована. Вона піднесла руку до обличчя й відчула, як гаряча кров полилася вниз до зап'ястка. Ще трохи, і вона забруднить кров'ю рукав піжами!

Схопилась і кинулася через кухню до ванної. Пустила холодну воду, підставила кисть і побачила, як вода відразу ж стала рожевою. У носі знову залоскотав неприємний морський запах. Оксана хитнула головою, настрій у неї руйнувався, псувався. Вона придивилася до рани, очищеної струменем води. Кров, як і раніше, йшла, але тепер Оксана бачила, що чайка просто здерла шкіру. Вона озирнулася на шафку, в якій лежала аптечка. І зразу ж таки уявила себе ввечері – в артистичному костюмі й з перебинтованою рукою. «Тільки цього бракувало!» – знову подумала.

І знову відвернув її увагу запах моря. Тепер здалося, що запах став сильнішим і насиченішим і що виходив він від холодної води, яка струменем падала на підставлену поранену руку. Оксана нахилилася до води – запах став іще сильнішим. Лівою долонею зачерпнула її, піднесла до рота, опустила в неї губи. І, вражена, завмерла. Вода дійсно була солоною, морською. І знову закричала в кімнаті чайка – огидно, голосно і різко.

Оксана замружилася, спробувала кілька разів вдихнути й видихнути на повні легені, як радили в одній статті, присвяченій досягненню внутрішньої гармонії. Не допомогло. Тоді вона дістала аптечку. Ватою закрила рану, потім накапала на рану зеленки і знову притиснула ватою. Після цього забинтувала кисть і всілася на табуреті за свій маленький кухонний столик, де тільки вона сама й могла розміститися.

Голова боліла, птах кричав, рана щеміла. Гіршого з нею сьогодні статися просто не могло. Вона знову зробила дихальну гімнастику, і здалось їй, що гімнастика трохи допомогла. В усякому разі, з'явилася цілком раціональна думка: подзвонити в ЖЕК і поскаржитися на якість води.

Вона набрала номер диспетчерської ЖЕКу. Розповіла диспетчерові про воду, попросила прислати сантехніка і взагалі з'ясувати, чому в крані солона вода. Жінка-диспетчер виявила чудеса ввічливості. Вона кілька разів м'яким голосом запевнила Оксану, що заявку прийняла й одразу передасть її далі. А Оксані хотілося скаржитись, і вона ніяк не закінчувала телефонну розмову, що вже не мала жодного сенсу. Нарешті диспетчер сама мовила спокійним голосом «Спасибі за дзвінок!» і поклала слухавку.

Оксана знову зробила дихальну гімнастику, але цього разу жодних змін на краще у своєму стані не відчула. І вона подзвонила Тарасові.

– Тарасе, любий! Мене чайка вкусила! – поскаржилася вона йому.

– Господи! Вона ще в тебе?! Та випусти ти її! Що ти собі проблеми колекціонуєш!

– Треба спочатку ветеринара викликати, щоб перевірив, чи загоїлися в неї крила!

– Ну то виклич! Заразом нехай ветеринар і твою рану обробить! Сильно вкусила?

– До крові!

– Хочеш, щоб я приїхав?

– Ні, не треба…

І тут знову чайка закричала голосно, й Оксана лівою рукою прикрила вухо.

Підвелася, зайшла до кімнати з мобільником, притиснутим до вуха, ввімкнула світло. Подивилася на чайку, що підстрибувала й металася по картонній коробці, знову відчула в роті й у носі солоне морське повітря. Підійшла до вікна. По зовнішній шибці бігли краплі дощу, й вода розмивала неясне зображення двору її будинку. Вона перевела погляд на акваріум із рибками і з жахом побачила, що ті кидаються, як божевільні, здіймаючи на поверхні маленького акваріума хвилі.

– Ой, – сказала вона, – я, здається, все зрозуміла! Збирай найцінніше і вибігай із дому!

– Ти чого? – здивувався Тарас. – Куди вибігати?

– Буде землетрус! Тварини його наближення краще відчувають, аніж люди. Напевно, тому й чайка з'їхала з глузду! І рибки кидаються, як скажені! Подивися на своїх!

– Та я біля них стою, – сказав Тарас спокійним голосом. – Вони тут у мене на одному місці, ліниво плавниками махають, ніякої метушні…

– Дивно, – видихнула Оксана. – Тоді я не знаю, що робити…

– Перше, – голос Тараса зробився вчительським. – Зателефонуй і виклич ветеринара. Друге – зроби собі трав'яного чаю й заспокойся. Третє – відчини вікна та провітри квартиру: свіже повітря освіжає й голову! Зрозуміла?

– Так, – відповіла Оксана.

– Тоді роби те, що я тобі сказав, а я тобі за годинку передзвоню!

Розмова з Тарасом трохи заспокоїла Оксану й допомогла їй зібратися з думками. Вона зараз же подзвонила ветеринарові; на щастя, знайома жінка-ветеринар була вільна й пообіцяла негайно прийти. Після цього Оксана набрала в чайник води, поставила його на плиту й аж тоді відчинила вікна. До кімнати ввірвалося сире, прохолодне повітря.

У двері подзвонили. Оксана, відчиняючи, здивувалася, що ветеринар прийшла так швидко. Але це була інша жінка.

– Я із санстанції, – сказала вона. – Ви скаржилися на якість води, нам із ЖЕКу телефонували.

Оксана кивнула і пропустила її в коридор.

– Я не хочу тут у вас підлогу бруднити.

Жінка в синій форменій куртці та в чорній довгій спідниці дістала із сумки велику пробірку, витягла з неї корочок і простягла хазяйці квартири.

– Наберіть сюди холодної води! – попросила вона.

Оксана виконала прохання. Коли набирала, знову відчула виразну присутність запаху моря.

– Це вперше у вас таке? – запитала жінка, ховаючи пробірку в сумку.

– Так, – Оксана кивнула.

– Останніми тижнями в нас уже з десяток таких випадків, але всі попередні – на Грушевського і на Чорно-вола. Теж ні з того ні з сього із крана починає текти солона вода. Десь, мабуть, піднялися ґрунтові солоні води й потрапили в роз'їдену іржею водопровідну трубу. У вас на вулиці такого ще не було! Все, дякую!

– А що мені робити тепер? – запитала Оксана, побачивши, що жінка збирається йти.

– Нічого не робіть! – сказала, обернувшись, жінка. – На Грушевського й Чорновола солона вода сама зникла й після цього пішла звичайна. Думаю, що й у вас таке буде!

Спантеличена Оксана всілася в крісло і подивувалася, що чайка, яка продовжувала весь цей час кричати, перестала її дратувати. Але тільки-но вона про це подумала, як роздратування від різких і нестерпних для її ніжного слуху криків повернулося.

Через годину прийшла ветеринар. Вона вправно заклеїла чайці скотчем дзьоб, потім так само вправно змотала їй скотчем лапи і тільки після цього розрізала бинти, звільнивши птахові крила. Чайка немов зрозуміла, що чинити опір не варто, і терпляче чекала, поки ветеринар оглядала її загоєні рани.

– Усе гаразд, – сказала вона нарешті. – Можете її випускати, якщо, звичайно, не хочете залишити вдома як домашнього вихованця.

Оксана тут же заперечливо захитала головою.

– Так, – закивала лікар-ветеринар. – Це не найприємніші птахи, та й запах від них… – І вона відвернула голову.

– Ви теж відчуваєте запах моря? – запитала Оксана.

– Ні, рибою пахне, – відповіла ветеринар. – І холодно у вас!

– Це я квартиру провітрюю.

Ветеринар пішла, заховавши у гаманці сто гривень, отриманих за виклик додому. Оксана стояла над коробкою, в якій на боку лежав птах із вільними крилами, але зі зв'язаними лапами та дзьобом.

– Ну все, прощатимемося! – рішуче мовила Оксана і, піднявши коробку, вийшла до коридору, де захопила з підвіконня ножиці.

У дворі, не звертаючи уваги на дощ, Оксана стягла скотч із дзьоба птаха й ножицями зрізала з лап. їй здалося, що чайка подивилась на неї підозріло й агресивно.

Оксана злякалась: а раптом чайка знов її клюне?! Адже тепер вона – абсолютно вільний птах.

Але чайка, задерши голову, втупилась у прямокутник неба над довгим двором-колодязем. Одразу ж підстрибнула і, знову крикнувши, злетіла вгору, голосно ляскаючи крильми.

Оксана провела її поглядом і, залишивши коробку надворі, повернулася додому.

У квартирі було холодно. Запаху моря більше не відчувалося. Оксана зачинила вікна, подивилася на чайник, який давно закипів. Заварила собі трав'яного карпатського чаю, сипнула ложечку цукру і з чашкою пройшла до кімнати. Всілась у крісло. Перевела подих і піднесла чашку до рота.

Чай був солоним.

Розділ 39

Залишивши чай на столі, Оксана обурено підвелася. Пройшлася до вікна, виглянула на подвір'я, і засмучений її погляд трохи відтанув, зупинившись на рідній «Чебурашці». Машина стояла надворі, мокра від дощу, й Оксана звично її пожаліла. «Бідолашна, – подумала вона. – їй там і холодно, і самотньо!..» Думки плавно перейшли на себе, й Оксана з тією ж ніжністю й легкістю пожаліла себе, не зводячи очей із «Таврії». Але сумувати вона не полюбляла, а тому опанувала себе й рішуче озирнулася на вішалку. Переодягнувшись, вийшла з квартири і, відчинивши дерев'яні ворота брами, завжди замкнені на ключ, виїхала на машині з двору на вулицю.

Дві лапки «двірників» старанно скидали воду з лобового скла. Дорога блищала. «Чебурашка» їхала бадьоро, як вірна конячка.

До вечірнього виступу залишалося ще майже чотири години, а цього часу більш ніж досить, аби з'їздити у Винники поговорити з подругою Лесею, жінкою, що завжди викликала в Оксани захоплення своєю турботою про абсолютно чужих і нещасних людей. Саме вона, Леся, заснувала притулок для безхатьків, який назвала «Оселя», і тепер цей притулок не лише був наповнений життям, але навіть – у певному розумінні – переповнений ним, переповнений багаторазово переламаними людськими долями, що не вкладалися в голову необізнаної з цією стороною життя людини. Майстерня з ремонту меблів, у якій працювали безхатьки, що жили в притулку, два магазинчики, майстерня, в якій іще двоє займалися розписом тарілок. Це був свій, особливий маленький світ. Але він був відкритий для всіх, хто потрапив у безвихідь і бажав знайти з неї вихід. По четвергах люди виїжджали до Порохової вежі, щоб годувати голодних і нещасних, у звичайні дні будь-хто із львівських безхатьків міг приїхати сюди, щоб помитися під душем або випрати свій одяг. Тут навіть у похмуру погоду світило своє маленьке сонце, світило й зігрівало. І звали це сонце – Леся.

Оксана проїхала спуск до озера, повернула хвилин через п'ять праворуч і звивистою дорогою почала спускатися вниз, в улоговинку, де розкинулося це велике й різнорідне за своєю забудовою львівське передмістя.

Вийшовши з «Чебурашки» вже у дворі «Оселі», Оксана поспішила в будинок. Увійшла і зараз же, здивована, зупинилася. У зазвичай порожньому і просторому коридорі, з якого через двері ліворуч можна було відразу пройти в офіс притулку, під вікнами і по другий бік, під стіною, на стільцях сиділи мешканці притулку; відмиті, чисто одягнені, вони все ж несли на обличчях тавро вуличного, тяжкого життя. У центрі коридору стояв Єжи Астровський. Точніше не стояв, а рухався в якомусь своєму танці, клацаючи перукарськими ножицями навколо жінки, що сиділа на стільці. На її обличчі блаженствувала усмішка, очі були заплющені. Одяг, руки заховані під простирадлом, накинутим на плечі, яке сягало своїми краями підлоги.

Вражена побаченим, Оксана кілька хвилин не могла зрушити з місця. Єжи Астровський раптом зупинив свій танець, помітивши її. Зрадів.

– Ой, здрастуйте! – вигукнув він. – Я не чекав!!!

– Я теж! – прийшла до тями Оксана і швидким кроком рушила в офіс.

Зачинивши за собою двері, вона кивнула дівчині-бухгалтеру й одразу обернулася до столу, за яким зазвичай сиділа Леся.

– Вона вийшла на п'ять хвилин, – сказала дівчина-бухгалтер.

Оксана кивнула і всілася на стілець біля тумбочки, на якій стояли кухлі, цукорниця і електрочайник.

Леся з'явилася через кілька хвилин. У ній щось змінилось. Оксані раптом здалося, що її подруга помолодшала, і в думках виникло крамольне припущення, що Леся ходила до косметолога.

– Ну, як тобі? – запитала Леся, привітно кивнувши.

– Що – як? – не зрозуміла Оксана.

Леся показала жестом на своє волосся, й тут Оксана все зрозуміла. У Лесі була нова зачіска. її волосся тепер було коротшим, і обличчя через це мало вигляд років на п'ять-сім свіжіший.

– Чай будеш? – запитала Леся, не дочекавшись од подруги оцінки своєї нової зачіски.

Оксана кивнула. її думки починали плутатися, втрачатися серед великої кількості сьогоднішніх вражень.

– Ой, а що це в тебе з рукою? – перелякано поцікавилася Леся.

– Чайка клюнула, – відповіла Оксана.

– Сильно?

Оксана засмучено підібгала нижню губу і ствердно кивнула. Але очі її знову підвелися на нову зачіску подруги. І вона аж тепер звернула увагу, як змінилися риси її обличчя. Раніше, коли волосся Лесі було просто до плечей і тільки причесане без усяких там викрутасів, обличчя її виявляло м'якість і ніжність, і навіть коли Леся гнівалася, важко в її гнів вірилося. Тепер її звично м'які риси обличчя мовби загострились, і носик здавався трохи гострішим через виниклу під дією ножиць геометрію нової зачіски.

– Це тебе той балакун підстриг? – запитала Оксана.

Леся всміхнулася.

– Тобі подобається?

– Зачіска – так, а він – ні, – абсолютно відверто видала Оксана.

І тут, немов відчувши, що йдеться про нього, до офісу заглянув Єжи. Заглянув і зараз же стукнув по прочинених дверях, привертаючи до себе увагу.

– Можна? – запитав, привітно дивлячись на Лесю. – Я тут вирішив перервочку зробити, хвилин п'ять.

– Сідайте, відпочиньте! – Леся вказала йому на вільний стілець. – Може, чаю?

– Ні, дякую, – Єжи озирнувся на стілець, але сідати не захотів. Замість цього підійшов до двох подруг.

Тепер його погляд підвівся на кучері Оксани. їй одразу зробилося некомфортно.

– Пам'ятаєте, ви обіцяли віддатися в добрі руки, – несподівано сміливо заговорив Єжи, опустивши погляд і дивлячись у вічі Оксані.

Від обуреного здивування в Оксани мимоволі розкрився рот.

– Що ви собі дозволяєте! – вона кинула погляд на Лесю і зразу ж таки повернула його на перукаря. – Що це за брудні розмови?! Коли це і що я вам обіцяла?!

– Ой, даруйте, ви хибно мене зрозуміли! – Єжи зробив крок назад, наче боявся дістати ляпаса. – Але ж ви говорили, що я зможу зробити вам зачіску, коли підстрижу бомжів.

– Ну й багатьох ви бомжів підстригли? – єхидно і недовірливо запитала Оксана.

Єжи витягнув із кишені картатого піджака складений учетверо аркуш паперу, розгорнув і показав Оксані.

– Сорок сім, ось їхні імена та прізвища, можете перевірити! Й абсолютно безкоштовно! Там, – він кивнув на двері, що вели до широкого коридору, – ще дев'ять сидять і чекають! Буде п'ятдесят шість!

Оксана відчула себе ніяково через те, що накричала на перукаря. Адже він дійсно старався, це було вже зрозуміло.

– Гаразд, – пробурчала вона вже м'якше. – Підстрижете! Але у вас там черга!

– А ви сюди надовго? – поцікавився Єжи Астровський.

– Ні, сюди й одразу назад, – відповіла вона. – У мене ввечері робота.

Єжи з жалем подивився на волосся Оксани, через що вона знову занервувалася, взявся правою рукою за своє гостре підборіддя, похитав головою.

– Ви ж артистка, а так мало собі приділяєте уваги. Ці слова Оксану не розсердили, але явно засмутили, і Єжи відчув, що влучив у точку.

– Я їх попрошу! Вас напевно пропустять без черги! Тим паче що вони нікуди не поспішають, а у вас увечері робота! А я завтра сюди знову приїду і достригатиму, кого не встигну. Обіцяю!

Оксана важко зітхнула.

– Гаразд, – махнула вона рукою.

Вийшовши до коридору, вона всілася на стілець. Єжи накинув їй на плечі простирадло.

Ножиці заклацали, гребінець побіг зубцями по кучерявому волоссю Оксани. Вниз посипалися перші відрізані пасма.

Від Єжи йшов стійкий запах одеколону. Мешканці притулку, що чекали своєї стрижки, з цікавістю спостерігали за худим і граціозним чоловіком, що зосередився до забуття на кучерях знайомої йому жінки.

А сама Оксана раптом розслабилася, занурилася в себе, їй раптом здалося, що історія з агресивною чайкою сталася не сьогодні, а кілька днів тому. Час мовби відійшов од неї вбік і сховався за рогом. Вона жила відчуттям цього моменту, і пряний алкогольний аромат одеколону вибив із її пам’яті запах моря та гнилих водоростей. А від рук Єжи, як від радіатора опалювання, йшло тепло. Здалося, що від цього тепла у неї почервоніли вуха. Їй захотілося раптом їх поторкати, перевірити, чи не «горять» вони. І тут же Оксана зніяковіла, не в змозі легко витягнути руки з-під накинутого поверх одягу простирадла. Зрозуміла, що вуха у неї «горять» від несподіваного підліткового сорому. Щось здавалося їй у цьому перукарському «акті» неправильним, нескромним. Ніби не повинна була вона дозволяти цьому чоловікові робити себе красивою! Таж і справді, наполегливість Єжи, яка дуже вже обридла їй, доводила, що для себе хотів він зробити її красунею! З чисто егоїстичних міркувань. Але вона однаково не піде з ним пити каву! Не подобається він їй як чоловік. Хоча у своєму прагненні сподобатись чи догодити їй він добрався аж сюди, до Винників, до «Оселі», знаючи, як турбується Оксана і про Лесю з її вірною командою помічниць і помічників, і про цих загублених жінок і чоловіків, для яких повернутися в нормальне життя так само важко, як самотній людині важко побудувати з нуля новий будинок.

Розділ 40

Цього ж вечора за дивним збігом обставин у Винниках опинився Алік Олисевич. Опинився після телефонного дзвінка Юрка Винничука, який дуже хотів розповісти Алікові щось важливе, але водночас повідомив, що найближчого тижня до Львова не збирається. Винничук не був тією людиною, яка дзвонила через дрібниці й інтригувала товаришів загадками. Тому Алік і вирішив до нього сюди заїхати. Й ось тепер сиділи вони в новому, нещодавно добудованому цегляному будинку письменника за великим столом, пили вино, обговорювали останній книжковий ярмарок, на якому, щоправда, Алік не побував. Хоча Юрко дуже жваво розповідав про дружні письменницькі пиятики на Коперника, 6, у дворі, де книжник Михайло Ватуляк накрив на внутрішній терасі, біля входу до своєї квартири, шикарний стіл. Алік спочатку слухав із цікавістю, потім із цікавістю пив домашнє червоне вино, слухаючи вже впіввуха і чекаючи, коли ж нарешті Винничук розповість йому «щось важливе». Адже це «щось важливе» мало якимсь краєм стосуватись особисто його, Аліка. Інакше навіщо б Винничук йому дзвонив?

– Ти мені хотів розповісти… – нарешті, не витерпівши, перебив Алік Юрка.

– Ах, так! – Винничук провів долонею по лобі, немов розгладжуючи зморшки. – Я твого приятеля бачив, кадебіста. Хотів тобі порадити триматися від нього чимдалі! Він, напевно, з глузду з'їхав. Стежив за мною вночі з рушницею за спиною! Уявляєш?! Я ось думаю, треба б ментам повідомити, а то хрін його знає, що йому наступного разу спаде на думку?!

– Та він нормальний, – заступився за знайомого старий хіпі. – Це він Карпатське море, як і раніше, шукає.

– А чому з рушницею? – Юрко допитливо втупився просто у вічі Алікові.

На це запитання хіпі відповісти не міг. Він спробував знайти пояснення, але думки нічого переконливого не підказували, і після паузи він знизав плечима.

– Ти мене дивуєш! – Юрко обличчям посерйознішав і виявив щось подібне до розчарування. – Я, звичайно, розумію, що всі ми тут садомазохісти, але ти вперто тримаєш перше місце! Дружити з кадебістом, який не давав вам спокійно жити й молитися своїм богам – наркотикам, сексові і рок-н-ролу!

Алік скривив губи.

– По-перше, він не заважав, а іноді навіть допомагав. По-друге, я ніколи сексу і наркотикам не молився! По-третє, він тепер абсолютно самотній, а від самотності будь-хто може з глузду з'їхати!

– Ціную твій гуманізм, – видихнув Винничук. – Я ж також із гуманних міркувань усе це тобі кажу. Він погано скінчить! Не може добре скінчити людина, яка на жовтому моторолері з рушницею за плечем роз'їжджає Львовом і стежить за перехожими. Якщо рушниця висить за плечем, то рано чи пізно вона вистрілить.

– На стіні, – поправив Алік свого товариша. – Якщо рушниця висить на стіні! Я знаю ці слова, я ж у театрі працюю.

– Я не про театр, я про життя! – відмахнувся рукою Винничук. – Але я тобі обіцяю, якщо я його ще раз уночі з рушницею в місті побачу, я сам повідомлю і ментів, і психіатрів!

Настала пауза, під час якої думки в голові Аліка раптом ожили й заметушились, як мурашки в мурашнику. Щось його в цій розмові здивувало й насторожило, і це щось не було пов'язане з Рябцевим. Але що? Думки стрибали, хапали одна одну за хвіст, змішувались. І все це на тлі випитого домашнього вина. «Вино у Винниках у Винничука!» – раптом смішливо підказала йому думка, і він зрадів несподівано виниклій скоромовці, в якій не було жодної літери «р»! І пошкодував, що в слові «вино» тільки одна «н». Були б там дві ці літери, скоромовка була б узагалі ідеальною!

А Винничук сидів мовчки поруч за столом, дивився на свою недопиту склянку і значущо мовчав.

І мовчав він досить довго для того, аби Алік зрозумів, що його збентежило. І з цього розуміння відразу зродилося запитання.

– Юро, а ти що там робив? Уночі? В місті?

Винничук здригнувся, повільно перевів погляд із вина на приятеля.

– Ну, ходив… гуляв, – сказав він, але голос його втратив твердість і самовпевненість.

– Гуляв?! – повторив спантеличений Алік. – Ну так, напевно, і Рябцев теж гуляв, точніше, катався по місту. Вночі ж машин майже немає, а він любить на моторолері їздити.

– А рушниця за спиною?

– Ніч – темна пора доби. Дідько відає, хто може трапитися на шляху, – Алік перейшов на напівшепіт, при цьому пильніше подививсь у вічі письменникові. – Ти ж сказав, що він за тобою стежив?!

Винничук кивнув.

– Значить, ти щось робив, – Алік раптом зрозумів, що він аналізує ситуацію вголос майже з такими самими інтонаціями, з якими нещодавно Рябцев аналізував те, що відбувається в місті. – Якби ти стояв і нічого не робив, він би, напевно, проїхав мимо. А що ти робив?

Винничук завмер од несподіваного запитання, потім гмикнув, підвівся різко з-за столу і вийшов. Спантеличений Алік проводжав його поглядом і дивився на двері, що зачинилися за хазяїном. За дверима був хол будинку і коридорчик, що вів до кухні.

«Так, – подумав він, – дивні люди ці письменники! Біс його знає, що в них на умі!»

Але на умі у Винничука, як виявилось, нічого дивного не було. Він з'явився в кімнаті через хвилину, несучи в одній руці запітнілу пляшку горілки, а в іншій – кухлик, із якого стирчали маленькі солоні огірочки. Щоправда, обличчя його було надто серйозним для цієї ноші. Обличчя відбивало чи то сумнів, чи то думки, якими людина, що їх думає, не повністю задоволена.

Він поставив пляшку на стіл поряд із недопитою пляшкою вина, зсунув винні келихи в центр, дістав із шафки чарочки, наповнив їх. Одну підсунув ближче до гостя і тільки після цього опустився на своє місце.

– Я тобі розповім, – заговорив він дещо уповільнено, мовби водночас дослухував якісь власні думки. – Але для того, щоб ти краще мене зрозумів, нам потрібно випити по три-чотири чарки. Це щоб ми були на однаковій хвилі, так би мовити.

Юрко оглядівся навкруги, пробігся поглядом по просторій кімнаті, немовби щось шукав. Але, так ні на чому й не затримавши погляду, повернув його на Аліка.

Алік узяв чарку, подивився на товариша дещо спантеличено, не знаючи, що буде далі.

– За взаєморозуміння, – Винничук теж підняв чарку, підніс до рота і на якусь мить завмер, потім невпевненим жестом простягнув руку з чаркою до Аліка. Чарки одна об одну дзенькнули й повернулися на стіл уже порожніми.

Алік узяв огірочок, відкусив, смачно хрумкнувши. Хазяїн теж потягнувся за огірочком.

Настала тиша, яку явно жоден із них не хотів порушити першим. Юрко знову наповнив чарки.

Після четвертої Алік відчув неконтрольоване розслаблення організму і злякався. Скільки вже разів він собі говорив: не можна пити горілку після вина! І однаково наставав якийсь момент, не так часто, раз на півроку, коли вино закінчувалось, а горілка на дружньому столі ще залишалась, або несподівано, як цього разу, горілка замінювала вино з якоюсь езотеричною, не цілком зрозумілою метою.

– Ну, – спроквола мовив гість, дивлячись на хазяїна пом'якшеним горілкою поглядом, у якому не було ні краплі вимогливості, а помітне було тільки м'яке, ненав'язливе прохання.

Винничук важко зітхнув і налив по п'ятій.

Погляд Аліка наповнився переляком.

– Ти можеш не пити, – мовив трохи уповільнено хазяїн будинку. – Але краще випий! Я вже майже готовий…

Останню, п'яту чарку Алік в один ковток не осилив. Довелося зробити два.

Винничук же, навпаки, мовби навіть підбадьорився після п'ятої. Здригнувся, витер долонею губи.

– Я роман пишу, – почав він.

В очах Аліка з'явився страх. Він подумав, що зараз товариш розповідатиме йому зміст свого нового роману і що спеціально для цього він його, гостя, й напоїв. Аби просто не було сили встати і піти.

– Я не розповідатиму, про що він, – вів далі Винничук, і в Аліка відлягло на серці, він розслаблено обм'якнув, трохи згорбився, вперся ліктями в стільницю й підборіддя поклав, наче квіти у вазу, на відкриті, з'єднані в зап'ястках долоні. – Але в мене там був один персонаж… російський моряк із Севастополя, що випадково потрапив до Львова. Ну, я думав, він у романі закрутить роман із заміжньою галичанкою.

Алік заплющив очі.

– Е-е, ти не засинай! Слухай! Інакше навіщо ми горілку пили? – Голос Винничука, що прозвучав несподівано гучно і різко, змусив Аліка не лише розплющити очі, але й підвести голову з «постаменту» долонь.

– Коротше кажучи, почав мені цей севастополець заважати в романі. Та й не був він головним героєм, тож я його прибрав.

– Як прибрав? – не допетрав Алік. – Убив, чи що?

Винничук усміхнувся.

– Можна сказати, що й убив, але в цьому разі краще підходить комп'ютерне слово англійською – я його «deleted», тобто повикреслював звідусіль. Але коли я про нього раніше писав, я його так добре собі уявляв… Його обличчя, руки, манеру розмовляти, ходу… Тобто я його немов живого бачив перед собою. І коли вже викреслив його, він мені наснився, виматюкав мене, показав непристойний жест… Ось такий, – і Винничук підвів праву руку, зігнуту в лікті, догори і вдарив лівим кулаком по внутрішньому згині ліктьового суглоба. – І пообіцяв так помститися, щоб я на все життя запам'ятав.

Алік знизав плечима. В очах його не без зусиль відбилося нерозуміння.

Винничук, помітивши це, наповнив чарку Аліка горілкою, але Алік заперечливо хитнув головою.

– Ти ж говорив, що роман переказувати не будеш! – стомлено і сонно мовив гість.

– Це не роман, – Винничук подивився на товариша з поблажливим невдоволенням у погляді. – Тобі просто важко зрозуміти! Тебе, видно, з грубої глини зліпили!..

– Якої глини?

– Та дослухай ти до кінця! – нетерпляче, майже крізь зуби прошипів хазяїн будинку.

– Гаразд, – Алік кивнув.

– Й ось після цього сну йшов якось я вночі по Пекарській із гостей… і побачив його – в бушлаті, з-під якого тільник виглядав, у чорних штанях! – Очі Винничука загорілись. – А він побачив мене і пішов на мене, як танк, зі стиснутими кулаками. Від нього йшла така агресія, що я вперше в житті так злякався! Я розвернувся і швидко, майже бігом, пішов!.. Ти ж книжок не читаєш, тобі важко зрозуміти…

– Я твоїх книжок не читаю, – зізнався Алік. – А взагалі читаю, про музику.

– Було декілька романів, у яких герої раптом ішли з книжки і, матеріалізувавшись, переслідували автора, металися йому… І я думаю, він хоче мені помститися за те, що я його викинув із книжки… Я ж його навіть із галичанкою не встиг познайомити. Ніби пообіцяв і не зробив…

– Ну й навіщо ти мені все це розповів? – Алік знизав плечима і широко позіхнув. – Щоб я в казки повірив?

Юрко теж позіхнув, потер пальцями скроні, озирнувся на настінний годинник, що показував майже північ.

– Я тобі пояснював, що я робив уночі у Львові, коли твій дурень за мною стеження влаштував, – терпляче пояснив Винничук. – Я цього моряка шукав, аби поговорити. Щоб дав мені спокій…

– А-а, – закивав Алік і подивився на хазяїна квартири обережним поглядом, як на небезпечного божевільного.

– Там, у цьому районі, багато бомжів, а бомжі його теж бачили і в обличчя знають. Він же теж «без определённого места жительства». Я саме до них ходив, розпитував, коли і де вони його востаннє бачили.

– Я в тебе переночую, добре? – Алік, який уже втратив останню цікавість до базікання Винничука, озирнувся на всі боки й зупинив погляд на канапі із синьо-зеленою гобеленовою оббивкою.

– Та звичайно, куди ти зараз підеш! – погодився господар.

Алік підвівся зі стільця, підійшов до канапи і, не роздягаючись, улігся на неї горілиць.

Винничук вийшов, повернувся із пледом у руці. Алік уже спав. Хазяїн будинку вкрив товариша легким пледом і, вимкнувши світло, обережно, стараючись не шуміти, зачинив за собою двері кімнати.

Розділ 41

На початку першої години ночі Рябцев, у якого занепокоєння за своїх голубів і за долю свого міста знову викликало безсоння, взяв мисливську рушницю і вийшов на вулицю. Ніч була сухою, холодною. Холод одразу «вдарив» по руках, торкнувся щік. Проскочила думка про необхідність купити нові рукавички.

Колишній капітан, якого трохи заспокоїло поєднання холоду з тишею та безвітрям, прогулявся до свого голубника. Постояв під ним, прислухаючись.

Якби в міста було серце, він би зараз напевне почув його удари – настільки було тихо. Але серце міста – це сотні тисяч людських сердець, а під час сну людські серця стукають тихо, щоб не заважати тілу відпочивати.

Рябцев пройшовся навколо голубника. Підійшов до могил нещодавно похованих голубів. Згадав про чуже, не голубине перо, яке підняв тоді із землі. Витяг його з кишені. Замислився.

І тут його думку зупинив далекий пташиний крик-регіт, різкий і неприємний, який одразу змусив Рябцева подивитись угору, в темне нічне небо. Було незрозуміло, з якого боку він донісся. Через хвилину знову стало тихо, тільки тиша після цього поодинокого крику наповнилася тривогою.

Рябцев відчинив дерев'яні дверці голубника, вивів назовні свій жовтий «piaggio», зачинив на замок двері і, всівшись на сидінні моторолера, завмер у легкій нерішучості. Йому було зрозуміло, що тільки-но він заведе двигун моторолера, тиші не стане, вона зникне й нескоро з'явиться знову. Адже останнім часом він її майже не чув! Не пам'ятав він за останній час такої ночі, щоб ні звуку не долинало до його вух, щоб не було чутно далекого потяга, або не опускалося згори, з неба, дзижчання літака, або щоб не проїздила десь поблизу машина із сиреною.

Але руки міцно взялися за кермо, мотор, відразу зрозумівши, чого від нього хоче хазяїн, забубонів свою глуху мелодію.

Рябцев повільно проїхав по стежині, що вела від голубника до будинку, звернув ліворуч і далі, набираючи швидкість, помчав уже по асфальту нормальної дороги. Зачохлена мисливська рушниця, що висіла у нього за спиною, вперлася прикладом у м'яке сидіння, і через це її ремінець, натягнувшись, неприємно різав праве плече.

Холодне, вологе повітря било в обличчя, намагалося вкласти на місце настовбурчений піднятий комір сірого плаща. Колишній капітан на ходу посовався задом на всі боки, прагнучи зіштовхнути з сидіння приклад рушниці. З третьої спроби йому це вдалось, і ремінець рушниці впав на плече, а сама рушниця просто повисла на спині, як і належить, не створюючи більше Рябцеву незручностей.

Сихів потихеньку залишався позаду. То там, то сям рухалися пізні перехожі. Одиночки пересувалися мовчки, деякі похитувалися, даючи своєю ходою зрозуміти, що вони робили, перш ніж вирушити додому. Ті, що йшли групами, шуміли, їхні голоси кололи й різали темне нічне повітря району, підсвічене, однак, безліччю вогнів – од вуличних ліхтарів до сяючих неонів крамниць і до вікон багатоповерхових будинків, які щедро світилися й досі.

Нарешті все це залишилося за спиною Рябцева. А ще хвилин через п'ятнадцять «piaggio» застрибав по камінню звичайних міських бруківок. І тоді колишній капітан зменшив швидкість і поїхав уже уважніше, встигаючи на ходу оглядатися на всі боки й навіть кидати погляд угору, на небо, що тут опускалося нижче через відсутність міських вогнів.

Діставшись Грушевського, колишній капітан Рябцев зупинився й заглушив мотор. У старих будинках обабіч вулиці всі вікна були темні. Тут панувала тиша, й тиша ця здавалася Рябцеву підозрілою. Він зняв і розчохлив рушницю, після чого знову повісив її на плече. Моторолера провів через утоплений на в'їзді до брами двору бордюр тротуару і притулив до стіни будинку, полінувавшись висунути підніжку, щоб двоколісний друг просто стояв, упершись у дорогу. Завмер, прислухаючись.

Звідкись донеслися звуки, схожі на цокання старого годинника. Рябцев напружив слух. Цокання посилилось і перестало бути цоканням. Тепер Рябцев чітко чув квапливі кроки людини. Звук підказував, що йшла жінка.

Через хвилину вона з'явилася на тому ж боці, де стояв Рябцев, і, мабуть, помітивши його, перебігла через порожню бруківку й прискорила крок. Рябцев, затамувавши подих, стояв нерухомо і проводжав її поглядом, поки вона не повернула за ріг. Знову стало тихо.

Рябцев розгубився. Чи то втома тіла, чи то стомленість думки дали про себе знати, й він оглядівся навсібіч уже іншим, не напруженим, а розслабленим поглядом, який благав про допомогу. Він раптом відчув себе абсолютно чужим у цьому місті. Чужим і непотрібним. Місто міцно стояло на фундаментах своїх давніх і нових будинків, місто чіпко трималося за землю під собою корінням тисяч дерев, старих і молодих, які зростали в парках, і скверах, і вздовж доріг у кам'яних дучках. Таке місто не могло потребувати допомоги Рябцева. Таке місто взагалі не могло потребувати допомоги, воно само могло надавати допомогу. І першу, й останню. І, напевно, Рябцеву ця допомога міста була зараз необхіднішою, ніж навпаки – місту незрозуміла й самим Рябцевим не усвідомлена до кінця допомога колишнього капітана колишнього КДБ, а тепер просто капітана моторолера «piaggio»! Якби поблизу стояла лавка, Рябцев упав би на неї, навіть не звернувши уваги, мокра вона чи ні. Але лавки не було, місто примушувало Рябцева стояти. А стояти – це вже зазнавати напруження. І йому, капітанові Рябцеву, зробилося раптом соромно за слабкість своїх думок і почуттів, за свій нечоловічий стан. І він узяв себе в руки, стиснув кулаки, зціпив зуби і суворо, по-військовому подивився навкруги. І здалося йому, що місто миттєво скасувало стійку «вільно» і напружилося, щоб відповідати стійці «струнко!». Але у цей момент якісь абсолютно дивні й розслаблені звуки порушили тишу. П'яний голос, супроводжуваний іншими менш виразними шумами, наближався, й інтонації цього голосу підказували Рябцеву, що людина на ходу розмовляє сама з собою і ставить питання в порожнечу, тобто до всього світу. Перехожий п'яниця Рябцева не цікавив, і він притулився спиною до стіни будинку поряд із моторолером і перечікував тепер, коли цей гуляка пройде повз нього, щоб повернулася потім тиша і допомогла Рябцеву зібратися з думками, зосередитись і спробувати зрозуміти: а чи потрібен він узагалі цьому місту, зі своєю рушницею, на своєму вірному «piaggio», зі своїм дивним бажанням захистити місто від невидимого ворога, від Карпатського моря, що причаїлося під підвалами, і пов'язаних із ним аномалій?! Може, має рацію знайомий Аліка Олисевича, цей письменник із високим блискучим лобом і єхидним поглядом? Може, дійсно, все це нісенітниця та витвір хворої уяви самотнього і нікому не потрібного старого?!

– А шаланди? Шаланди, полниє кефалі?! – прозвучав п'яний голос зовсім поряд, і Рябцев обернувся. Побачив у темряві метрів за п'ятнадцять од себе невисокого, але все-таки на голову вищого за нього, Рябцева, чоловіка в темній короткій куртці, що ледве брів, похитуючись. У руках матово блиснула пляшка. – Я не бачу берега, – скаржився сам собі й усьому світові п'яний чоловік. – Я його не бачу!.. О! – Чоловік зупинився, помітивши Рябцева.

І тут Рябцеву стало зле. Заболіло серце, повітря видалося солоним, морським, задряпало в горлі й, найстрашніше, над головою він почув різкий і огидний крик-регіт чайок. Він задер голову і побачив над будинком нечіткий рух, почув ляскання пір'я. І, виразно відчуваючи, що сили його покидають, він устиг стягнути з плеча рушницю, підняти її дулом догори і спустити курок. Гримнув постріл, не чіткий військовий, а «розсипчастий», глухий, як на полюванні. Дріб, вирвавшись із залізного дула, пронизав повітря і рвонув угору, збільшуючи територію ураження. Вниз, під ноги й цьому п'яниці, і стрільцеві, впали три скривавлені чайки, впали не мертвими, а пораненими. І почали бридко перекидатися на тротуарі. Одна злетіла з бордюру на дорогу.

В очах у п'яниці блиснув жах, він безглуздо і незграбно побіг, розмахуючи для рівноваги пляшкою, затиснутою в руці. Чайки залишились. І залишився, тримаючись тепер рукою за серце, Рябцев, перелякавшись на смерть і вперше так гостро відчувши скінченність власного життя.

Але серце потихеньку заспокоювалося. Повітря повнилося вологістю, солі в ньому тепер не було. І тільки чайки, що лежали під ногами, – дві з трьох уже не подавали ознак життя, – доводили: все те, що тільки-но сталося, не було витвором його, Рябцева, фантазії.

Він би стояв іще довго в такому спантеличеному стані, слухаючи відтавання свого тлінного, переляканого серця й тіла. Але звідкись ізверху впало неяскраве світло. І він, підвівши голову, побачив, що в будинку, до якого він притулився спиною, засвітилося кілька вікон. І скрипнула рама одного вікна, відчиняючись. Жіночий голос перелякано запитав: «Що там?», а чоловічий відповів: «Тихо, може, вбили?!»

І зрозумів Рябцев, що треба йти звідси. Зрозумів, що він розбудив своїм пострілом місто чи принаймні його частину. Тобто потурбував сторонніх, які не знали ні про його існування, ні про небезпеку, яка загрожує чи то місту, чи то Рябцеву, чи то їм усім. І в секундний момент у Рябцева в голові з’явилася й відразу зникла думка про те, що небезпека для міста йде від нього самого, від Рябцева. Це він з’їхав з глузду і бачить, чує, навіть нюхає витворені ним самим галюцинації. Він штовхнув ногою мертву чайку, ближню до нього. І тіло чайки відлетіло на проїжджу частину. Здивований, він іще встиг подумати про те, що його галюцинації куди сильніші та страшніші, ніж усі ці рекламовані по телевізору кіноефекти 3D.

А десь далеко зазвучала сирена. І мозок колишнього кадебіста відразу підказав своєму власникові: хтось із мешканців будинку подзвонив до міліції, й тепер сюди мчала ця міліція, щоб зрозуміти, знайти й заарештувати.

Завченими рухами засунув Рябцев рушницю в чохол, узявся за кермо моторолера й вивів його на бруківку.

Він ще ніколи так швидко не їхав брукованими вулицями, як цієї ночі. І ніколи ще не був він таким розгубленим, як тепер, згадуючи мертвих чайок на тротуарі, п’яного з його мимренням і запах моря, який мало не зупинив його серця. Чи було те наяву? Відповісти на це запитання Рябцев не міг, міцно тримаючись руками за кермо моторолера і дивлячись уперед переляканим поглядом зіщулених очей, які щеміли від холодного вологого повітря. Сирена звучала, як і раніше, десь позаду, але не ставала ні голоснішою, ні тихішою.

Розділ 42

У ресепшені готелю «Леополіс» Тараса, що вбіг задиханий і неясно висловив своє запитання, зрозуміли не відразу. А коли зрозуміли, дівчина, одна з двох, які сиділи за столиком, заперечливо хитнула головою.

– Вони вже поїхали. Півгодини тому, – сказала.

– А куди? – розгубленим голосом запитав Тарас.

– На вокзал. Ми їм таксі замовляли. Потяг у них за годину двадцять.

Тарас подякував. Вийшов на Театральну, і тут його осяяло: він же може цих поляків просто на вокзалі знайти! Якщо до потяга ще година двадцять, то з цим не буде жодних проблем. Жаль, звичайно, що він залишив машину у дворі, але й тут, біля Опери, знайти таксі не становитиме труднощів.

Уже вдершись до будівлі вокзалу й заглянувши до платної зали очікування, він одразу помітив їх, вони сиділи на високих табуретах біля стойки вокзального бару-кав'ярні. Пили каву і жваво розмовляли зі зрілою, бальзаківського віку барменшею.

Поляки, помітивши Тараса, здивувались і замовкли. Барменша теж обернулася, простеживши за поглядом клієнтів.

– День добрий, – видихнув Тарас. – Ой, як добре, що я вас знайшов!

– А що?! – насторожено запитав один із них, наймолодший, той, який попереджав Тараса про блакитну кров Вацлава.

– Я хотів… хотів запропонувати вам залишитися, – плутано заговорив Тарас, дивлячись на Вацлава. – Мені якось незручно. Я вас недолікував. Усе-таки залишилися ще два камені. І я, з поваги, – Тарас кинув значущий погляд на молодого поляка, в якого обличчя вже відтануло і виражало просту цікавість, – із поваги до вашого титулу… Ви ж… королівської крові? – Тарас ледь уклонився, не зводячи погляду з обличчя Вацлава. Вацлав ледве помітно кивнув. – Я ось хотів запропонувати вам залишитись. Я впевнений, що за наступну ніч ми все закінчимо, й тоді ви зможете повернутися додому порожняком, так би мовити… У повному порядку. І безкоштовно, звичайно, безкоштовно!

Тарас дивився на Вацлава таким благальним поглядом, що той відчув себе ніяково.

– Я не знаю, – заговорив він неголосно. – Ми вже зібрались… Але якщо ви думаєте, що це буде легко… Я готовий залишитися… Ні, я, звичайно, заплачу вам…

Тарас зітхнув із таким полегшенням, що поляки перезирнулись.

Вони почастували Тараса кавою і сиділи ще з півгодини, міркуючи про те, коли ж нарешті Україна наздожене Польщу, всякчас доходячи проміжного висновку, що ніколи. Потім двоє поляків рушили на потяг, а Тарас із маленькою шкіряною «луївіттонівською» валізкою Вацлава в руці повів клієнта з княжим титулом на Вокзальну площу брати таксі.

Він привіз його назад у «Леополіс», де його знову розмістили на одну ніч. Ніч, якої він, утім, не збирався проводити в готельному номері.

Перший, точніше, вже другий камінь вийшов у Вацлава на початку другої ночі на Кримській вулиці біля недобудованої вілли. Останній, третій, несподівано пішов буквально хвилин через сорок, коли їхали вони повз Личаківський цвинтар. Тут, щоправда, довелося бідолашному польському князеві стояти в незручній позі зі скляною банкою в руці, не завжди стримуючи стогони і викрики, досить довго, хвилин двадцять. І стояв би, можливо, він іще довше, якби раптом у місті не гримнув постріл, луною вдарившись у стіни будинків. Через постріл Вацлав перелякано сіпнувся, скрикнув, і Тарас почув, як камінчик дзвінко вдарився об скло банки, після чого задзюркотів струмінь, який і виштовхнув цей камінчик.

Коли Тарас привіз Вацлава до готелю, той мав жахливий вигляд, але на обличчі його прочитувалися водночас і втома, і щасливе полегшення. Такі вирази бувають у жінок одразу після пологів.

Під готелем він простягнув Тарасові сто євро і спробував вдячно всміхнутися, що, слід сказати, в нього не зовсім вийшло.

Уже вдома, на кухні, Тарас витягнув свіжовидобуті камінчики з тубуса і, взявши збільшувальне скло з підвіконня, завис цікавим поглядом над «здобиччю». У нього захопило від щастя дух. Ці камінчики були такими самими! Нічого спільного зі звичайними сірими нирковими каменями-конкрементами вони не мали. Перед Тарасом лежали на білому чистому аркуші дві великі перлини! Тарас уявив собі майбутню радість Дарки, коли він подарує ці камінчики їй! Цю радість можна було максимально наблизити. Потрібно було тільки заварити доброї кави й залити в термос.

Але хоч як поспішав Тарас, а час ішов швидше, ніж він думав. І біля обмінника на «бумеранговому» вигині вулиці Франка його машина зупинилася тільки на початку шостої. Однак пізнувата доставка гарячої кави, слід сказати, не зменшила радості Дарки. Побачивши Тараса, вона зраділа. І Тарасові стало цікаво, як же вона зрадіє, коли він зробить їй несподіваний подарунок?! Дарка відразу просунула в нішу для грошей їхні «кавові» венеціанські попільнички. І Тарас вирішив не поспішати із сюрпризом. Вони пили каву, базікали. Дарка сама згадала про першу «перлину», сказала, що ще кілька разів перевіряла її дію вдома і що тато, якого взагалі важко чимось у житті здивувати, був у шоку, в позитивному шоку.

І ось тоді, після цих слів Дарки, Тарас дістав маленький пластмасовий тубус із-під гомеопатичних кульок і просунув його в нішу обмінного віконця.

– Тут для тебе ще один подаруночок! – мовив він загадково.

Дарка відкрила тубус і викотила звідти на долоню, вкриту бордовим атласом рукавички, два круглясті камінчики, що переливалися різними барвами.

Її рот розкрився, погляд підвівся, відірвався від горошин і зупинився на його, Тараса, обличчі. В її очах він побачив захват і вдячність.

– Бог трійцю любить, – прошепотів Тарас, усміхаючись.

– Звідки вони в тебе? – запитала здивована дівчина.

– Подарунок від однієї особи королівської крові, – сказав Тарас. – Від польського князя. Я не жартую!

– Так, – закивала Дарка. – Проста людина таких подарунків робити не може!

– А я? – Тарас нахилився вперед, лобом доторкнувшись до холодного віконця. – Це ж і мій подарунок тобі!

– А хіба я колись говорила, що ти – проста людина? – жваво закивала вона.

– Може, я почекаю, поки тебе відімкнуть, і поїдемо куди-небудь на сніданок? – запропонував Тарас, відчувши за собою тепер право вимагати від Дарки більше уваги та часу.

Погляд Дарки посмутнішав. Вона зітхнула.

– Не можу. Дядько Орест заїде по мене о шостій. Мені потрібно додому. Тато завжди хвилюється, доки я з роботи не повернуся. Я йому вранці уколи роблю. Ти мені годинці о другій зателефонуй, і тоді зустрінемося! Добре?

Тарас ствердно кивнув.

Додому він приїхав у відмінному настрої. Піднімаючись на другий поверх, переступив п’яту сходинку, пофарбовану червоною фарбою. Зайшов до квартири і ввімкнув радіо. Воно ще мовчало, але годинник підказував, що через три хвилини радіоточка заспіває йому Державний гімн України. Тарас швидко роздягся, забрався під ковдру і, вже провалюючись у затишний, теплий сон, почув свою особисту «державну» колискову, без якої йому іноді так тяжко буває вранці, після важкої ночі, заснути.

Розділ 43

Цього вечора, повернувшись додому на Пекарську вже в цілковитій темряві, після побачення з Даркою, Тарас був у такому гарному настрої, що в нього виникло глибоке, непереборне бажання творити добро. Враховуючи, що перебував він на цю мить у себе в квартирі, його увагу відразу привернули рибки та кактуси. Тарас висипав в акваріум разів у два більше сухого корму, ніж зазвичай. І рибки під палким, радісним поглядом Тараса кинулися до поверхні води, почали хапати корм, розкриваючи свої маленькі пащі набагато ширше, ніж це здавалося можливим. Потім Тарас зачерпнув долонею у куточку басейну трохи води й окропив нею свої лисі кактуси.

Повернувши погляд на рибок, Тарас думав про Дарку. Згадував цей дивний вечір, особливо дорогу до неї додому. Він проводжав її, вони йшли пішки, тримаючись, мов підлітки, за руки. Але цього разу між їхніми долонями не ковзав шовк чи атлас її рукавички. І різниця вразила Тараса. Коли раніше вони ходили по місту, але Дарка була в рукавичках, цей жест – тримання за руки – хоч і був бажаним, але мав швидше символічне значення, наче відповідав словам із пісні Булата Окуджави: «Возьмёмся за руки, друзья, чтоб не пропасть поодиночке…». Цього разу вперше за час знайомства вони йшли й трималися за руки міцно, в чому виявлялася не лише теплота їхніх почуттів, але і справжнє бажання бути разом. Коли Дарка на очах у Тараса стягнула довгу бордову рукавичку з лівої руки, він одразу помітив, що на зап'ястку в неї щось теліпається. Вона, помітивши його погляд, підвела руку й показала Тарасу фенечку – шкіряний шнурочок, на якому висіла одна з подарованих Тарасом трьох перлин.

– Тато просвердлив, – сказала вона, побачивши в очах Тараса здивування. – Тепер ця рука в мене захищена! – І вона всміхнулася по-дитячому легко і щиро.

І сама пальчиками «захищеної» руки доторкнулася до пальців Тараса. Тоді вони і взялися по-справжньому за руки, і пішли, вже у вечірній напівтемряві, по вулиці, повній байдужих перехожих, що цього вечора чомусь нагадали Тарасу медуз, які повільно пливуть у своїх неважливих справах. Насправді медузи ніколи не плавають у справах, вони плавають життям, своїм життям. Ось і ці перехожі, що поверталися, ймовірно, з роботи, пливли собі своїм життям, не заважаючи Тарасові й Дарці та не звертаючи уваги на їхнє збоку малопомітне щастя.

Рибки очистили поверхню води від корму досить швидко, і Тарас уже хотів був підсипати їм іще цих дрібних їстівних пластівців, як у двері квартири подзвонили.

– О! Прекрасно! Нарешті я тебе застав! – зрадів у відчинених дверях Єжи Астровський. – У тебе що, багато роботи було?

Тарас пропустив сусіда всередину. Сусід-перукар був одягнений не по домашньому – у світлих брюках і в картатому світло-коричневому піджаку, під яким його худорбу і стрункість підкреслював білий гольф.

– Чаю? – запропонував Тарас.

Вони сіли на кухні, й, доки закипав чайник, Єжи свердлив хазяїна квартири хитрим поглядом. Свердлив і мовчав.

– Може, тебе освіжити? – несподівано запитав він.

– Що? – не зрозумів Тарас.

Єжи дістав із бічної кишені картатого піджака маленьку скляну пляшку з гумовою грушею і порскалкою. Порснув собі на шию під потилицею і зобразив на обличчі задоволення.

– А! – зрозумів, про що йдеться, Тарас. – Давай!

Єжи підвівся, обприскав одеколоном Тарасові шию і знову опустився на своє місце.

– Маю до тебе прохання, – заговорив він після короткої паузи.

Тарас напружився. Він уже відчував, про що піде мова. І вкотре виявилося, що мав рацію.

– Я хочу з Оксаною кави випити… Ну, сам розумієш!.. Ти ж не сліпий… До мене вона, боюся, більше у гості не піде, а до тебе піде! Ти її запроси, а я ніби випадково зайду! Каву я куплю, ти не переймайся!

– Єжи, – Тарас важко зітхнув, – ти ж знаєш, як вона до тебе ставиться… Ну, не в поганому розумінні, а в тому, що вона сама по собі… Їй залицяльники не потрібні… І не буде вона тобі рада!

– Це як сказати! – перебив його Єжи. – Після того, як я її підстриг, можливо, і її ставлення до мене зміниться. І ти не думай! Я від неї нічого такого не хочу! Мені просто поряд із нею бути приємно. Від неї таке випромінювання йде! Ну, як від Чорнобиля! Мене відразу наскрізь прогріває! Приємно, розумієш!

– Ти? Її підстриг? – Тарас розгублено втупився в сусіда, намагаючись знайти у виразі його обличчя або погляді доказ того, що він жартує.

Єжи кивнув.

– Не тільки її! Спочатку майже п'ятдесятьох бомжів, і біля Порохової вежі, і там, у Винниках, де в них притулок…

Тарас потер пальцями скроні, спробував зосередитися. Думки про Дарку покинули його, але думки про Оксану та Єжи якось не хотіли ворушитися, пробуксовували. Йому взагалі було важко думати водночас про сусіда знизу та про Оксану, настільки вони були різними і мовби з двох паралельних світів, які не перетинаються.

І ось, виявляється, вони таки перетнулись, і, значить, «танцював» Єжи навколо Оксани свій ритуальний танець перукаря, а тепер, у результаті, вважав, що може розраховувати на м'якше до себе ставлення?!

Тарас згадав, як Єжи заманив його не так давно і, можна сказати, обманним шляхом підстриг. Це, здається, за його власними словами, була перша за довгі роки виконана ним стрижка, адже саме перед цим він раптом виявив у своїй квартирі перукарське крісло радянських часів, що довгі роки зберігалося під якоюсь накидкою. Тобто повернення «у професію» розпочав Єжи зі свого сусіда згори, з Тараса, а продовжив уже доброю його, Тараса, знайомою.

– Ти, до речі, багато аномалій за останні ночі знайшов? – Єжи несподівано поміняв тему розмови.

– Аномалій?! – повторив Тарас і очманіло подивився на перукаря. – Я вже й забув про них! Чорт забирай! У мене ж цей апарат! – Тарас кинув погляд на відчинені двері до коридору.

– То ти більше не ходив? – здивувався Єжи.

Тарас заперечливо захитав головою.

– Треба швидше апарат віддати, я ж по сто гривень на день за нього плачу!

– Ну то й віддай, – спокійно кинув сусід. – Чого гроші тринькати! То чи покличеш Оксану на каву?

Тарас кивнув, думаючи тепер про Симона Федоровича з лабораторії паранормальних явищ.

– Коли? – запитав Єжи.

– Що – коли?

– Коли покличеш Оксану на каву? Може, завтра?

– Ні, спочатку мені потрібно цей вимірювач вібрацій віднести.

– Віднесімо зараз! – запропонував Єжи. – Завтра доведеться ще сто гривень платити за зайвий день!

Тарасові абсолютно не хотілося сьогодні більше виходити на вулицю, покидати теплий затишок своєї невеликої квартири. Але думки про прилад, який без діла пролежав на підлозі в кутку кімнати, починали його дратувати. Він перерахував подумки свої грошові запаси у вітчизняній валюті. Вийшло якраз упритул, якщо віднести цей апарат назад не завтра, а сьогодні. Хоча Симон Федорович, здається, не говорив, від котрої години починається відлік нової доби прокату.

– І ти зі мною підеш? – перепитав він Єжи Астровського.

– Звичайно!

– Ну гаразд! – Тарас махнув рукою.

Налив Єжи чашку чаю, а сам пішов до кімнати переодягатися з м'якої домашньої шерсті спорткостюма в джинси і светр.

Поки йшли вони до лабораторії, Єжи порадив увімкнути апарат на випадок, якщо вони раптом опиняться біля аномальних зон. Час від часу Тарас поглядав на обидві стрілки вимірника негативних вібрацій, але протягом дороги вони жодного разу не поворушилися.

Двері до лабораторії відчинив їм сам Симон Федорович. З виразу його обличчя було очевидно, що за дверима він чекав побачити когось абсолютно іншого. Але однаково зробив крок убік, пропускаючи відвідувачів усередину.

– Як успіхи? – запитав він обережно, заглядаючи в очі Тарасові.

– Нема, нема успіхів, – відповів Тарас і зітхнув. – Ось, хочу вам повернути, щоб не тримати його без діла, – він підняв апарат і озирнувся на всі боки, немовби вишукуючи, куди б його поставити.

– Ходімо до столу, – фахівець з вібрацій важко зітхнув.

Вони знову сиділи за столом, так само як і декілька ночей тому. Тільки тоді атмосфера бесіди була таємничозаманливою, а тепер і Симон Федорович, і Тарас без ентузіазму дивилися на прилад, що лежав між ними. Єжи був занурений у свої думки і до мовчазної напруги, що виникла в цьому кутку просторого приміщення, «підключений» не був.

– То що сталося? – порушив короткочасну тишу Симон Федорович. – Ви ж були так щиро стурбовані! Виявили, так би мовити, ініціативу?…

– Знаєте, я якось утратив інтерес, – признався Тарас. – Та й задорога ця справа. А останніми ночами жодної аномалії не відчув. Може, вони припинилися?!

Фахівець із вібрацій подивився на Тараса з явним розчаруванням у погляді.

– Вони не можуть припинитися, – сказав він твердо. – Вони можуть ослабнути або, навпаки, посилитися… Ви, напевно, закохалися? Раптом стали щасливою людиною?… Га? Щасливі, поки вони щасливі, аномалій не помічають, але це тимчасово. Аномалії завжди поруч!

Тарас, уражений прозірливістю Симона Федоровича, кинув погляд на Єжи.

– Так, – сказав він. – Я дійсно щасливий. Зараз. Скільки з мене за прокат?

Симон Федорович розкрив перед собою зошит, погортав, знайшов потрібний запис.

– Чотириста гривень, – сказав.

Тарас витяг гроші, відлічив потрібну суму й опустив на стіл.

– У вас нирки здорові? Камені не мучать? – запитав він увічливо.

– Та слава Богу поки що! – відповів фахівець із вібрацій.

– Ну, коли що, телефонуйте! – І Тарас зверху на купюри опустив свою візитну картку.

– Може, ви візьмете, допоможете, так би мовити, науці? – Симон Федорович відвернув Єжи від його роздумів і спрямував його погляд на апарат для вимірювання негативних вібрацій.

– Ні, дякую, – подумавши, мовив Єжи. – Я, здається, теж щасливий!

– Це якась аномалія, – з явною прикрістю мовив Симон Федорович. – У місті сотні тисяч нещасних людей, купа аномалій і проблем, а до мене сюди вночі прийшли відразу двоє щасливих! Вам, напевно, треба до лікаря!

Тарас, уловивши в невдоволеному голосі Симона Федоровича нотки роздратування, підвівся з-за столу і торкнувся рукою плеча Єжи. Той теж квапливо встав.

– Ви вибачте, – Тарас дійсно подивився у вічі фахівцеві з вібрацій винувато й зі співчуттям. – Може, ми ще прийдемо!

Симон Федорович закивав головою, мовби вже не раз чув такі слова й ні краплі їм не вірив. Він провів їх до виходу. На порозі вони зіткнулися з міцно збитим чоловіком у коричневій дублянці з піднятим коміром.

– А, заходьте, заходьте! – зрадів йому фахівець з вібрацій. – Я на вас уже чекав!

– Скоро зима! – видихнув Тарас на ходу.

Вони перейшли на інший бік Архівної.

– Ти бачив, хто до нього прийшов? – запитав Єжи.

– Хто? Той у дублянці?

– Ага, це письменник! Винничук! Видно, теж чимось таким займається…

– Винничук? – з сумнівом у голосі перепитав Тарас. – А хіба він лисий? У нього ж було довге волосся?

– Ти плутаєш! У нього не було довгого волосся! Ніколи! Це я тобі як перукар зі стажем заявляю! Я його ще за радянських часів стриг! Ага, то ти запросиш завтра Оксану? О шостій годині вечора.

– Гаразд, – пообіцяв Тарас. – Тільки каву купуєш ти!

– Так, так, – закивав на ходу Єжи. – І каву, і тістечка!

Розділ 44

Балет Чайковського «Лебедине озеро» Алік Олисевич освітлював прожектором механічно, не думаючи. Усі ці три акти й чотири картини балету він думав про себе і про минуле. Проте щоразу, коли згідно з репертуаром Львівського оперного на сцені танцювали лебеді, в думках Аліка спочатку виникав образ Леоніда Брежнєва, а потім і свій власний, тільки набагато молодший, аніж зараз. Всенародна помилка відносно любові Леоніда Брежнєва до Чайковського й особливо до балету «Лебедине озеро», звичайно, була пов'язана з тим, що балет цей крутили на всіх радянських телеканалах у день смерті Брежнєва, та й повторювали потім у дні смерті наступних Андропова і Черненка, що дуже мало покерували Радянською країною. Іноді Алікові згадувалися телекадри похорону Брежнєва, як його труна під час спуску в могилу застрягла, як хтось над ним нахилявся і проштовхував його вниз, чи то руками, чи то якимсь інструментом. Ці кадри згадувались Аліку в моменти душевного затишшя після кількох чарок горілки, а потім вони немов повторювалися, тільки в труні замість генсека Комуністичної партії СРСР чомусь лежав Джимі Хендрікс, який притискав до грудей електрогітару. Все інше було без змін – і почесна військова варта, і кремлівська стіна, і старезні колеги-соратники покійного зі змерзлими від страху перед смертю обличчями.

«Так, – думав Алік, дивлячись на балерин-лебедиць у білих пачках. – Без Брежнєва чомусь неможливо провести логічний ланцюжок од балету Чайковського до смерті Джимі Хендрікса!» Думав і дивувався. І чекав, коли цей балет закінчиться, щоб відключити свій робочий прожектор і, попрощавшись із добрими жінками-гардеробницями, які регулярно пригощали його чаєм, піти додому.

Цього разу, дочекавшись фіналу і не здивувавшись відсутності вигуків «Браво!», Алік відключив освітлювальні прилади лівої сторони, не звертаючи уваги на дії свого колеги з правого боку від сцени. Кивнув на прощання гардеробницям і рушив до виходу.

Уже на вулиці його несподівано наздогнав колега, що освітлював сцену театру з правого боку, і нагадав, що в нього сьогодні день народження й вони просто зобов'язані кудись зайти і випити по чарочці. Додому колега не кликав, що означало чергове погіршення в їхніх із дружиною стосунках.

Алік погодився – з чуття робочої солідарності. В барі недалеко від театру іменинник узяв по сто грамів горілки і простеньку закуску. Алік випив за його здоров'я й хотів був уже ввічливо відкланятись, але іменинник почав благати посидіти з ним хоч би півгодини. Й Алік зрозумів, що в колеги у душі туга й біль. І подумав ще про те, що свій сорок дев'ятий день народження колега відзначає тільки з ним, з Аліком, удвох. Ураховуючи, що особливо близькими друзями вони не були, хоча всміхались один одному і перекидалися словами регулярно, зрозумів раптом Алік, що в його колеги погано не лише в особистому житті, але й у житті взагалі. Адже якщо людині нема з ким святкувати свій день народження, значить, ніхто навкруги про її день народження не знає і ніхто цією людиною не цікавиться.

Іменинник після других ста грамів почав був скаржитися на життя, але, помітивши миттєву зміну в обличчі Аліка, замовк і взяв іще горілки. Далі говорили про театр. Розмови про театр Аліка завжди заспокоювали й налаштовували на відпочинок. Але до відпочинку поки що було далеко, адже просидів Алік із іменинником тільки півгодини, більше слухаючи та киваючи, ніж беручи участь у повноцінному діалозі.

Після третіх ста грамів колега заговорив набагато повільніше, й Алік відчув утому. Він чемно попрощався, помітивши, що іменинник майже його не слухає, і вийшов на вулицю.

Вологий холод трохи підбадьорив Аліка. Він оглядівся навсібіч, привітав поглядом темну, беззоряну ніч, яка саме починалась, і попрямував нетвердою ходою назад до театру, щоб уже звідти, як літак, лягти на давно накреслений у внутрішньому «джі-пі-есі» курс на свій будинок – через проспект Свободи і проспект Чорновола в самісінький кінець Замарстинівської вулиці.

Хвилин уже через двадцять нешвидкої ходи Алік відчув, як утома перекочувала від голови та плечей униз, опустилася в ноги, зробивши їх важкими й майже непідйомними. Йому захотілося сісти. Він зупинився, й тут-таки його захитало, мов тоненьку берізку під сильним вітром. Озирнувся. По інший бік дороги побачив комплекс Медичного центру Святої Параскеви. Повернув погляд на свій бік проспекту, вглядівся у дворик найближчого будинку. Побачив перед будинком низеньку дерев'яну огорожу, за якою виднілися невеликий квадратний столик і пеньки-табурети, що «обступили» його, – для дружного пікніка. Підійшов, переступив незграбно через маленький частокіл, пофарбований у кольори дитячого садка – жовтий і зелений, опустився обережно на пеньок і знову оглядівся на всі боки. Цього разу помітив дитячі гойдалки та дитячий дерев'яний будиночок. Будиночок був не вищий за півтора метра, але Алікові так захотілося забратись усередину і, знайшовши там закоротке для свого довгого тіла ліжко, влягтися на нього, підігнувши ноги! Та не мав він сили, щоб устати з пенька. Він поправив крислатого капелюха, піднявши його з лоба. Сконцентрувався на внутрішніх відчуттях – вони були досить неприємні й дратували Аліка своєю неконтрольованістю. Горілка сильно порушила зв'язок між рухами тіла й думками. Давно Алік не пив горілку старими, убивчими дозами «по сто грамів». Ті його знайомі, які раніше так пили, давно вже покинули гостинну землю, точніше – покірливо лягли в неї раніше від належного звичайній людині терміну. Але колега-освітлювач, мабуть, був або від природи міцний, або перебував у стані відчаю, коли людина відпускає себе так, як дитина відпускає надувну кульку, надувши, але не зав'язавши її, а потім стежить, як та, бідолашна, здуваючись, кидається в повітрі. Алік уявив, де зараз може «кидатися» іменинник, але пам'ять підказала йому, що той залишився в барі, а значить, цілком іще може там сидіти і спати, опустивши обличчя на стільницю й відсунувши скляночку вбік.

Усередині в Аліка відбувалася непідконтрольна і неприємна йому хімічна реакція. У нього, мов у колбу, наповнену рідиною, що перебуває в стані «спокою», влили горілку як сильний хімічний реагент. Тепер усе там усередині шипіло, вирувало, подразнювало первинні стінки цієї живої колби, й через цю реакцію вгору, просто в мозок, підіймався отруйний газ. Він наповнював голову і робив її водночас важкою і мовби порожньою, при цьому газ тиснув на вушні перетинки зсередини, тиснув на скроні й на лоб. І якби його голова перетворилася раптом на надуту, але не зав'язану в ділянці шиї гумову кульку, то злетіла б вона і заметалася б над містом божевільним птахом, який утратив орієнтацію. А потім, здувшись, упала б десь клаптиком дрібної, непомітної й неприємної на дотик матерії, щоб уранці потрапити під жорстку мітлу працьовитого двірника.

Газ уже тиснув і на очі. Алік зіщулився й намагався втримати їх заплющеними. А вони мовби чинили опір цьому, хотіли «вилупитися» з очних ямок.

Глибокий жаль через недовге, але інтенсивне гуляння залишався єдиною здоровою і цілісною думкою, але передчував Алік, що ось-ось і ця думка залишить його, і він, навіть якщо не повалиться на бік, не звалиться з цього не надто зручного, мокрого пенька, то замре в напруженій, незручній позі і засне так, нахилившись важким лобом до квадратної стільниці.

Самокритично скрививши губи, Алік розплющив очі й подивився на ніч перед собою. Ніч перед ним була, як і до цього, темна, погано освітлена двома вікнами ближнього будинку. І запах моря раптом залоскотав неприємно в носі, від чого захотілось Аліку чхнути. Але сил чхнути не було, і він просто хитнув головою, проганяючи неприємні відчуття.

І почув неясне бурчання, що доносилося звідкись із-боку. Спробував повернути голову, але шия не слухалася. Покосив поглядом, але нікого не побачив. Зате почув кроки. Вони наближалися.

І запах моря не покидав ніздрів, запах був солоним, йодистим. Так пахнуть напівгнилі водорості, викинуті хвилею на берег.

– Я тут сяду, добре? – прозвучав поряд стомлений нетверезий голос.

Алікові все-таки вдалося трохи повернути голову і побачити поруч на сусідньому пеньку бородатого і кошлатого чолов'ягу в дивній короткій куртці з темної тканини. Великі ґудзики стягували цю куртку на його грудях, і навіть дивний піднятий комір теж, здавалося, був застебнутий на ґудзик, і випихав безладну бороду прибульця від шиї вперед, і одночасно утримував його голову, наче якийсь постопераційний корсет-«нашийник».

– Тобі тут погано? – запитав мужик, заглянувши в обличчя Аліку нервовим, приголомшеним поглядом.

– Погано, – видихнув Алік.

– Це добре, – закивав чолов'яга й відкинувся спиною на неіснуючу спинку пенька-сидіння. Впав, чортихнувся, підвівся і знову всівся на сусідній пеньок.

– Чому добре? – здивувався Алік і відчув, що його бажання зосередитись і заговорити з цим незнайомцем викликало новий приплив горілчаних газів у голову.

– Нормальній людині має бути погано, – вже тихіше і якось байдужіше мовив бородатий чолов'яга. – Я ось нормальна людина. Мені погано. Якщо тобі погано, значить, і ти нормальний. Ти, значить, теж не у своїй тарілці.

Алік подумав про їжу, про те, що якби він пив горілку та добре її закушував, то спокійно б зараз ішов додому і вже за годину лежав би на своїй канапі, в теплі та затишку.

Згори різко закричали-зареготали птахи.

Алік підвів голову. Спробував подивитися на небо, але широкі криси капелюха перешкодили.

– Чайки, – видихнув чолов'яга і задер голову догори. – Зазвичай мене тут усі сахаються, як прокаженого, – продовжив він після короткої паузи. – Я ж тут чужий! Застряг, як шкарбан у болоті! І вашою мовою нічого доброго сказати не можу… І ніхто мене тут у вас не розуміє!..

– Чого ж не розуміє? Я розумію, – Алік знизав плечима.

– Ти розумієш? – пожвавився мужик і знову нахилився вперед, аби заглянути в обличчя Алікові. Цього разу й Аліку вдалося розгледіти обличчя сусіда по лавці і його явно п'яні, блукаючі очі. – Ти розумієш, що відбувається, коли моряк опиняється далеко від моря?! Розумієш?

– Моряк, – повторив Алік, знову намагаючись зосередитися. – А ви що, моряк?

– Давай на «ти»! – мовив чолов'яга. – Вночі говорити на «ви» якось безглуздо! Ніч – не час для непотрібної ввічливості! Мене вже кілька разів уночі били тут у вас, грабували!

– Ага, – кивнув Алік. – То ти що, моряк?

– Моряк, – видихнув хворобливо чолов'яга. – На суховантажі плавав. Одеса – Констанца, Одеса – Стамбул, Одеса – Новоросійськ. Ти в Одесі був?

– Був, – відповів Алік.

– Отже, ти знаєш, що таке море!

Алік знову знизав плечима.

– Моряк завжди має бути або в морі, або поблизу моря, – чолов'яга підніс до свого обличчя долоні, подивився на них. Потім стиснув їх так, ніби схопився за весла, і зробив уявний гребок. – Якщо моряк опиниться далеко від моря, він з'їде з глузду. Але море може його врятувати!..

Аліку вдалося трохи далі повернути голову в бік п'яного співрозмовника. Він раптом зрозумів, що поряд із ним – божевільний. І Алікові стало страшно. Він прослідкував, як мужик зробив іще декілька гребків невидимими веслами, впившись поглядом у якусь точку попереду.

Потім чолов'яга опустив весла, розкрив долоні, знову подивився на них, мовби перевіряв, чи є пухирі. Після цього обернувся до Аліка.

– Мене море врятувало! – сказав він твердим голосом. – Я коли сюди по Галю приїхав, ледве не помер, ледь не задихнувся… У вас тут нема чим дихати! Як ви можете тут жити!

Алік вдихнув повітря, спробував відчути його смак і запах.

– І тоді, коли я майже помер, до мене прийшло море і врятувало мене, – вів далі після короткої заминки чолов'яга. – Тепер я вірю в те, що мені старі моряки казали, коли я тільки починав! Вони казали, що коли моряк опиняється далеко від моря, то море само знаходить його і… море ніби селиться у нього всередині, він його носить із собою, поки не повернеться до моря… і…

Тут, видно, чолов'ягу занудило, його голова сіпнулася вперед, якийсь булькаючий звук вирвався з рота, і він затиснув долонею рота, завмер, нахиливши голову до землі.

Алікові теж стало зле. Голова пішла обертом, запах йоду повернувся в ніздрі й осів на кінчику язика. У руках він відчув тремтіння і поклав їх на коліна.

– Ой, як мені погано, – поскаржився чолов'яга, підвівши голову.

– Може, потрібно до лікаря? – обережно припустив Алік.

– Лікар не вилікує від туги. Від туги за морем… Та й на біса лікареві якийсь заїжджий бомж!

Алік промовчав. Йому раптом здалося, що горілчаний хміль почав потихеньку відпускати його. Але не встиг він цьому зрадіти, як заболіло серце, як знову затремтіли руки і все тіло пройняло холодне, неприємне тремтіння. І він інстинктивно обхопив свої груди руками, схопившись долонями за боки, немов намагаючись утримати тіло від тремтіння.

– О! І тебе зараз торохне! – чолов'яга озирнувся на сусіда по лавці. – На, ковтни, тоді відпустить! Я знаю!

І він простягнув Аліку відкорковану пляшку горілки.

Алік заперечливо хитнув головою.

– Як хочеш! – гмикнув чолов'яга-моряк і зробив кілька жадібних ковтків із пляшки.

Повітря навкруги стало ще солонішим. Згори закричали-зареготали чайки, огидно й різко. їх крики ставали дедалі голоснішими, й Алік кинув у небо переляканий погляд, розуміючи, що вже зовсім не такий він п'яний, яким був, коли сів на лавку. І відчуття фізичного дискомфорту пронизало його наскрізь, його тіпало, йому було холодно, в грудях кололо, а поруч на пеньку з переполовиненою півлітрівкою горілки сидів і спокійно спостерігав за його муками цей п'яний бомж-моряк.

Алік звівся на ноги, перевіряючи свою стійкість. Бомж чхнув, і Аліку в обличчя вдарили солоні бризки, як від хвилі, що розбилась об причал.

– У вас усередині надто багато моря! – мовив Алік, роблячи крок назад.

Обличчя бомжа-моряка стало недобрим. Він підвів на Аліка важкий погляд, але хіпі вже задер голову вгору. Йому чулося ляскання великих крил, що наближалися. Йому здавалося, що він бачить чайку, яка агресивно падає на нього згори. І Алік зірвався з місця й побіг геть. Його кроки поскакали відлунням по проспекту Чорновола й назад, у бік оперного театру, і вперед, у бік «Макдональдса». Відлуння, вдаряючись об шибки вікон, робилося дзвінкішим і дзвінкішим, і дзвеніло в голові в самого бігуна, і через це він, чуючи відлуння, але не чуючи своїх кроків, на бігу ще дужче відштовхувався од дороги, ударяв підошвами важких черевиків об асфальт, навіть не помічаючи, що біжить він по проїжджій частині, а не по тротуару.

Утомившись, зупинився. Оглядівся навкруги, переводячи дух. Зрозумів, що добіг до вулиці Детька. Тепер кілька кроків, і почнеться його рідна Замарстинівська. Хміль майже зник, у тілі Алік відчував незвичну легкість і відсутність будь-якого болю. Озирнувся назад і уловив слухом останні нотки відлуння ударів його власних підошов об дорогу. Із лоба на щоки й ніс крапав піт. Докотившись до губ, піт посолонив їх, але ця солоність нічого спільного з морем не мала. У небі було темно й тихо.

Розділ 45

Близько полудня Алік прокинувся на своїй канапі. У затишній маленькій кімнатці, стіни якої були обклеєні старими фотографіями та плакатами, протягало. Звідкись із боку коридорчика дув холодний вітер, і після важкого сну Алік не міг зрозуміти, що відбувається. Він лежав під ватною ковдрою, поверх якої був накинутий плед, але ковдра була закороткою і, як часто бувало, його п'яти стирчали назовні. Вже звикнувши до цієї ситуації, Алік саме власними ступнями визначав уранішню температуру в кімнаті й, відштовхуючись од неї якимись внутрішніми почуттями, викликав у тілі відповідну до температури бадьорість, аби встати, поставити на конфоркові круги турочку з кавою, підбавивши в печі газу, й аж потім умиватися зі свого садового умивальника, що висить на стінці в правому кутку.

Цього пізнього полуденного «ранку» Алікові вставалося важко. Його ступні, вилізлі з-під ковдри, не відчували ніякої температури. Чи, скоріше, він не відчував своїх ступень. Голова гуділа. Вона відмовлялася допомогти Аліку згадати його нічний шлях додому. Горілку, бар і колегу-освітлювача він пам'ятав непогано. Пам'ятав навіть, як вчасно покинув іменинника, що входив у раж. Найясніше, як це не дивно, згадувалася йому радість од побачених пеньків за низенькою огорожею, на один із яких він одразу всівся, знесилений боротьбою тіла із залитою в нього горілкою. Далі пам'ять видавала злегка розмиті зображення, на яких сидів поряд із ним на лавці бородатий і кошлатий бомж-моряк, який пив навхильці горілку. І все б нічого, але саме поряд із цим моряком, тверезіючи, відчув Алік уночі те саме тремтіння, що пробивало його кілька разів на нічних вулицях Львова, відчув той самий страх, який не давав йому в ці моменти продовжити шлях. І серце, яке завжди тішило Аліка своєю ненав'язливою та безболісною присутністю в його грудях, так закололо, як ніколи раніше. До того ж – чайки, що кричали над головою, і цей запах моря, гнилого і солоного.

«Треба подзвонити Рябцеву», – намагаючись ігнорувати сторонній шум у голові, подумав Алік. І знову холодний вітерець погладив його неголені щоки.

Він уже сидів, опустивши голі п'яти на підлогу. Він сидів у холодній кімнатці біля холодної печі. Це все було мовби продовженням нічних аномалій. І хворобливий, розчарований у житті погляд Аліка пішов у бік коридорчика, у бік вхідних дверей.

Вітерець дув звідти. У чорних трусах і футболці Алік пройшов до холодильника, на якому стояв маленький телевізор. Там же ліворуч були розташовані вхідні двері, й вони були прочинені. Алік зачинив двері, нагнувся до печі й відчинив її залізні дверці, за якими зазвичай горів газ, вириваючись із плескатого кінчика півдюймової труби. Цього разу в печі було тихо й темно. Газ не горів. Сторопілий Алік тремтячою рукою знайшов на краю печі коробку сірників, струснув її, перевіряючи, чи не порожня. Трохи відкрив закритий вентиль і чиркнув сірником. Газ спалахнув синім полум'ям, приємне шипіння його горіння трохи заспокоїло Аліка. Він зачинив дверці, насипав у турочку меленої кави, наповнив її водою й залишив на конфорці.

Умиваючись, розтираючи мокрими долонями обличчя, що не бажало оживати й тому відчувалось як приклеєна маска, Алік думав і думав про цього бомжа-моряка. Думав тому, що здавалося йому: він забув щось важливе. Але важливе не згадувалося.

Тільки сидячи за столиком, підперши спиною синю тумбу, що стояла під умивальником, утримуючи на язиці гірку, не підсолоджену каву, дивлячись крізь шибку на город і самотньо дерев'яну туалетну будку, згадав Алік інше недавнє недобровільне горілкопиття – у Винниках, удома у Винничука. Не з'явися тоді на столі після вина горілка, він би раніше згадав розповідь приятеляпись-менника. Але, можливо, не будь тоді за столом горілки після вина – не захотів би Алік на тверезу голову слухати цю розповідь, зіткану, як йому тоді здалося, з клаптиків марення та звичайної нездорової письменницької уяви. Винничук говорив, що вночі шукав героя, який утік із роману… Точніше, він сам цього героя – моряка – викреслив, викинув із роману, а потім чомусь затурбувався, думаючи, що герой якимсь чином матеріалізувався в місті й становить для когось небезпеку… Для кого, для автора? Це вже точно матеріал для психіатра. Але нічний бородатий і кошлатий бомж чимось дуже нагадував цього викресленого з книги персонажа. Може, треба подзвонити Винничуку?!

Думки Аліка немов обганяли його можливість їх перетравлювати. Шум у голові не затихав, хоча в кімнатці стало тепліше й затишніше, протягу тепер не було, пахло кавою.

«Ні, – після паузи визначився у своїх роздумах Алік. – Треба дзвонити капітанові Рябцеву. Треба йому розповісти про цього моряка!..»

І він оглядівся у пошуках своєї джинсової куртки, в кишені якої мав лежати мобільник. Куртка валялася на підлозі біля канапи. Алік дістав телефон і завмер, знову оглядаючи підлогу кімнати. Його добротні старі черевики-«гівнодави» лежали окремо: один у кутку праворуч від холодильника, другий – під стільцем біля печі. Джинси лежали на цьому ж стільці, тільки широкий шкіряний ремінь із великою пряжкою чомусь звісився і майже діставав пряжкою до підлоги. Чогось не вистачало. Алік підвівся, знову пройшов до дверей, оглядівся. Не вистачало його улюбленого крислатого капелюха, що захищав його від дощу, вітру й навіть від незрозумілих агресивних чайок, які падали з неба. Він заглянув під крісло, під канапу, відсмикнув завіску, що закривала нішу з холодильником і телевізором, який стояв на ньому. Перевірив усі кутки, яких тут було мало. Але капелюха так і не знайшов.

Спробував згадати: чи був на ньому капелюх, коли він ішов додому. Коли біг, здається, капелюх був. Але пам'ять зафіксувала його шлях додому тільки до вулиці Детька, тобто до того моменту, коли він, утомившись від бігу, зупинився. Далі він, напевно, просто йшов. Але цієї частини дороги він згадати не міг.

Настрій погіршав. Потрібно було себе пожаліти або переключити увагу.

І він набрав номер Рябцева. Розповів йому про моряка, про те, що біля нього пахло морем і над його головою кричали чайки. І ще про те, що, коли моряка явно занудило, то назовні з його рота вирвалося ще більше моря, тому що повітря стало ще солонішим і йодистішим.

– Ти впевнений, що це все було з тобою? – перепитав Рябцев.

– Так, – твердо мовив Алік. – Я йому ще сказав: «У вас усередині надто багато моря!» А потім мене ледве з ніг не збило, і серце заболіло. І я втік.

– А де це було?

– Проспект Чорновола, десь на початку. Я б упізнав!

– Ну, відпочивай, – діловито мовив колишній капітан КДБ. – Я по тебе заїду через годинку і вирушимо, пошукаємо, де живуть львівські моряки!

Алік ще хотів було розповісти Рябцеву про Винничука та його персонажа-втікача, але щось зупинило його. Ймовірно, серйозність Рябцева, який і так занадто уважно слухав його не зовсім виразну нічну історію.

Розділ 46

Під львівською мжичкою Алік і Рябцев приїхали до центру. «Piaggio» залишили за оперним театром, а самі – Рябцев під парасолькою, Алік у плащі-накидці з капюшоном – вирушили на проспект Чорновола.

Крокували повільно. Алік раз у раз зупинявся й оглядався на всі боки. Він, у принципі, знав тут кожен куток, адже саме цим маршрутом сотні або навіть тисячі разів ходив пішки на роботу і з роботи. Але знати кожен куток і пам'ятати кожен куток – це різні речі. Алік легко впізнавав магазинчики, кав'ярні, кіоски на своєму шляху, але попроси його хто-небудь указати на мапі міста, в якому будинку яка кав'ярня, він би не зміг. На занадто знайомій дорозі зникає потреба в орієнтирах. Будинки зливаються у вулицю, вулиця – в дорогу.

– А що там поблизу було? – запитав Рябцев, зупинившись.

– Поблизу?! – перепитав Алік Олисевич. – Поблизу, через дорогу, щось було. Лікарня. Точно, Центр Святої Параскеви!

– О! Молодець, – задумливо мовив колишній капітан. – Тоді ходімо до цієї Святої Параскеви! Подивимося!

Хвилин через п'ять вони зупинилися перед дивно розвернутим до вулиці триповерховим будинком. Між будинком та проспектом ліворуч стояли дитячі гойдалки, за ними дитячий дерев'яний будиночок. Праворуч, за зелено-жовтою дерев'яною огорожею навколо столика, зробленого з невеликої квадратної стільниці, прибитої до двох пеньків, стояли маленькі пеньки-табурети. Біля ближнього пенька лежала порожня пляшка з-під горілки.

Алік упевненим кроком попрямував туди. Рябцев поспішив за ним. Зупинилися біля мокрих пеньків.

– Тут, – твердо мовив Алік, нахилився, підняв із землі горілчану пляшку, понюхав.

Обличчя його змінилося. Він підніс пляшку шийкою до вуха, послухав, передав Рябцеву.

Рябцев теж понюхав, підніс до вуха і застиг. Обличчя його виявило подив.

– Море шумить, – сказав він і оглядівся на всі боки, немов у пошуку цього моря. – Тут ми його вдень не знайдемо. Хіба що перевірити підвали цього будинку. Ні, краще сюди вночі прийти. Щоб зараз часу не марнувати.

– Вночі? – без ентузіазму в голосі перепитав Алік.

– Коли нормальні люди ходять по місту, бомжі ховаються в підвалах. Коли люди повертаються додому, бомжі виходять у місто. Це ж зрозуміло, – мовив Рябцев. – А ніхто, окрім бомжів, нам про цього моремана не розповість. Я так думаю. До речі, ти по телефону сказав, що тобі погано стало, коли біля нього сидів?

– Не відразу, поки був п'яним, як і він, було погано, але в іншому розумінні. Тобто було майже добре. А потім, коли став тверезіти, то скаламутило.

– Сильно?

– Так, сильно. Я ж спочатку абсолютно п'яний був! Тому, напевно, і не мутило. І він теж п'яний був. А потім і серце заболіло.

Рябцев важко зітхнув. Замислився. Сів на мокрий пеньок і запропонував Аліку сісти поруч. Алік підтягнув накидку, щоб не намочити джинси. Сів. Задер голову догори, і зараз же дрібні краплі дощу освіжили його обличчя своїми холодними уколами.

– Нумо, проаналізуймо! – запропонував Рябцев, обернувшись до Аліка. – Все, що ми знаємо про ці дивні випадки, відбувалося вночі. Тобто тоді, коли бомжі п'яні, якщо назбирають удень на пляшку… А ти ж, коли на аномалії натикався, був тверезим. Так?

– Так, – підтвердив Алік, розмазуючи долонею краплі дощу по обличчі.

– А вчора ти був п'яний і нічого не відчув, поки не почав тверезіти. Так?

– Так.

– І ти йому чомусь сказав, що у нього всередині багато моря. Це дуже цікаво.

– Це він сам говорив. Говорив, що моряк далеко від моря мучиться, і тоді море знаходить його і ніби захищає. Тобто він потім носить море в собі, аж поки до моря повернеться!

– Та-а-ак… – мовив спроквола, задумливо Рябцев. – Я, здається, про один схожий випадок знаю! Ще в радянські часи тут, у Львові…

– Що, теж із моряком?

– Ні, прийшов один хлопчина з армії, в Афгані воював. І так звик до війни, що мучився і бродив ночами по місту, лякав усіх. Не навмисно, а просто від нього щось ішло. Якесь страждання. Психіка, звичайно, була ні к бісу! Він мовби носив війну із собою, як цей моряк море в собі носить. І війна з нього час від часу виривалася назовні. Думали спочатку, що маніяк якийсь, адже декілька людей так його вночі злякалися, що інфаркт схопили. Психологи його вираховували, мілщія вистежувала. Нарешті взяли його. Він психологам, як рідній матері, всю душу відкрив. Пояснив, як тяжко йому без війни…

– І що з ним зробили? До психлікарні забрали? – зацікавився розповіддю Алік.

– Ні, відправили назад, в Афган, і він там, слава Богу, швидко загинув.

– Чому «слава Богу»?

– Якщо людина без війни не може, то треба її на війну відправити. Ну, а на війні вічно живим не будеш. Я маю на увазі, що він заспокоївся в смерті. Взагалі, він сам її шукав, смерть. Напевно, тому і бродив тоді вночі по місту. А у Львові вночі так швидко смерть не знайдеш, як на війні!

– То, може, нам треба цього бомжа назад до моря відправити? – припустив Алік.

У Рябцева спалахнули очі.

– Молодець! Я сам майже дійшов до цього, але ти швидше! Так, це правильна думка! Потрібно від нього місто позбавити. Може, дійсно, через нього всі ці аномалії!

– Винничук, до речі, мені сказав, що він тоді вночі теж моряка шукав. Ніби він цього моряка зі свого роману викреслив, а той матеріалізувався.

Рябцев обернувся, подививсь у вічі Аліку важким, металевим поглядом.

– Твій Винничук – сам аномалія! – вирвалося роздратовано в колишнього капітана. – Ти б краще його стороною обходив! Та і взагалі, було б у нас у країні менше письменників, може, і жили б краще, нормальніше! Як у Європі!

Алік, що захотів був спочатку заперечити Рябцеву, закрив рота. Взаємна антипатія між Винничуком і Рябцевим була настільки очевидною й сильною, що найрозумнішим для Аліка було б просто не згадувати одного, перебуваючи поряд із іншим. Це він уже чудово розумів.

– Ну що, – Рябцев рішуче підвівся з пенька. – Значить, сьогодні вночі! Я заїду до тебе близько опівночі!

Алік кивнув, думаючи про те, що цього вечора він повернеться додому з роботи маршруткою. Просто щоб трохи відпочити перед нічними пошуками закоханого в море бомжа.

Розділ 47

Перевіривши пошту, Тарас вимкнув комп'ютер і розслабився. Наступні клієнти – і знову з сусідньої Польщі – приїдуть післязавтра. Двоє. А значить, і цього дня, і завтра можна просто насолоджуватися життям. Звичайно, щодо насолоди життям сьогодні ввечері в Тараса виникали деякі сумніви. Адже вранці приходив Єжи Астровський і ввічливо нагадав про обіцянку Тараса запросити на каву Оксану. Чи то Тарас у той момент іще не проснувся, чи то перебував у занадто легкому та розслабленому стані, але якось аж надто швидко він у присутності сусіда подзвонив Оксані й запросив її до себе в гості. «У тебе якесь свято?» – запитала вона, і, до речі, голос Оксани теж був сонним, видно, пізно повернулася з роботи. «Ні, просто так, без приводу!» – відповів він їй.

І задоволений свідок телефонної розмови Єжи Астровський розплився в усмішці та, кивнувши на прощання, покинув квартиру Тараса.

І ось лише тепер Тарас задумався про нинішній вечір і про кавування, участь у якому Єжи Астровського могла виявитися для Оксани сюрпризом, і не з найприємніших.

Але час ішов і вечір наближався. Щоб якось пом’якшити можливе застільне напруження, Тарас вирішив купити добрий дорогий торт.

У гастрономі «Вікторія» продавалися звичайнісінькі тортики: «Празький», «Пташине молоко» та інший ширвжиток. Тарас рішуче розвернувся й вирушив назад, у бік центру, до найближчої цукерні. Там його очі ожили – торти тут були на будь-який смак, але не на будь-який гаманець. Тарас гаманців та портмоне не полюбляв, а гроші носив просто в кишенях. Із кишені джинсів він і витягнув двісті гривень, аби віддати за шоколадний торт, що впав йому в око. Торт важив більше кілограма, але шоколад не псується, особливо якщо його покласти в холодильник. Отже, після цього вечора буде в Тараса ще кілька разів можливість пити каву з шоколадним тортом у гордій самотині або в менш гордій, але теплішій компанії Дарки, яка ще жодного разу в нього в гостях не бувала.

Дорогою додому, несучи торт, упакований, як букет квітів, у хрусткий, жорсткий і прозорий целофан, прикрашений вверху конуса яскравою червоною стрічечкою, Тарас думав про Дарку. І настрій у нього знову трохи зіпсувався через те, що цього вечора він мусить сприяти чужому побаченню замість того, щоб іти на своє.

Але ці прикрі нотки прозвучали неголосно на фоні однаково бадьорого й життєрадісного настрою. Адже завтра він буде повністю вільний – і від роботи, й від обіцянок, необережно даних сусідові, й завтра вони з Даркою обов’язково побачаться!

І тут думки перескочили на післязавтра, на тих двох поляків, які приїдуть до нього, щоб позбутися своїх ниркових проблем. А раптом серед них теж виявиться який-небудь аристократ і йому, Тарасові, знову дістанеться камінчик-перлина, а то й два?! Тоді поступово назбирає він цих благородних ниркових перлин на добрий разок намиста для Дарки! І він уявив собі на Дарчиній шиї «нирково-перлове» намисто, що переливається всіма барвами веселки. На обличчі промайнула посмішка. Чи то через забавну абсурдність самої думки, чи то через правдоподібність припущення, що у представників польської блакитної крові та білих кісток конче мусять бути перлинні ниркові камені!

Він мало не розсміявся й тут-таки упіймав на собі здивований погляд міліціонера, що проходив у зустрічному напрямку. Може, той подумав, що саме з нього так хотілося Тарасові посміятись? Але міліціонер уже був у нього за спиною й усе віддалявся.

Небо опустилося нижче, чи то обіцяючи дощик, чи то просто наближався вечір.

Увімкнувши світло на кухні, Тарас вирішив був покласти торт до холодильника. Але ж тоді довелося б його розпаковувати зі святкового, пов'язаного червоною стрічкою целофанового конуса. Залишивши торт на підвіконні, Тарас зняв куртку і роззувся. Погодував рибок, попирскав водою кактуси, оглядівся навкруги. Прибрав зі столика папери та всякі дрібниці, які регулярно викладав туди зі своїх кишень, повертаючись уранці з роботи. Подивився на годинник – пів на шосту. Оксана підійде на сьому. Єжи, напевно, сидітиме в себе на кухні біля вікна і промацуватиме поглядом кожного, хто входитиме до парадного, і тільки-но він її побачить, то відразу ж збереться, щоб піднятися на поверх вище, переступивши через пофарбовану червоним п'яту сходинку.

О пів на сьому, коли Тарас уже закінчив молоти на кавомолці кавові боби, задзвонив мобільний. Повітря в кухні так наситилося кавовим ароматом, що Тарасові не хотілося звідси йти. Але мобільник лежав у кишені куртки, а куртка висіла в коридорі на вішалці. Вже витягуючи телефон із кишені, Тарас раптом подумав, що це дзвонить Оксана з вибаченнями. Мовляв, не може вона прийти сьогодні ввечері. І, злякавшись такого припущення, Тарас завмер на мить, затиснувши мобільник у долоні. Кинув погляд на екранчик телефону і з полегшенням зітхнув – дзвонила Дарка.

– Привіт! Як ти там? – запитав він радісним голосом.

– Якнайкраще! – відповіла вона. – А ти?

– Також!

– Ти сьогодні не зайнятий? – запитала Дарка.

– Ну, – зам'явся Тарас, – у мене сьогодні гості… Може, ненадовго… А що?

– Тато раптом вирішив тебе на вечерю запросити. Я сама здивувалася! Це на нього так не схоже…

– На вечерю? На сьогодні? – розгубився Тарас. – Я не знаю… Я що-небудь придумаю… Спробую…

– Будь ласка! – попросила Дарка. – Я боюся, що наступного разу в нього така думка не виникне… Я взагалі дивуюся… До того ж він сам раптом про тебе заговорив!..

– Добре, – рішучіше мовив Тарас. – О котрій потрібно прийти?

– Через півгодинки, на сьому. Встигнеш?

– Добре, – пообіцяв він.

Опустив телефон назад до кишені куртки, важко зітхнув і замислився. Треба було щось робити, і план напрошувався сам собою, але план цей явно нагадував бомбу вповільненої дії, знешкодити яку нікому не вдасться.

Тарас одягнувся пристойніше і спустився вниз до сусіда.

– Єжи, – сказав він, – мені треба буде піти. Ти можеш зустріти Оксану в мене вдома? Я там уже все приготував: і торт, і мелену каву.

Сусід насторожено подивився на Тараса.

– Було б краще, якби ти її зустрів, а потім би вже й пішов, якщо хочеш залишити нас наодинці.

– Я не хочу залишати вас наодинці, – дещо роздратовано мовив Тарас. – У мене просто термінові обставини. Я постараюся повернутись якнайскоріше.

– Не треба гніватися, – відступився Єжи Астровський. – Я тобі й так вельми вдячний! Я її зустріну, можеш цього не боятись! І ми тебе дочекаємося!

– Добре, – кивнув Тарас. – Я тобі за кілька хвилин занесу ключ. Двері будуть просто зачинені, тож півоберта праворуч, і вони відчиняться!

Розділ 48

Дарка зустріла Тараса біля будинку. У сутінках, злегка розбавлених тьмяним світлом вуличного ліхтаря, Тарасові здалося, що він не бачить її рук. Знайоме Тарасу коротке – по коліна – пальто було темно-синього кольору. Але зараз воно здавалося чорним. На вулиці не було так уже зимно, щоб від холоду втягувати кисті рук у рукави, як він сам у дитинстві робив узимку, особливо коли губив рукавиці.

– Тобі холодно? – запитав він Дарку, привітно кивнувши замість «Здрастуй».

– Ні, – відповіла вона і простягнула руку до його обличчя.

Чорна, холодна, незвично жорстка шкіра рукавички доторкнулася до його щоки. Тарас був здивований. Він уже так звик до її «атласного» дотику пальців, а тут – шкіра! Але ж попереду зима, й кожен вечір холодніший за попередній.

– Я вийшла тебе зустріти, – прошепотіла Дарка, підійшовши зовсім близько, так близько, як могли б стояти закохані, що тільки-но розняли обійми. – І попередити.

– Про що попередити?

– Ти ж мого батька не знаєш. Він хороший, але тобі може здатися дивним… Тому ти просто слухай, що він тобі говорить, і не звертай уваги, як він говорить… Розумієш?

Тарас заперечливо хитнув головою.

– Але я слухатиму, – пообіцяв він.

Вона дещо напружено всміхнулась і легким помахом руки покликала за собою. Натиснула на кнопки кодового замка. Високі двері відчинилися.

Вони піднялися по сходах, що здалися Тарасу мармуровими. Вперше у Львові він бачив, щоб сходи парадного освітлювалися настінними бра, та й узагалі все парадне блищало чистотою.

– Твій тато що, олігарх чи політик? – обережно запитав Тарас.

– Ні, нам поталанило! – Дарка на ходу обернулася. – Сусідню квартиру купив київський депутат. Він сюди раз на місяць і завжди з новою блондинкою приїжджає – Львів показати. Зате в парадному ремонт зробив! Тепер тут усе так само, як до тридцять дев'ятого року було!

Квартира Дарки розташовувалася на третьому поверсі. Вона впустила Тараса в коридор, скинула пальто. Коридор квартири був широким, майже два метри. Тараса здивувала тиша. Але Дарка, перевзувшись у пухнасті капці й підсунувши Тарасові капці більшого розміру, поглядом покликала його за собою.

Завела до просторої вітальні, де вистачало місця і для обіднього столу з шістьма стільцями, і для окремого, в лівій частині кімнати, м'якого куточка – канапи, двох громіздких крісел та заваленого газетами журнального столика зі стільницею з товстого скла. Овальний обідній стіл, як і м'які меблі, були занадто сучасними для старовинної люстри, що звисала зі стелі, для неодноразово реставрованого дубового паркету, який приємно й неголосно поскрипував під ногами. Але ця невідповідність стилів не була ні кричущою, ні дратівливою для очей. Тут не було нічого зайвого, не було акцентів. Ніхто нічим не хотів хвалитися, немов усе сталось у цій квартирі само собою. Вона сама позбулася чогось старого і щось нове з'явилося в ній само по собі, з'явилось і прижилося.

На овальному столі, на бежевій лляній скатертині, стояли тарілки, келихи. Праворуч від кожної з трьох тарілок була керамічна жовтувата скляночка, з якої, наче олівці, висовувалися своїми робочими частинами догори ножі, виделки та ложки. Тараса потішила креативність того, хто придумав цей спосіб сервірування. Він озирнувся, щоб запитати Дарку, але вона раптом зникла за дверима. З боку дверей, що відчинились і зараз же зачинились за Даркою, долетів приємний запах свіжосмаженого коропа.

За спиною Тараса почувся легкий скрип паркету. Він обернувся й побачив перед собою невисокого чоловіка в джинсах і темно-синьому піджаку, одягненому поверх тонкого чорного светра. Він стояв босоніж на паркеті, заховавши руки в кишені піджака, й дивився примруженим поглядом на гостя, при цьому губи його ворушилися так, наче він промовляв беззвучно якісь слова.

– Доброго вечора. – Тарас зробив крок йому назустріч і простягнув руку.

Рукостискання чоловіка було сильним. Він кивнув.

– Я – Тарас, – відрекомендувався гість, розуміючи, що господареві й так це відомо. Але потрібно ж було з чогось почати розмову.

Чоловік знову кивнув. Витягнув із кишені піджака праву руку. Тарас помітив у ній щось схоже на ліхтарик. Батько Дарки опустив погляд на цей апарат, натиснув на ньому невидиму Тарасові кнопку, і в тиші кімнати зазвучало несильне дзижчання. Після цього батько Дарки приставив апарат до горла під правою щокою.

– Доброго вечора, – прозвучав його дивний, трохи механічний голос, деренчливий і вібруючий. – Мене звуть Борис… Вибачте за звук… Я можу тільки так розмовляти… У мене був рак горла, і лікарі видалили голосові зв'язки. Ви мене добре розумієте?

Тарас, обличчя якого продовжувало відбивати шок і здивування, закивав.

– Так, так… Даруйте, я не знав…

– Усі спочатку дивуються, – батько Дарки сумно всміхнувся. – Сядьмо! – Він показав жестом на м'який куточок навколо журнального столика.

Тарас опустився на канапу, батько Дарки – у крісло навпроти.

– Я вам дуже вдячний, – вів далі він. – Скажу чесно: мені ви спочатку не сподобалися… Дарка – моя єдина дочка, й так сталося, що наша сім'я вже три покоління страждає від дурості мого прапрадіда, який одружився зі своєю двоюрідною сестрою. Дружина теж померла від генетичного захворювання… У мене – свої проблеми, у Дарки від народження алергія на все. Але останнім часом у неї була алергія тільки на гроші. Я знаю, що ви працюєте в медицині, й тепер я дуже щасливий, що ви їй так допомогли!

– Та я… – Тарас знизав плечима, чинячи опір компліментам, які несподівано обрушилися на нього.

Борис відвів руку з апаратом від шиї й підніс її так, що Тарас зрозумів: батько Дарки просить його мовчати і слухати. І гість закрив рота. На мить обернувся у бік дверей, за якими п'ять хвилин тому зникла Дарка. Двері були причинені.

– Я вам дуже вдячний, – вів далі Борис, повернувши руку з вібруючим апаратом до шиї. – В казках у такій ситуації королі зазвичай давали леґеневі, що вирятував принцесу від тяжкого захворювання, півкоролівства й саму принцесу за дружину. У мене півкоролівства немає, але я готовий віддати вам дочку за дружину. Повірте, це найдорожче, що у мене є.

Батько Дарки важко зітхнув і опустив руку з апаратом на коліна. Тепер він дивився в обличчя Тараса. А Тарас розгубився, розкрив рота. Його руки раптом відчули холод, і самому раптом стало якось прохолодно, виникло бажання накритися пледом. Із головою. Він думав, що Дарка кличе його просто познайомитися з батьком, і це цілком нормально та природно. Як природно будь-якому батькові захотіти познайомитись із залицяльником своєї дочки. Так, згадав Тарас, вона просила його слухати те, що говорить її батько, і не звертати уваги, як він говорить. Тепер було зрозуміло, що вона мала на увазі. Зрозуміло було із приводу «як», а ось із приводу «що»? Невже вона знала, про що він говоритиме?!

Від цієї думки Тарасу несподівано стало душно, його кинуло з холоду в жар, і чоло вкрилося потом. Погляд його бігав наосліп, відбиваючи миготіння збитих з пантелику думок і не бачачи нічого навкруги. Але коли думки зупинились чи просто відійшли кудись за межі зосередження, Тарас упіймав на собі серйозний і несподівано важкий погляд Бориса, батька Дарки. І помітив, що вираз його обличчя став теж важким.

– Так, дякую… – забурмотів Тарас. – Я не чекав… від вас… такої доброти… Даруйте!.. Мені Дарка дуже дорога, повірте!

Батько Дарки всміхнувся, почувши це. Підніс руку з апаратом до шиї.

– Я знаю, що вона вам дорога. Інакше я б з вами не говорив!.. Те, що ви зробили, це диво, і я знаю, що дива без справжньої любові не буває.

Тепер закивав Тарас – і знову обернувся, кинувши погляд, що волав про допомогу, на двері, за якими зникла Дарка.

– Ви розумієте, – заговорив Тарас і зусиллям волі «вирівняв» свій голос, прибрав із нього тремтіння та невпевненість, – я навіть освідчитись їй ще не встиг! Вона ж не знає, про що ми говоримо!

Борис лівою рукою відмахнувся від слів Тараса, а в очах з'явилися жваві іскорки.

– Ви для неї зробили більше, ніж освідчення, – сказав він. – Я не п'ю, але можу вам запропонувати! Віскі? Вино? Горілка?

– Вино, – попросив Тарас. – Червоне, якщо є.

– Є, – мовив механічним, вібруючим голосом Борис і підвівся з крісла, залишивши на скляній стільниці маленький, схожий на ручний ліхтарик, апарат.

За овальним столом вони сиділи мовчки. їли смаженого коропа з картопляним пюре, салат із квашеної капусти, який нагадував про те, що за вікном осінь. Тарас пив червоне вино, Дарка – біле, її батько – мінералку.

Атмосфера була тиха і мирна, але обличчя Тараса виражало перелякане щастя, й очі його час від часу спалахували по-особливому, коли погляд його повертався – і не міг цього не робити – до її голих кистей, до її тонких пальців. На обох кистях її граціозних рук поблискувало по знайомій Тарасові перлині, надітій на тонкий шкіряний шнурочок. На грубшому шкіряному шнурочку, на її шиї, висів срібний кулончик у формі сердечка, розміром із двокопійчану монету, в центр якого було вміло вмонтовано третю перлину.

Розділ 49

Додому Тарас повертався в дивному стані, не відчуваючи ні ніг під собою, ні ночі навкруги. І дорога тому не відбивалася ні в його пам'яті, ні в думках – настільки він був занурений у себе. У голові все ще вібрував механічний, мовби штучний, – та в чомусь і дійсно штучний – голос батька Дарки. Але те, що говорив її батько, було набагато дивнішим від його голосу. Дарка, провівши Тараса до дверей, торкнулася його губ своїми, й на його губах залишилася легка солодкість. Він ніс її додому, цю солодкість на губах. Ніс і згадував розмову з Борисом.

Сам не помітив, як зайшов до свого двору на Пекарській, як піднявся на другий поверх, як відчинив двері й увімкнув світло. Він би так, непомітно для себе, й роздягся б, і ліг спати. Але в кімнаті під ногами щось хрускотіло, і, опустивши погляд, він побачив на підлозі біля столу розбиту філіжанку. На столі – тарілки зі слідами кондитерського крему, цукорниця, блюдця.

– Бляха-муха! – пробило його раптом.

І він згадав, що, доки він вечеряв у Дарки, в його квартирі відбулося не зовсім заплановане Тарасом побачення Єжи Астровського з Оксаною. І чим воно закінчилося – можна було тільки здогадуватися. В усякому разі, розбита філіжанка багато про що говорила. Та й дуже легко міг собі уявити Тарас Оксану, що втратила самовладання. А в тому, що сусід-перукар міг її легко вивести із себе, сумнівів у Тараса не виникало. З жахом уявив він, що Оксана могла подумати, коли зрозуміла, що їй доведеться пити каву вдвох із Єжи й без хазяїна квартири! Треба б подзвонити, пояснити, що нічого такого він спеціально не мав на увазі й не придумував.

Тарас нервово дістав мобільник і на екранчику побачив час – нуль годин сорок вісім хвилин. Для телефонного дзвінка запізно. На його й так непростий настрій лягла тінь провини за невідомі обставини, що виникли на його території і явно призвели до кидання посудом.

Безсило опустився Тарас за стіл, пожував засмучено губи. І вловив той самий солодкий смак прощального поцілунку Дарки. Важко зітхнув. Вирішив, що вранці подзвонить Оксані й порозуміється. Оглядівся довкола. В усьому іншому кімната була в порядку. І думки перестрибнули з кімнати і порядку в ній на Дарку. І подумав Тарас, що тепер так просто зустрічатися з Даркою не вийде. Після розмови з її батьком у їхніх стосунках щось не могло не змінитися. Треба було розповісти Дарці про все. Він би й там, у неї вдома, розповів їй, але ж Борис, її батько, ні на хвилинку не залишав їх наодинці.

Тарас довго не міг заснути цієї ночі, заснув тільки вдосвіта, близько четвертої. А потім, близько шостої, прокинувся знову, але тут дуже вчасно долетів до нього з радіоточки на кухні через незачинені двері гімн рідної країни. І він знову заснув, утомлений і несподівано задоволений, мовби щойно повернувся з роботи, залишивши стару і вірну свою іномарку, що відпрацювала разом з ним, У дворі.

Розбудив його шум. Голова трохи боліла. Десь поряд лунав стук, виск якогось інструмента. Таке вже було, коли сусіди з третього поверху робили ремонт.

Вмившись, а потім і підставивши голову під кран холодної води для швидшого пробудження, Тарас вийшов із ванної кімнати хоч і погойдуючись, але вже трохи бадьорішим. Шум тривав, і долинав він прямо зі сходового майданчика.

Натягнувши спортивні штани, надівши светра, Тарас виглянув за двері. І побачив унизу на сходах спину товстуна, одягненого в синій робочий комбінезон. Він стояв навколішки задом до Тараса і, перегинаючись іще нижче, щось там стругав.

Тарас спустився на декілька сходинок униз і зустрівся поглядом із Єжи Астровським, що стояв біля відчинених дверей до своєї квартири і стежив за роботою чоловіка в комбінезоні. Придивившись, Тарас побачив, що червону пофарбовану сходинку вже знято і притулено до стіни, а на її місце робітник намагається пристосувати іншу дерев'яну сходинку, але, схоже, вона вперто туди не лягає.

– Праворуч треба підпиляти! – підказав хрипким голосом Єжи.

– Та я бачу, – пробубонів незадоволено чоловік у комбінезоні. – Вже ж підпилював!

– А що ви тут робите так рано? – запитав Тарас, спустившись іще на сходинку вниз.

– Як це рано? – здивувався Єжи. – Друга година дня! Ти, до речі, коли додому прийшов! Ми на тебе довго чекали!

– Ви на мене довго чекали? – спохмурнів Тарас.

– Ну, не ми. Я тебе довго чекав. Оксана пішла раніше. Робітник у комбінезоні підвів голову і явно прислухався до їхньої розмови.

– От, буде нарешті нова сходинка, абсолютно тиха, – сказав після паузи Єжи. – Оксана мені вчора через неї зчинила! Я, виявляється, обіцяв її поміняти ще місяць тому! Ну, куди мені все згадати, що я обіцяю!..

– Ти потім зайди до мене! – попросив Тарас сусіда знизу і, дочекавшись, поки той кивне, повернувся до себе.

Захотілося випити кави. Тільки-но заварив її, згадав про вчорашній шоколадний торт ручної роботи, який він лише поглядом облизав був, а на язик так і не покуштував. Адже це якраз те, що йому потрібно: міцна, гірка кава й шоколадний торт!

Заглянув до холодильника, але торта в ньому не було. Замислився. Вдвох Єжи з Оксаною ввесь торт з'їсти не могли. Може, десь на підвіконні?

Тарас повернувся до кімнати, але й там тортика не знайшов. Не знайшов він його й на кухні, хоча заглянув навіть під стіл. Спантеличений, слухаючи будівельний шум, що все ще доносився зі сходового прогону, він пив гірку каву і просто чекав, коли знову настане тиша, у цій тиші у двері подзвонить сусід, зайде й усе розповість. І після цього буде Тарасу зрозуміло, за що конкретно він мусить просити вибачення в Оксани.

Хвилин за двадцять за дверима дійсно стало тихо. І майже відразу задзвенів дверний дзвінок. Єжи викликав Тараса на сходовий майданчик і повів униз, де показав свіжовстановлену дерев'яну сходинку й попросив наступити на неї. Тарас слухняно наступив, і сходинка не видала ані найменшого звуку.

– Ти пострибай! – попросив Єжи.

Тарас неохоче, з похмурим виразом обличчя підстрибнув кілька разів, кивнув і піднявся на кілька сходинок угору, звідки питально озирнувся на Єжи.

– Бачиш? – запитав радісно Єжи. – Точніше, чуєш? Адже нічого не чутно!

Тарас іще раз кивнув. Новенька сходинка мовчала, як радянський партизан у радянському фільмі на допиті в гестапо.

– Я під неї сантиметрової товщини лист гуми підклав, у знайомого шевця взяв! – пояснив Єжи.

– Може, зайдеш? – наполегливо, крізь зуби мовив Тарас, показуючи поглядом на свої відчинені двері.

– Гаразд, – погодився Єжи. – Тільки ненадовго. А то мені сьогодні недобре.

Розділ 50

Усівшись за стіл із неприбраним з учорашнього вечора посудом, Єжи раптом спохмурнів і попросив чаю. Здавалося, він хоче залишитися сам.

Тарас, здивований бажанням сусіда, заварив йому чаю і з гарячим кухлем у руці повернувся до кімнати. Опустив кухоль перед гостем, усівся на стілець навпроти й дуже запитливим поглядом утупився в Єжи.

– Ну, то що тут сталося? – запитав він і показав поглядом на осколки філіжанки на підлозі.

– Та нічого особливого, – Єжи знизав плечима, теж кинувши побіжний погляд на підлогу. – Оксана впустила філіжанку, вже порожню… А так дуже мило розмовляли. Вона все запитувала, коли ж ти прийдеш…

– Ага, – видихнув недовірливо Тарас. – Ну а торт як, смачний був?

Єжи зблід і здригнувся, різко піднісши долоню до рота, немовби його занудило.

– Тобі погано?

Сусід кивнув, підвівся й вибіг у коридор. Тарас провів його здивованим поглядом. Оглядівся на всі боки. Здалося, що в кімнаті темнувато. Підійшов до вікна й відсунув фіранки. Кинув погляд на мокрий дах свого «опеля», що стояв у дворі. Поглянув на рибок, які мирно й повільно плавали в акваріумі. Підсипав їм корму. Й почув за спиною кроки Єжи, що повернувся до кімнати. Озирнувся. Той уже сидів на своєму місці й пив чай з кухля.

Тарас теж повернувся за стіл.

– То ви що, – запитав він сусіда, – увесь торт з'їли?

Єжи тяжко зітхнув.

– Загалом так, – важко мовив він. – Увесь. Тільки не ми, а здебільшого я… Але я не хотів…

– Не хотів, але з'їв? – здивувався Тарас.

– Змусили… Оксана змусила.

Очі в хазяїна квартири округлилися.

– Як змусила? – вражений почутим, запитав він. Обличчя Єжи набуло страждального виразу.

– Та взагалі… я сам винен… Напросився… Я це… Я поцілувати її хотів… А вона сказала, що коли я з'їм увесь торт, то поцілує… Ну, я з'їв… Мені відразу зле стало… Всю ніч не спав – печінка боліла. Думав «швидку» викликати…

Тарас дивився на Єжи, який робився все блідішим і блідішим, і голос його тремтів неприємно і звучав мовби з останніх сил.

– Мені знову зле, – тужливо мовив Єжи й нагнувся над столом, майже торкаючись гострим, неголеним підборіддям кухля з недопитим чаєм. – Я краще піду…

– Лікаря викликати? – співчутливо запропонував Тарас, злякавшись, що сусідові стане зовсім кепсько.

– Я сам, я сам, – примовляв Єжи, підводячись і тримаючись обома руками за живіт.

Він вийшов, і в квартирі у Тараса задзвеніла тиша. Задзвеніла так сильно, що Тарасові захотілося заткнути пальцями вуха. Він, зачинивши за сусідом двері, зайшов на кухню. Всівся біля вікна, заплющив очі. Дзвін явно виходив не ззовні, а просто з його голови. Щось було і з ним, із Тарасом, негаразд. Чи замало спав, чи цей шум зі сходів був винен.

За вікном пустився косий дощ, і дрібні часті краплі забарабанили по шибці. Тарас переключив увагу, дивився, як вода розмиває картинку двору, прибирає лінії та кути, все згладжує. Видно, відвертання уваги на дощ ослабило нудний дивний дзвін у голові, й він – як дитина, що плакала, раптом затихає, усвідомивши, що на неї ніхто не звертає уваги, – зник, замовк. Тепер вуха Тараса слухали шум дощу, і шум цей був радше заспокійливим, аніж навпаки. Про сусіда думати не хотілося, як не хотілося вже ні шоколадного торта, ні кави.

Згадалася вечірня розмова з Борисом, батьком Дарки. І Тарас, немов зачарований стежачи за тим, як «краплинна» вода, що бігла по склу вниз, намагається змити звичну картинку двору, зрозумів одну важливу й водночас страшнувату своєю простотою думку: йому потрібно і хочеться освідчитись Дарці. Інакше вийде, що за нього, Тараса, все вирішив її батько.

Тарас відчував, що для таких рішучих дій він зараз заслабкий. Не в тому розумінні, що не дозрів, хоча й це було цілком можливо. Але значно більше йому заважав внутрішній стан, думки про Оксану та Єжи, які відвертали його раз у раз від Дарки. Та і шум уранішніх ремонтних робіт у парадному все ще стояв у голові далеким нудним відлунням. Як мовиться, все склалося докупи. І не вибратися б Тарасові до пізнього вечора з цього малоприємного й абсолютно неефективного стану, коли б не дзвінок Оксани.

– Ти мені нічого не хочеш сказати? – вимогливо й незадоволено запитала вона, навіть не привітавшись.

– Давно хочу, – признався Тарас. – Але так усе на мене відразу навалилося.

– Що ж на тебе навалилося? – спитала Оксана, але в голосі її не було звичної турботи й теплоти.

– Давай я до тебе підійду, все розповім, – запропонував Тарас.

Із мобільника донеслось її важке зітхання.

– Гаразд, я вдома. Підходь!

Прогулянка під дощем трохи заспокоїла Тараса й привела до ладу його метушливі думки. Двадцяти хвилин якраз вистачило, щоб визначитись зі своїми вибаченнями, які він у будь-якому разі мусив скласти давній подрузі, і щоб вирішити, як плавно перевести потім розмову в інше русло, яке відверне Оксану від «улаштованого» ним, Тарасом, їхнього побачення з Єжи. Від гармонії думок, що настала в голові, Тарас не зміг стримати усмішки. Так, з усмішкою, він і зайшов до двору будинку номер вісім на площі Ринок.

– Ти чого такий задоволений? – здивувалась Оксана, впустивши Тараса до квартири.

Тарас поспішно прибрав усмішку з обличчя. Знову став серйозним і трохи нещасним. Роззувся, пройшов до кімнати. Сів на канапу, і зараз же йому на плече впав плюшевий сірий шурик – одне звірятко з плюшевого мінізоопарку, що розташувався на спинці канапи.

– Якби я так давно тебе не знала, я більше ніколи б тобі не дзвонила! – заявила Оксана, всівшись на пуф по інший бік столу-візка, за яким вони й удвох, і в більшій компанії вже не один десяток разів вечеряли, обідали і просто пили та закушували. Цього разу, щоправда, столик був незвично голим. Тільки скатертинка й ніяких тарілок, виделок, чарок.

– Оксаночко! – Тарас набрався сміливості. – Вибач! Я не винен! Я не хотів вас удвох залишати! Просто подзвонила моя наречена і сказала, що її тато хоче зі мною терміново переговорити…

У господині зі здивування розкрився рот.

– Ти одружуєшся?

Тарас приречено кивнув.

– І навіть зі мною не порадився?

– Я саме хотів. Зараз…

– А не пізнувато? – Кругленьке личко Оксани набуло звичного дбайливого й задумливого виразу.

Тарас знизав плечима.

– Але ти хоч із любові одружуєшся? Не з дурості? Не через вагітність?

Тарас заперечливо хитнув головою.

– У нас із нею ще ніякої близькості не було. Ми тільки один раз цілувалися, та й то не по-французьки.

Погляд Оксани наповнився жахом нерозуміння. Вона хотіла була щось сказати, розкрила вже рота, але промовчала. Тільки похитала головою.

– Ні, ти не думай! – мовив Тарас. – Я її люблю. Це точно! Вона абсолютно дивна… Але…

– А як її звуть?

– Дарка. Вона обмінниця в нічній обмінці на Франка, знаєш, де трамвайна зупинка, на самому початку.

– Це важливо? – запитала спантеличено Оксана.

– Що?

– Що вона обмінниця?

– Ні, – відповів Тарас. – Хоча, може, й так. Інакше я б з нею не познайомився… У неї була сильна алергія на грошові знаки. На все, що якось стосується грошей… Я її випадково вилікував… І…

Тарас раптом замовк. Здалося йому, що навіть такому давньому другу, як Оксана, не варто розповідати все! Вона все-таки жінка. А коли жінкам розповідають про інших жінок, у них з'являються абсолютно несподівані думки й висновки.

– Ти її вилікував? – здивувалась Оксана.

– Авжеж, тільки це складна історія… Я тобі потім розповім… Словом, я хотів покликати тебе свідчицею на наше весілля.

– Мене? – зраділа раптом Оксана. – Звичайно! Тільки ти мене з нею заздалегідь познайом! Як її звуть?

– Дарка, я ж казав! – Тарас подивився на хазяйку квартири трохи дивним поглядом.

– Ти вибач, я досі нервова, з учорашнього вечора…

– Оксано, – Тарас заговорив тихіше, – а що у вас там сталося?

Оксана підібгала губки, обличчя її набуло стомленого виразу. Вона потерла правою долонею лоб.

– Твій дурень заявив, що я «солодка».

– Він не мій дурень! – чинив опір такому визначенню Тарас.

– Ну, твій сусід! Сказав, що я така солодка, що йому дуже хочеться мене поцілувати.

– І ти йому сказала, що, коли він з'їсть увесь торт, то ти його поцілуєш? – згадав Тарас слова Єжи Астровського.

Оксана заперечливо захитала головою.

– Ні. Я сказала, що коли він любить солодке, то мусить спочатку з'їсти увесь торт, а потім ми продовжимо розмову… Він його дійсно з'їв і відразу посинів увесь. Я запропонувала «швидку» викликати, а він рота затиснув собі, немов його ось-ось знудить, і на мене рукою замахав, мовляв, іди! Ну, я і пішла!

У Тараса відлягло від серця. Слава Богу, жодних спроб насильницького фізичного контакту з боку Єжи! Тільки слова. Слова і торт.

– А філіжанки ти не розбивала? – запитав Тарас.

– Ні, коли я вже виходила з квартири, там щось забряжчало. Це, напевно, він.

– Ну, ти йому пробач, – попросив Тарас. – Він самотній, нікому не потрібний… Психічно неврівноважений…

– Психічно дуже врівноважений, та й не самотній! – заговорила єхидно Оксана. – Йому вже пів-«Оселі» вітання переказує! Створив серед бомжів міф про себе як про людину, яку хвилює доля нещасних…

– Чому міф? – запитав Тарас. – Мені здається, в ньому це є. Звичайно, він спочатку з тобою познайомився, а потім уже долею нещасних зацікавився.

– Спочатку зі мною, нещасною, познайомився? – перепитала Оксана. І раптом уся єхидність виразу її обличчя трансформувалася в щось інше: в жалість. Тільки не було зрозуміло Тарасові, чи стосувалася ця жалість Єжи Астровського, чи її самої?

– А ти себе вважаєш щасливою? – поцікавився несподівано, після нетривалої паузи в розмові, Тарас.

Оксана замислилася.

– Зазвичай я щаслива, – мовила вона майже пошепки. – Іноді, ясна річ, самотньо. Але я звикла, й мені так легше. Якщо одного дня зустріну когось, із ким зможу бути ще щасливішою, буду рада. Але сама шукати його не стану. Любов – це ж як допомога, а взаємна любов – взаємодопомога.

– Ну, ти як мати Тереза, – напівжартома видихнув Тарас.

– А чим тобі мати Тереза не подобається? – Оксана подивилась у вічі гостеві м'яко, але критично.

– Ні, мені подобається. Тим паче що вона вже померла. Не боїшся, що тебе коли-небудь називатимуть «мати Оксана»?

– Не боюся, – всміхнулась Оксана. – Не називатимуть так мене. Спочатку Лесю з «Оселі» називатимуть «мати Олеся»! Випити не хочеш?

Тарас замислився. І зрозумів, що йому зовсім не хочеться випити. Так щиро і відверто він іще ніколи з Оксаною не говорив. «Може, вона хоче випити? – закралася думка. – Тоді не гріх би її й підтримати!»

І він кивнув.

Вони випили по чарці коньяку.

– Коли весілля? – запитала Оксана.

– Іще не знаю. Я ще не освідчився!

– Як – не освідчився? – вражена Оксана витріщилася на Тараса як на ідіота.

– Ні, я сьогодні освідчусь. Обов'язково. Я хотів тільки спочатку з тобою поговорити.

Оксані сподобалося почуте.

– Ти коли до неї підеш, скажи, де ви зустрічаєтесь! Я підійду і постежу за вами непомітно!

Розділ 51

Ближче до опівночі дощ вирішив зробити передих. Алік, випивши міцної кави для нічної бадьорості, вийшов у двір і прислухався. Рябцев мав би вже під'їжджати, але характерного бурчання його жовтого моторолера чутно не було. Повз будинок у бік Брюховичів проносилися рідкісні машини, шиплячи шинами по мокрому асфальту. У бік центру міста, здавалося, ніхто не їхав.

Алік повернувся до свого флігеля. Постояв біля печі, від чавунних конфоркових кругів якої розливалося по кімнаті домашнє, добре тепло. Сів у крісло й позіхнув. Можна було б увімкнути музичний центр і розбудити, розтермосити своє тіло доброю роковою вібрацією, але тоді прокинеться мачуха й сердито застукає по стіні, яка розділяє їхні житлові території, зібрані під одним дахом рідної домівки Аліка. Йому не хотілося, щоб рокові вібрації розтермосили стареньку вдову його батька. Нехай спить! У її віці спокійний сон – штука корисна.

Алік згадав слова свого давнього приятеля. Поховавши батька, приятель сказав, що коли батько й мати були живі, вони ЖИЛИ, а коли залишилася сама мати, її життя швидко перетворилося на ДОЖИВАННЯ. І вона ще років десять після смерті чоловіка доживала своє життя, доживала його нудно, безрадісно, але терпляче.

Ось і мачуха терпляче доживає своє. Алік важко зітхнув. Прислухався знову. Й почув ледве вловний скрип ліжка за стінкою. Все-таки її сон не був спокійним. Та й вона сама постійно скаржилася. То на суглоби, то на задишку, то на серце.

Алік підвівся, подивився на годинник. Вирішив, що коли Рябцев не прибуде до першої годині ночі, то нікуди вони вже не поїдуть.

Але за двадцять хвилин до першої знайоме бурчання моторолера влетіло до відчиненої кватирки. Й Алік знову вийшов у двір. Повернув праворуч до воріт і побачив колишнього капітана, що заводив у відчинену хвіртку свій жовтий «piaggio», уже з вимкненим двигуном.

– Може, відразу поїдемо? – запитав Алік, вирішивши, що Рябцев хоче випити кави чи просто посидіти на канапі.

– Поїдемо, поїдемо! – закивав Рябцев. – Тільки мій моторолер я в тебе залишу. Щоб не турбуватися!

– А на чому тоді ми поїдемо? – здивувався Алік.

– А я таксі викликав. Хвилин через п'ять буде. Нам же пити доведеться, а п'яний я за кермо не сідаю. Ну, майже не сідаю. Де його краще залишити?

Алік допоміг Рябцеву заштовхати моторолера до свого маленького сараю, що дерев'яними дверцями дивився в бік городу та туалетної будки.

– Потримай! – Рябцев передав Аліку спортивну сумку, в якій зараз же щось дзвякнуло.

Сумка виявилася досить важкою.

– Що там? – запитав старий хіпі.

– Анестезія. Літр горілки й нормальна закуска, щоб у кому не впасти, – пояснив Рябцев.

За будинком на дорозі зупинилася машина.

– О! Це по нас! – зрадів колишній капітан.

– До Опери! – скомандував Рябцев таксистові, коли вони вже всілися на заднє сидіння.

– А не пізнувато? – пожартував таксист.

Рябцев проігнорував жарт. Машина розвернулася, трохи не зачепивши величезної бетонної загорожі проти танків, що залишилася лежати на узбіччі Замарстинівської з часів Другої світової.

– А може, раніше вийдемо? – зашепотів Алік колишньому капітанові КДБ. – Можна ж просто до того двору!

Рябцев заперечливо хитнув головою.

– Підемо від Опери так, як ти йшов тієї ночі! Раптом він в іншому місці сидить?!

Біля оперного театру було безлюдно й тихо. На проспекті звично працювали світлофори, але свої сигнали подавали вони вхолосту, оскільки й машини, й пішоходи були відсутні. Мокрий асфальт блищав під ногами. Алік і Рябцев рухались мовчки, діловитою ходою.

– Щось мені підказує, що сьогодні його тут немає, – сумно мовив Рябцев. – Ідемо далі твоїм маршрутом. Ти ж завжди цією дорогою додому ходиш?

Алік кивнув.

Повернулися на тротуар і попрямували далі проспектом Чорновола.

Вікна в будинках не світилися. Зате світилися вуличні ліхтарі та ті самі світлофори на перехрестях. Мимо проїхала міліційна машина. Трохи пригальмувала, наче міліціонери хотіли придивитися до нічних перехожих. Проте тут-таки водій знову натиснув на педаль газу, і машина помчала геть.

Черговий світлофор попереду змінив зелене на червоне. І тут Аліку стало недобре, закололо серце. Він похитнувся, мовби втрачаючи рівновагу. Встиг злякатися, подумавши, що в нього різко підскочив тиск. Озирнувся на Рябцева поглядом, який благав про допомогу. І побачив, що капітан зблід і теж безпорадно дивиться на Аліка.

Одразу ж пригадалися схожі ситуації із зовсім недавнього минулого, й Алік, розвернувшись, переламуючи силою волі біль і раптову слабкість, побіг назад од перехрестя. Рябцев, зміркувавши, в чому справа, рушив за Аліком.

Вони зупинилися метрів за тридцять від того місця, де їм зробилося зле. Й обоє відчули полегшення. Декілька хвилин стояли мовчки, прислухаючись до своїх сердець, до своїх тіл.

– Он там, він знову там, – прошепотів Алік і озирнувся на дах трохи «втопленого» у дворі триповерхового будинку, до якого вони не дійшли метрів п’ятдесят.

Рябцев кивнув.

– Отже, так, – колишній капітан опустився навпочіпки і махнув довговолосому приятелеві рукою, закликаючи теж присісти. – Вибач, що без вигід!..

Колишній капітан бжикнув «блискавкою», розкриваючи спортивну сумку. Витяг газету. Розгорнув і по стелив просто на асфальті тротуару. Потім на газету виклав пакет із їжею, поставив пляшку горілки та два одноразові пластикові стаканчики, які тут же наповнив.

Аліка скаламутило від погляду на стаканчик, повний горілки. Рябцев тим часом виклав із пакета порізане сало, дві чищені цибулини, сільницю, два кусні чорного хліба та двоє варених яєць. Потім підвів погляд на хіпі.

– Хіба хочеш? Мусиш! – зі співчуттям мовив він і взяв стаканчик у руку.

Алік узяв свого, підніс до рота. Понюхав. Горілка була добра, без запаху.

– Ну, будьмо, за успіх! – мовив Рябцев і залпом випив.

Зразу ж таки схопив цибулину, і захрумтіла вона в нього на зубах. Сильний запах цибулі вдарив Аліка по очах. Він примружився й теж випив горілку одним духом. Його рука потяглася до сала.

Хвилини зо три вони мовчали.

– Давай іще по одному, – сказав після паузи Рябцев. – Про всяк випадок!

Вони випили ще по стаканчику. Й Алік одразу відчув, як його ноги стають важкими. Він насилу підвівся й уже згори спостерігав, як Рябцев трохи вповільненими рухами прибирав їжу, горілку та стаканчики назад у спортивну сумку. Газету він теж згорнув і взяв із собою. Після цього звівся на ноги.

Два стаканчики горілки змінили ходу Аліка. Він ішов злегка погойдуючись. Хода Рябцева була твердішою.

Зупинилися на тротуарі, тільки-но ліворуч виринув край знайомого триповерхового будинку.

– Як самопочуття? – запитав колишній капітан.

– Нормально, – видихнув Алік.

– Бачиш, – прошепотів Рябцев. – Працює!

І раптом над головою різко закричали-зареготали чайки. І Алік, і Рябцев задерли голови й побачили великих білих птахів, які неспокійно кружляли над дахом будинку.

– Ходімо! – скомандував Рябцев.

Вони зійшли з тротуару у двір. І побачили велику чайку просто на доріжці, що вела до низенької жовто-зеленої огорожі, за якою на пеньках перед квадратним столиком хтось сидів. Алік придивився.

– Їх там двоє! – прошепотів Рябцев.

– Й один із них у моєму капелюсі, – незадоволено додав Алік.

У міру їхнього неспішного наближення до столика сире нічне повітря ставало щільнішим. Воно мовби заважало їм іти, хоча в жодному русі не перебувало. Не було не лише вітру, а навіть і вітерцю.

Похитуючись, Рябцев і Алік зупинилися біля пеньків та столика. Згори залопотіли крилами стурбовані чайки. Знову закричали-зареготали огидними голосами.

– До вас можна? – запитав голосом, що вже злегка заплітався, колишній капітан КДБ.

Двоє людей, що сиділи один напроти одного, оберну-лись. Уражений Алік зрозумів, що знає їх обох. І цього кошлатого моряка в чорному бушлаті поверх брудного тільника, на голові якого тепер добре сидів його, Аліка, коричневий шкіряний крислатий капелюх, і свого приятеля Юрка Винничука, вираз обличчя якого підказував, що пив він цього вечора зовсім не вино. Юрко зняв із носа окуляри, протер їх хусточкою і знову надів, втупився в непроханих і нежданих гостей.

– Якщо зі своїм прийшли, то сідайте! – сказав кошлатий моряк.

– Зі своїм, – закивав Рябцев, піднявши рукою спортивну сумку так, щоб їм було видно.

Алікові насамперед захотілося зняти з голови моряка свій капелюх. Але він стримався, пам'ятаючи старий принцип: «Усі проблеми розв'язуються любов'ю, а не силою».

– То ми, коли до Марселя підходили, – знову заговорив моряк, повернувши погляд на Винничука, – завжди праворуч замок графа Монте-Крісто залишали. Він там зовсім недалеко від порту…

– Га? – Юрко Винничук сіпнувся, відволікся від Аліка з Рябцевим і втупився в оповідача. – А він що, точно там сидів?

– Точно! – кивнув важкою головою моряк. – І не він один! Там і наші сиділи…

– Ваші? – перепитав Винничук і знову краєм ока покосив на непроханих гостей, які сіли поруч. – Ні, ти мені скажи, як ти сюди потрапив!

– Треба налить, а то душа болить дуже! – Бомж-моряк важко зітхнув.

Винничук підняв із землі пляшку горілки і налив у порожні склянки. Знову покосив поглядом у бік тих, що прийшли, але тепер якось ґрунтовніше. Встиг кивнути Аліку, а на Рябцева подивився зневажливо.

Рябцев поклав спортивну сумку собі на коліна, розкрив її і спокійно, методично витягнув із неї та розклав на столі їжу, поставив між собою й Аліком пляшку горілки, дістав ті ж одноразові стаканчики. Наповнив.

– Сюди?! – після короткої паузи мовив моряк. – Та це коли по Чорному на суховантажі ходив. Уночі, коли на вахті стояв, русалка підпливала поговорити. Сказала, що вона галицька чи як її, гуцульська… словом, з Галичини… Красива була, сука! І говорила по-українськи, але так, що майже зрозуміти не можна! Ну, точно як тут у вас говорять! Галею її звали… Говорила, що зі Львова. Адресу називала, тільки я її забув. У мене три місяці відпустки накопичились, от я за нею сюди й поїхав…

– А де ти її шукав? – запитав Винничук.

– Де тільки не шукав, – похитав головою моряк. – І по парках, і в центрі… Немає її…

– Треба було її сфотографувати, – напівжартома підказав Алік, нахиливши набік голову, щоб заглянути під капелюх, у вічі моряка. – 3 фотографією людину шукати легше!

Бомж занервувався. Зачухав пальцями лоб. Подивився на Аліка насторожено.

– Я тебе десь бачив! – сказав він через хвилину.

– А ми з вами тут, за цим столиком, зовсім нещодавно горілку пили!

– Можливо, можливо, – мовив він розгублено.

– І у вас на голові мій капелюх! – додав Алік.

– Так, – кивнув бомж, і криси капелюха повторили цей кивок елегантно і плавно. – Може, і ваш… Але ж ви не будете його після моєї брудної голови носити!

– Чому не буду? – не погодився Алік. – Ви ж його після моєї брудної голови наділи?

Спантеличений бомж зняв капелюх і опустив на стіл, після чого ще пильніше втупився в довговолосого співрозмовника.

– Можеш забрати! – сказав він.

Алік обережно простягнув руку й узяв капелюх, але на голову його відразу надівати не захотів. Опустив поруч на лавку.

– А як ви тут опинилися? – несподівано і явно запізніло запитав Юрко Винничук, уперши очі в колишнього капітана.

– Ми його шукали, – Рябцев показав поглядом на бомжа.

– Я його знайшов першим! – із гордістю мовив Юрко Винничук, і раптом на його обличчі відбився фізичний біль. Він скривився, судорожно простягнув руку до склянки, випив за два ковтки горілку і з очевидним миттєвим полегшенням опустив склянку на стільницю.

– А коли ти його знайшов? – серйозно запитав Алік.

– Дві години тому.

– А я його знайшов учора вночі, запитай у нього! – Алік кивнув на бомжа, який заплющив очі й щось бурмотів собі під носа.

Рябцев закашлявся, почав оглядатися на всі боки шукаючим поглядом. Хоча навкруги було темно. Темно й тихо.

– Знову морем запахло, – крізь кашель мовив Рябцев.

Моряк-бомж здригнувся, мовби через почуті слова. Не розплющуючи очей, він струснув головою і зробив гучний ковтальний рух, після чого підніс праву долоню до рота, і його тіло здригнулося, ніби його нудило.

Над їхніми головами знову заляскали крилами чайки, закричали.

Алік підвів голову, з побоюванням подивився вгору, в невидиме чорне небо. Винничук теж голову задер.

– Це не має значення, хто його знайшов першим, – мовив миролюбно Алік. – Головне – позбутися його!

– А як його позбутися? – здивувався Юрко Винничук. – Убити, чи що?

– Ну, це ж твій персонаж? – посміхнувся Алік.

Юрко помовчав трохи, потім заперечливо хитнув головою.

– Не мій, – сказав. – Я б до галицької русалки Галі не додумався… Я не знаю, що з ним робити…

І він тяжко зітхнув.

У цей час в Аліка знову закололо в грудях, він відчув занепокоєння, що посилювалось, і теж наповнив свій стаканчик горілкою. Випив. Занепокоєння й біль відійшли кудись у темряву. Тіло приємно обважніло, а голова, навпаки, стала легкою і керованою, і думки вишикувалися в ряд чітко, як олов'яні солдатики.

– Нам треба його з міста прибрати, – сказав Алік Винничуку абсолютно серйозним і переконливим тоном. – Від нього самі прикрощі! Якщо не віриш, перевір, скільки людей із цього будинку, – Алік показав на заснулий триповерховий будинок, у дворі якого вони сиділи, – звернуться завтра до лікаря зі скаргами на серце й на інші болячки! І, боронь Боже, ще хто-небудь повіситься тут!

– А чого їм вішатися? – знизав плечима Юрко Винничук.

– А ми з тобою для чого тут, поряд із ним, горілку п'ємо? – запитав Алік.

– Тому що горілка створює внутрішній бар'єр на шляху його негативних вібрацій! – подав голос колишній капітан КДБ. – Якщо поряд із ним горілку не пити, то можна відразу «швидку» викликати. І, скоріше за все, вона приїде надто пізно!

– Та я це зрозумів, – незадоволено пробубонів Винничук. – Тільки куди його подіти?

– Додому відправити, – запропонував Алік. – До моря! Він же море в собі тепер носить і може в цьому своєму морі половину Львова втопити! Розумієш?

Юрко Винничук простягнув над столом руку і почав торсати бомжа, що задрімав, за плече.

– Що тут, хто? – буркнув той, перш ніж розплющив очі.

– А в тебе в Одесі квартира є? – запитав Винничук, нахилившись до колишнього моряка.

– Так, на Котовського, біля моря…

– А чого ж ти тут ходиш? – запитав Винничук суворо.

– Так там дружина…

– А вона що, тебе не пустить?

– Пустить, напевно… Але не в такому вигляді… Та й грошей у мене на дорогу немає…

– Гроші ми тобі знайдемо, – знову заговорив капітан Рябцев, який відпочив од нападу кашлю. – Тільки де такий потяг узяти, щоб тебе до моря довіз? Може, якийсь товарняк?!

– Чому товарняк? – Винничук здивовано – якщо не сказати обурено, – подивився на Рябцева.

– По-перше, – Рябцев силувано посміхнувся, – ваш друг смердить. І одяг його смердить. Крім того, через його вібрації іншим пасажирам може стати дуже кепсько. Я вже не кажу про провідників!

Юрко Винничук замислився. Алік дивився на свого приятеля-письменника і теж думав, теж шукав вихід із цієї ситуації. І знайшов його раніше за інших.

– Я знаю, де його помити й переодягнути! – радісно сказав він. – Я там сам мився! У Винниках!

Юрко Винничук злякано подивився на свого довговолосого товариша.

– Ти, сподіваюся, не мій будинок маєш на увазі? – запитав він.

– Ні, там є притулок для безхатьків. «Оселя». А поряд у них склад із одягом, пральня і душова з гарячою водою. Там його швидко відмиють і новий одяг підберуть.

– Я переодягатися в цивільне не буду! – твердо заявив бомж. – Ось тільки так, як є! – І він погладив рукою свій чорний бушлат.

– А на чому його у Винники відвезти? – запитав Ряб-цев. – Тверезий водій його не довезе, а п'яному за кермом небезпечно!

– У мене є знайомий таксист, який завжди п'яний за кермом, – сказав спокійно Юрко Винничук. – Можу подзвонити й викликати!

– Викликай! – погодився з пропозицією Рябцев.

Розділ 52

Пізно вночі срібляста «Волга», чи то прикрашена, чи то для безпеки обладнана гнутими хромованими трубами з усіх боків, забрала всіх чотирьох від двору будинку номер тридцять дев'ять по проспекту Чорновола. Водій Ваня, знайомий Юрка Винничука, приїхавши, привітався тільки з ним, а інших обвів байдужим поглядом і тільки жестом руки дав зрозуміти, що пропонує їм сісти в машину.

Алік усівся спереду, а Юрко, Рябцев і бомж-моряк влаштувалися ззаду, при цьому моряка посадили посередині, мовби він міг захотіти на ходу вистрибнути.

Хвилин через п'ять дороги водій Ваня, здоровий і міцний чолов'яга років п'ятдесяти, кинув злегка стурбований погляд назад.

– Щось у мене від вас голова болить! – сказав він незадоволено.

– Так ми ж мовчимо! – здивувався Винничук.

– Може, тому, – вже не обертаючись мовив водій. – Краще вже говоріть про що-небудь. Тільки тихо!

– А може, ми тобі краще скляночку горілки наллємо? – запропонував Винничук.

– Ти що, я ж за кермом! – обурився водій Ваня.

– Але перед тим, як за кермо сідати, ти ж випив? – миролюбно засперечався Юрко Винничук.

– Так, випив. Але то було перед тим, як за кермо сідати. А за кермом я не п'ю!

– Гаразд, – видихнув Винничук. – Тоді доведеться розмовляти.

Він подивився на похмурого моряка, який напівдрімав, потім перевів погляд далі, на Рябцева. Особливого бажання говорити з колишнім капітаном КДБ у нього не було, але з моряком розмови в будь-якому разі не вийде. Так він подумав. А якщо говорити з Аліком, що сидить попереду, то не вийде тихої розмови.

– Товаришу капітан, а як ви зрозуміли, що прадавнє Карпатське море до аномалій ніякого відношення не має? – не без єхидства в голосі запитав він Рябцева.

– Це не я зрозумів, – спокійно відповів колишній капітан. – Це Алік! Я завжди говорив, що він далеко піде. Він, щоправда, нікуди не пішов. Зате залишився собою і залишився таким самим кмітливим, яким був.

– А ви з ним, бува, в радянські часи разом горілки не пили? – знову не зміг утриматися Винничук від колючості.

– У старі радянські часи він пив портвейн, а я коньяк, тож ми з ним перетиналися тільки по моїй службі.

– Коньяк пити не можна, це цілковита гидота, – пробурчав раптом моряк.

– Юрку, кінчай ти його зачіпати, – обернувся до Винничука Алік. – Що він тобі поганого зробив?

Винничук зітхнув, зняв із носа окуляри, протер їх витягнутою з кишені куртки носовою хусточкою і знову надів.

– Щось у мене серце закололо, – поскаржився водій Ваня.

– Це вже серйозно, – Алік обернувся назад, тільки цього разу погляд його зупинився на Рябцеві. – Налийте всім по стаканчику, а то біс його знає, чим наша поїздка закінчиться!

Першим стаканчик горілки випив водій Ваня. Він навіть машину для цього не зупинив. Тільки швидкість скинув, потім одним ковтком спустошив одноразовий стаканчик і віддав його Аліку, сам же знову поклав праву руку на кермо. Другим випив свою дозу «анестезії» Алік, морякові налили насамкінець.

Залишилося праворуч і позаду озеро, і хвилин через п'ять водій знову знизив швидкість, з'їхавши на звивистий спуск до Винників. Уже біля готелю «Святослав» він натиснув на гальмо і обернувся до Юрка.

– Куди далі? До тебе?

Обличчя Юрка виявило метушливий рух думки. Через кілька секунд він заперечливо хитнув головою.

– До мене не можна!

– А куди? – наполягав на конкретній відповіді водій Ваня.

– Котра година? – поцікавився сонним голосом Рябцев.

– Пів на четверту, – відповів водій.

Юрко Винничук тяжко зітхнув.

– У мене дитина маленька, і дружина… І собака у дворі. Він обов'язково загавкає й усіх розбудить… Ні. До мене точно не можна.

– Та ми б унизу або на кухні посиділи, – прохально мовив Алік, якого вже з новою силою хилило у п'яний сон, а п'яний сон відрізняється від тверезого тим, що він не вибирає місце сну для сонного, а може його повалити в будь-якому закуті, хоч на клумбі, хоч на асфальті.

– Ні, – вже твердіше мовив Юрко.

Тепер тяжко зітхнув Алік.

– А ви біля військового містечка можете посидіти! Там і столик є, і лавки. Та й на вулиці сьогодні не холодно! – запропонував водій.

– Так, там нормально, – пожвавився Винничук. – І народ там живе смирний, протестувати й міліцію викликати не буде!

Водій сприйняв ці слова як сигнал до дії, і машина знову рушила з місця.

Дуже скоро вона зупинилася на лісистому пагорбку, де асфальт перетворювався на ґрунтову лісову дорогу. Праворуч і ліворуч стояли декілька двоповерхових будинків, на два парадних кожен. Попереду нерухомо стояв сосновий ліс. Ліворуч виднілися кубики гаражів.

– Лавка онде, у дворі, – показав рукою водій.

Пасажири «Волги» вибралися на свіже та прохолодне нічне повітря.

Алік зробив видих і простежив за туманом, що утворився в результаті його видиху.

– Холоднувато, – сказав він. – Напевно, нуль градусів…

– Та ні, плюс чотири, – не погодився з ним Винничук. – Ви без мене тут до ранку посидите?

– Чому без тебе? – запитав Алік. – Ти ж місцевий, із тобою буде безпечніше.

– Та я хотів додому зайти, – зам'явся Юрко.

– Справжні друзі друзів у біді не кидають, – мовив, ні до кого не звертаючись, Рябцев.

– Ми з вами не друзі, – відрізав у відповідь Юрко.

– А з Аліком? – запитав Рябцев, подивившись на письменника пильно.

– Гаразд, – Юрко опустив голову.

Потім підійшов, похитуючись, до відчинених водійських дверець. Розрахувався з Ванею. Машина поїхала.

Усі четверо пройшли до дерев'яного столу, всілися за нього на лавки в такому ж порядку, в якому сиділи годину тому в зовсім іншому місці.

І знову Рябцев розкрив свою сумку та, розстеливши на столі вже вологу газету, зайнявся сервіруванням. Юрко Винничук витягнув із кишень своєї куртки дві склянки, а з внутрішньої кишені – свіженьку півлітрівку.

Алік оглядівся. Повітря тут було чистіше й свіжіше, і небо, здавалося, відзначалося світлішими тонами й висіло вище, ніж зазвичай над Львовом, наче він зі своєї кімнатки з низенькою стелею перейшов до квартири будинку польської забудови з чотириметрової висоти стелею. Щось несподівано відвернуло його увагу від неба, на якому ні зірок, ні місяця видно не було. Він зупинив погляд на світлому кутовому вікні будинку, у дворі якого вони влаштувалися для вимушеного продовження нічного пікніка. Світло у вікні відзначалося незвичною, злегка помаранчевою жовтизною. Це світло так пасувало нинішній ночі! Немов застиглий жовтий сигнал світлофора, що говорить «Увага!». Алік іще раз озирнувся. І почув, як дзюрчить, виливаючись із пляшки у склянку, горілка.

Подивився навпроти, на Рябцева. Подивувався, як добре було видно йому обличчя колишнього капітана. І це при тому, що сиділи вони майже в темряві, якщо не брати до уваги цього віконця, що кидало вниз, на палісадник, викривлений прямокутник світла.

– Твій душ для бомжів о котрій годині відчиняється? – стомлено запитав Винничук, обернувшись до Аліка.

– Годині о дев'ятій.

Винничук сумно закивав. Його рука потягнулася по склянку.

Згори, над головою, пролунало ляскання крил, і дві чи три чайки водночас закричали пронизливо і з хрипотою.

Розділ 53

Минула ніч засмутила Тараса глибоким безсонням. Він, звичайно, й не збирався цієї ночі спати, а був налаштований на роботу. Але працювати не довелося. Вже коли настав час виходити з дому, щоб їхати підбирати чергового польського клієнта під готелем «Леополіс», цей клієнт подзвонив і повідомив, що його потяг перед Львовом зіткнувся на переїзді з машиною й від аварії його камінь сам вийшов. Поляк чемно вибачився й запропонував у вигляді компенсації почастувати Тараса готельним сніданком. Але Тарас відмовився. Новина про аварію на переїзді його засмутила, мовби через це він втратив не разовий заробіток, а все своє майбутнє. Він ліг на канапу, заплющив очі, але сон до нього так і не прийшов до самого ранку, до шостої години, до моменту, коли з кухонної радіоточки зазвучав гімн рідної держави. Щоправда, коли він нарешті заснув, йому раптом почали снитися жахи американського безробіття часів Великої депресії. Як вони пробралися в його сон, можна було тільки здогадуватися. Мабуть, ця аварія якимось чином викликала з пам’яті фільми Чарлі Чапліна.

О десятій ранку він розплющив очі й одразу замружився – через те, що крізь незавішене вікно пробивалися промені сонця. Сонце припало Тарасові дуже до душі, й, немов зелений листок якого-небудь дерева, він набрався сонячної енергії та відчув себе кращим і живішим.

І тут же згадав про Дарку. І хвостиком за думкою про Дарку прийшли думки про її батька.

Тарас підвівся, підійшов до вікна, зігрітий несподівано теплим о цій порі року сонцем. Підсипав рибкам корму, економно полив кактуси і ще сильніше відчув сонячне тепло на своїх щоках і голих плечах. І, примружившись, уявив собі Дарку, яка нібито підійшла ззаду й обійняла його, притиснувшись грудьми до його спини. Її долоні теж дарували йому тепло. Можливо, навіть більше, ніж сонячне.

І він вирішив, що сьогодні ж освідчиться Дарці. Щоб не зволікати з перетворенням його вранішніх фантазій на щоденну та щонічну реальність.

Дістав мобільник і набрав її номер.

– Привіт! – видихнув радісно, почувши її дзвінке «алло!».

– Привіт, Тарасе!

– Пообідаймо разом! – запропонував він.

– А де?

– У «Старому роялі». Там добра риба!

– О котрій?

– О першій!

– Добре, до зустрічі! – сказала вона.

Безсонну ніч було після цієї розмови забуто назавжди. Тарас поснідав, прогулявся по вулиці до найближчого газетного кіоску. Купив свіжий номер «Високого Замку». Зайшовши до парадного й піднімаючись на свій другий поверх, він за звичкою переступив п'яту сходинку. Вже біля дверей до квартири зупинився й замислився. Постоявши хвилинку, він знову спустився вниз і знову піднявся, вже не переступаючи через неї. Навпаки, він наступив на п'яту сходинку з усієї сили, мало не вдаривши її підошвою черевика. П'ята сходинка змовчала, не подала ні звуку.

«Життя змінюється на краще», – подумав Тарас і зайшов до себе.

Хвилин за десять у двері подзвонили.

Прийшов Єжи. Він був одягнений у чорний спортивний костюм «Адідас», на ногах – кросівки.

– Ти що, бігав? – здивувався Тарас.

– Ні, – відповів Єжи. – До магазину «Все по 3 гривні» нову партію секонд-хенду привезли. З Європи. Бачиш, які речі! На вигляд нові! Каву зробиш?

– Проходь! – Тарас кивнув сусідові на відчинені двері до кімнати, а сам вирушив на кухню.

– Ну, як справи? – запитав Єжи хазяїна квартири, що зайшов до кімнати з кавником і цукорницею в руках.

– Нормально, – Тарас налив собі й Єжи кави і всівся за стіл навпроти гостя. – Тільки маю вкрай мало часу. Сьогодні дуже важливий день.

– Важливий? – заінтригований Єжи Астровський запитально втупивсь у вічі Тарасові. – А чим він важливий?

– Буду освідчуватись…

– Освідчуватись?! – недостатньо зрозумів сусід. – Кому? – запитав він невпевнено й оглядівся.

– Своїй майбутній дружині, – пояснив господар.

– А-а, – на обличчя Єжи повернулась усмішка. – Я її знаю?

– Ні, ти з моїх знайомих тільки Оксану знаєш! До речі, вона буде свідчицею в мене на весіллі!

Єжи розкрив рота й опустив філіжанку з кавою на блюдце, так і не донісши її до рота.

– А що, весілля так скоро?

Тарас кивнув.

– Чим скоріше, тим краще, – сказав він. – Я відчуваю, що в моїй ситуації зволікання з весіллям – смерть та й годі!

– Ого! – видихнув Єжи. – Вона що, чекає дитину?

Тарас відмахнувся рукою від припущення сусіда.

– Ні, але скоро чекатиме. Якщо все буде гаразд!

– А хто буде свідком? – обережно запитав Єжи.

Тарас завмер. Про свідка він іще не думав. Перебрав у голові галерею своїх друзів та знайомих і ні на кому навіть спершу не зупинився.

– Не знаю, – після паузи сказав він.

– Тарасе, – Єжи Астровський заговорив так солодко, немов щойно поклав собі в рот із цукорниці дві повні ложки, – візьми мене! Ми ж знаємо один одного не перший рік!

– Та ти що! – вирвалось у Тараса із щирим нерозумінням. – Та який із тебе свідок на весіллі!

– Чому?! – образився гість. – Я вже декілька місяців не п'ю, стежу за собою, допомагаю безхатькам і чесно заробляю на життя!..

– Та ні, я не про це, – Тарас зітхнув. – Свідок має бути молодий і неодружений…

– Я неодружений, – майже пошепки мовив Єжи. Його обличчя зблідло, а погляд погас.

– Ні, – вже м'якше мовив Тарас. – Ти не підходиш. Вибач!

Єжи встав із-за столу й різко, немов усі його м'язи раптом розслабилися, упав перед Тарасом на коліна.

– Візьми мене! – почав благати він. – Ти не розумієш, як це для мене важливо!

– Оксана буде проти! – задумливо мовив Тарас.

– Лише з вигляду! Це у неї поза така неприступна! А всередині, в душі, вона буде лише рада! Розумієш! Жінки, вони всі такі! Говорять голосно «Ні!», щоб потім тихо сказати «Так!». Я досвідчений, знаю, що говорю!

– Ну… Я в неї спочатку запитаю!

– Не потрібно! Ну як ти не розумієш, – в очах у Єжи з'явилися сльози. – Це ж питання мого життя та смерті! Якщо ти не візьмеш мене свідком, то в день твого весілля відбудеться мій похорон!

– Єжи, це безглуздий шантаж, – Тарас скривив губи.

– Це не шантаж, це життя! Тобі, видно, на моє життя наплювати! А я заради тебе сходинку замінив!

– Заради мене? – обурився Тарас. – Може, ти заради мене ввесь торт нещодавно з'їв?!

Єжи Астровський, немов захищаючись, виставив уперед долоню правої руки.

– Не будьмо про це, – попросив він. – Я, до речі, по цій сходинці не ступаю. Я нижче живу! А ти живеш тут, на другому поверсі!

– А ти до мене в гості не ходиш по цій сходинці?! Підведися з колін і сядь за стіл!

– Тільки якщо ти пообіцяєш, що візьмеш мене свідком. Тарас несподівано відчув себе стомленим. «Тільки цього мені бракувало, і то в такий важливий день!» – подумав він.

І опустив погляд на сусіда, який усе ще стояв навколішки в чорному костюмі «Адідас» і в білих кросівках.

– Подивимось, – сказав Тарас.

Єжи заперечливо захитав головою.

– Я звідси не піду, поки не скажеш «Так!», – мовив він несподівано твердо.

– Ти так і з жінками розмовляєш? – Тарас засмучено похитав головою. – Гаразд. Так… Напевно…

– Так чи напевно?…

– Напевно, так.

– Ти сам сказав «так», – мовив Єжи, напрочуд бадьоро підводячись із колін. – Тільки не забудь сказати, коли і де! Треба буде в секонд-хенд зайти, я собі там костюмчик для твого весілля підберу! Ой, а який сьогодні день?

– Середа.

– Середа, – заусміхався Єжи. – Мені пора! Я сьогодні у Винниках бомжів стрижу! Може, й Оксану побачу! їй привіт од тебе переказати?

– Ні, будь ласка, не треба! – попросив Тарас.

Зачинивши за сусідом двері, Тарас зайшов у ванну і добряче вмив обличчя холодною водою. Він із жахом уявив собі, що скаже Оксана, коли дізнається, що свідком на весіллі буде Єжи. Ні, поки що він їй говорити про це не буде. Краще в останню мить.

І тут задзвонив телефон. Оксана немов відчула, що він думає у цей момент саме про неї.

– Ну? – запитала вона. – Де я можу подивитися на твою обраницю?

– У «Старому роялі», о першій, – повідомив він.

– Чудово, ти спеціально вибрав ресторанчик поряд із моїм будинком?! Дякую!

Після розмови з Оксаною Тарас довго й нерухомо сидів за столом і налаштовувався на щастя. Він згадав, як один знайомий, захопившись східними філософіями, розповідав, як щоранку налаштовувається внутрішньо на щастя і потім увесь день у нього минає здорово, «як після викуреного косяка з травичкою». Хвилин через п'ять Тарас зрозумів, що налаштовуватися внутрішньо йому не вдасться. Видно, не вистачало саме того косяка, про який полюбляв говорити знайомий. Тому одягнувся Тарас і вирушив до площі Ринок, туди, куди через годину само і своїми ніжками мало прийти його щастя.

Розділ 54

Коли до входу в ресторан залишалося метрів двадцять-тридцять, із неба посипалася колюча крижана крупа і вітер різко похолоднішає. Здивований Тарас зупинився, подивився вгору і побачив сотні крижаних крупинок, що падали. Вони били по щоках, ударялися об тротуар і розсипалися під ногами, немов білі іскри.

– От і зима. – Тарас зітхнув.

І відразу іншою, більш поспішною ходою заквапився до «Старого рояля».

У першому залі ресторану всі столики були зайняті. Клієнти, обідаючи, жваво розмовляли. Слова, що виривались із загального гамору, підказували: серед тих, хто обідав, були і бізнесмени, і прокурори. Другий зал, зазвичай використовуваний для банкетів, виявився майже порожнім. Лише одна парочка там обідала, з вигляду абсолютно не закохана, а радше об'єднана якимись діловими стосунками. У жінки, красивої й немолодої, праворуч від тарілки та приборів лежав великий калькулятор, до якого вона регулярно повертала свій погляд, одночасно й жуючи їжу, і розмовляючи з пристойно одягненим чоловіком, у якого праворуч від їжі лежали файлики з документами. Він раз у раз міняв їх місцями, нахилявся над черговим витягнутим наверх пачки файлом і щось диктував своїй співобідниці. Тарас зайняв кутовий столик і подивився на мобільник. До зустрічі залишалося дванадцять хвилин. Але раптом Дарка злякається, не побачивши його в першому залі?

Тарас вислав Дарці смс-ку зі своїми точними координатами.

Підійшла офіціантка, вручила йому меню в твердій обкладинці. Спершу Тарас замовив пляшку боржомі.

Пробігши поглядом давно знайоме меню, він раптом замислився не про їжу, а про зиму. Щось підказувало йому: вона дійсно ось-ось почнеться і, як завжди, змінить не лише температуру життя, але і його ритм. У роботі, а отже, і в заробітку настане сезонна перерва. їзда по бруківці, вкритій льодом або снігом, – справа небезпечна, гнати не можна, летіти на своєму «опелі» вгору-вниз по Кримській або Лісовій буде неможливо. Та й клієнти взимку зазвичай утрачають інтерес до власного здоров'я. А якщо і відчують себе погано, то починають удаватися до самолікування і лікуються переважно алкоголем і спогадами про юність. Одне добре, запити у нього ніколи не були зависокі, він умів відкладати гроші на чорний день, і цей чорний день виявлявся довгим і білим. Щоправда, ця зима, що ось настає, могла виявитися дорожчою. Адже вони будуть удвох, а отже, і грошей потрібно буде вдвічі більше. Ні, втричі більше! Адже жінки зазвичай витрачають гроші охочіше, навіть із задоволенням.

І Тарас замислився про Дарку. Від неї він жодного доброго слова про гроші ніколи не чув. Але це було пов'язано з її алергією. А тепер? Тепер, коли вона за його випадковою допомогою вилікувалася від цієї дивної недуги? Може, тепер її ставлення до грошей покращає?!

Тарас занервувався, підраховуючи свої фінансові запаси.

У кишені піджака задзвонив мобільник. Він витягнув його, глянув на монітор. Дзвонила Оксана.

– Привіт! – сказав він.

– Привіт, – із телефону донісся її шепіт. – Я у тебе за спиною. Не обертайся! Все гаразд! Смачного!

– Я ще нічого не замовив, – сказав Тарас, не відразу помітивши, що вона вже дала відбій.

– Ну ти й сховався! – біля столика з'явилася Дарка. На її обличчі – радісна усмішка, на щоках – рум'янці, на руках – атласні зелені рукавички.

Тарас підхопився, обережно поцілував її в щічку. Допоміг зняти дуту зелену куртку на гусячому пуху. Погляд його завмер на рукавичках, але Дарка, сівши за стіл, швидко їх зняла й заховала в кишеню куртки.

– Як у тебе? – запитала.

– Добре, – відповів Тарас, але голос його прозвучав дещо невпевнено.

Біля столу дуже вчасно з'явилась офіціантка.

– Ви вже вирішили? – запитала вона.

– Одну хвилиночку! – попросив Тарас і, розкривши меню, поклав його на стіл між собою й Даркою.

– Я рибу хочу! – заявила Дарка.

– У нас свіжий короп, дуже рекомендую! – діловито, голосом, який вселяє довіру, повідомила офіціантка.

Якби вона була молодою та гарненькою, Тарас би їй не повірив, але цій офіціантці було за сорок і її приємне, серйозне обличчя немов підкреслювало, що вона за свої слова відповідає.

Дарка кивнула.

– Два коропи, – сказав Тарас.

Вони ще замовили по салату і по склянці апельсинового фрешу.

Офіціантка пішла. Провівши її поглядом, Тарас подумав, що настав відповідний момент для важливої розмови.

– Дарочко! – обернувся він до своєї коханої. – Я тебе люблю!

– Це я знаю, – задоволеним голоском мовила Дарка.

– Ні, не знаєш! – заперечливо хитнув головою Тарас. – Я тебе так люблю, що хочу, аби ти стала моєю дружиною!

У Дарки від несподіванки розкрився ротик.

– Ти добре подумав? – запитала вона після паузи. На її обличчі більше не було усмішки.

– Так, – Тарас кивнув. – Дуже добре!

Дарка зітхнула.

– Я не знаю, – прошепотіла вона. – У мене така робота… Ми вночі не зможемо бути разом… Тобі не сподобається…

Тарасу здалося, що у Дарки в очах блиснули сльози.

– Ти що, – зашепотів він, нахилившись до неї і обійнявши за плечі. – Ти що! Треба тільки вірити, що все буде добре! Та й навіщо тобі ця робота? Сидіти самій у нічній обмінці?!

– А що я ще можу робити? – запитала невпевнено Дарка. – Сидіти вдень у денній?!

– Ні, у мене для тебе є зовсім інша ідея!

– Яка? – Дарка подивилася на Тараса тужливим поглядом. – Скажи!

У пам'яті Тараса несподівано промайнув образ Єжи Астровського, що стояв перед ним навколішки. Він навіть не зрозумів, чому Єжи раптом з'явився в його думках саме у цей момент.

– Скажу, – пообіцяв Тарас. – Тільки ти спочатку відповіси, що згодна бути моєю дружиною!

Дарка мовчала. Вона опустила погляд і мала вигляд абсолютно розгубленої та збитої з пантелику.

– Ну хочеш, я стану перед тобою тут на коліна й голосно тебе попрошу?

– Не треба! Ти що? – злякалася вона. – Тут же повно людей!

Тарас озирнувся й упевнився, що і в їхній залі тепер не залишилося жодного вільного столика. До Оксани, яка сиділа за його спиною, його погляд не дотягнувся.

– Виходь за мене заміж! – повторив Тарас пошепки, тільки тепер його шепіт звучав твердіше і наполегливіше.

«Вона ж не сказала „Ні!"» – подумав Тарас, уважно дивлячись в обличчя Дарці.

Минуло кілька хвилин її безруху й зітхань, і Дарка кивнула.

Тарас од радості випадково вкусив власну губу. Він підвівся, обійняв Дарку і знову поцілував у щічку. Спробував поцілувати в губи, але вона відвела його обличчя ніжним дотиком долоні.

– Тут люди, – зашепотіла вона.

Він сів на місце.

Офіціантка принесла замовлення. Дарка і Тарас узялися за рибу. Короп танув на губах, хоча нижня, вкушена губа Тараса трішки щеміла. Особливо після чергового ковтка апельсинового фрешу.

– Смачно? – запитав він.

– Так, – Дарка кивнула.

– Дарочко, а коли ми можемо понести заяву?

– До ЗАГСу? – перепитала вона. – Давай навесні, у квітні!

– Ти що! – Тарас навіть здригнувся, почувши сказане. – Ходімо завтра! Чи у п'ятницю! Але четвер кращий! Ходімо завтра!

– Ти так поспішаєш! – здивувалася Дарка. – Зазвичай так поспішають заміж вагітні, – вона знову всміхнулася.

– Я – вагітний, – Тарас теж усміхнувся. – Вагітний тобою.

Дарка розсміялася неголосно, але дзвінко. За сусіднім столиком озирнулися.

– Треба татові сказати, – мовила Дарка. – А раптом він проти?

– Він не проти, я йому вже сказав, – збрехав Тарас. – У мене навіть свідки для одруження є! Ну, принаймні, свідчиця!

– І хто це? – грайливо запитала Дарка. – Одна із твоїх колишніх?

– Ні, що ти! Оксана, моя давня подруга.

– Ти мене хоч заздалегідь із нею познайомиш?

– Обов'язково! – випалив Тарас. – Можу просто зараз!

– Зараз?

Тарас озирнувся назад і побачив Оксану, що сиділа за столиком у гордій самотності. Обличчя Оксани виражало переляк і нерозуміння.

– Ходімо, підсядемо до неї, – прошепотів Дарці Тарас. – Бери свою тарілку, а решту я сам перенесу!

І вони зі своєю рибою пересіли за стіл до настрашеної Оксани.

– Оксано! Це моя наречена, – заявив він, показуючи поглядом на Дарку, що сіла за стіл, теж перелякану і зблідлу. – Познайомтесь, а я тим часом решту перенесу.

Але доки він переносив салати, соки та прибори, Оксана й Дарка сиділи та мовчки дивились одна на одну.

– Ви що? – здивувався Тарас, нарешті всівшись поруч. – Оксано, це Дарка, Дарочко, це Оксана! – Він супроводжував представлення дам елегантними жестами.

– Дуже приємно, – видихнула Дарка. – А ви що, знали, що будете свідчицею, до того, як він мені освідчився?

– Але він же уже освідчився вам? – обережно поцікавилась Оксана.

– Щойно.

– І ви… ви погодилися?

– Погодилась, – видихнула Дарка.

– Ну, слава Богу, – зраділа Оксана, й на її круглому личку з'явилася сліпуча усмішка. – А то я вже злякалася! Думаю, чого це ви до мене пересідаєте? Посварилися, чи що?! Вам так пощастило, Дарочко. Точніше, це йому пощастило, – Оксана кинула боязкий погляд на Тараса. – Він такий недотепа, непрактичний! їсть погано і нерегулярно! За ним пильно наглядати треба…

– В якому розумінні? – насторожилася Дарка.

– У доброму, – швидко виправилась Оксана, зрозумівши, що сказала щось двозначне. – Він просто себе не береже. А якщо вже брати мужчину за чоловіка, треба, щоб він жив довго і був здоровим! Інакше яка з нього користь!

– Мені з нього користь не потрібна, – мовила Дарка без усмішки на обличчі.

– Ой, даруйте! Я так нервуюся, що я краще помовчу! – заявила Оксана і помітила, що Дарка, розкривши рота, вражено дивиться на її тарілку.

– Тарасе, дивись! Оксана замовила те ж саме, що й ми! – мовила Дарка.

– Ну, це ж добре, – Тарас знизав плечима. – Це говорить про єдність смаків… Та й тут короп – фірмова страва.

Оксана теж подивилася на свого недоїденого коропа й узялася старанно його доїдати. Розмова припинилася.

Доївши, Оксана поспішно підвелася з-за столу.

– Ой, мені треба у справах! – вигукнула вона. – Рада з вами познайомитися, – вона обдарувала Дарку щирою усмішкою. – Вибачте за базікання, але я дійсно буду щаслива, якщо візьмете мене свідчицею!

Дарка кивнула.

– А стосовно свідка в тебе вже є якісь думки? – запитала Оксана.

– Є, – відповів Тарас. – Але це поки що секрет.

Залишившись удвох, вони замовили по капучино.

– Дивна в тебе подруга, – видихнула Дарка.

– Розумієш, вона актриса! І ввесь час боїться сфальшувати. А взагалі вона дуже добра! Бідним допомагає!

– А ти що, бідний? – усміхнулася Дарка.

– Ні, я – щасливий! Але мені вона теж допомагала!

– А ти мені щось обіцяв! – раптом пожвавилася Дарка. – Пам'ятаєш?

– Коли?

– Сьогодні! Обіцяв щось сказати, якщо я погоджуся стати твоєю дружиною!

Тарас замислився.

– Із приводу іншої роботи, – підказала Дарка.

– А! – згадав Тарас. – Точно! Я тобі хотів дещо запропонувати! Ну, щоб ти те саме, що я, робила, але тільки з жінками! Це легко. Я тобі стару іномарку куплю, здаси на права! Я ж тільки з чоловіками працюю.

– Але ж я медінституту не закінчувала, – засумнівалася Дарка.

– Я теж не закінчив. Кинув на третьому курсі! Але для мого «ноу-хау» багато освіти не потрібно! Якщо захочеш, отримаєш потім ліцензію «народного лікаря» або щось у цьому дусі. Але й так можна. Головне – добре водити машину!

– Я подумаю, – мовила Дарка серйозно. – Це цікаво!

Розділ 55

Світанок іще не настав, а у двоповерховому будинку на два парадних засвітилися майже водночас усі вікна. Грюкнули двері, й надвір вийшов із маленьким собачкою на повідку літній чоловік у піжамі, капцях і зимовій вухастій шапці сірого кольору. Вуха шапки не були зв'язані на маківці й тому стирчали порізно: одне було спрямоване вгору, до неба, а друге трохи перегнулося вбік. Чоловік нахилився, відстебнув повідець од нашийника цуцика.

– Ну йди, Філю, побігай! Зроби свої справи! – мовив він лагідно.

Філя кинувся до столика, за яким, припавши до стільниці, дрімали четверо чоловіків. Спочатку він оббіг столик, зберігаючи тишу й детально обнюхуючи ноги людей і ніжки вкопаного в землю столу. Потім зупинився й загавкав.

Один із тих, що спали за столом, заворушився, підвів голову. І собака відбіг до хазяїна.

– Знову бомжі приперлися! – невдоволено пробурчав чоловік і розчаровано прицмокнув язиком. – Ходімо, Філю, до сараїв, там уже точно нікого!

І він пішов за ріг будинку. Собачка помчав за ним услід.

– Гей, товариші! – Рябцев протер очі й витягнув свого мобільника, щоб перевірити час. – Підйом! Уже сьома ранку!

Алік, який сидів навпроти колишнього капітана КДБ, здригнувся. Підвів голову. Зразу ж таки рукою намацав на лавці свого капелюха і з полегшенням зітхнув.

– Ледь не замерз, – видихнув він. – І голова болить…

Рябцев обернувся до Винничука, що сидів поруч. Той іще дрімав.

– Пане письменнику, – звернувся до нього Рябцев. – Загальний підйом!

Юрко Винничук промимрив у відповідь щось невиразне й відвернувся обличчям від Рябцева, при цьому не підводячи голови й не розплющуючи очей.

– Авжеж, – закивав сам собі колишній капітан. – Богема так рано не встає!

Мабуть, слово «богема» якось проникло у вуха письменника, і він тяжко зітхнув, після чого відірвав голову від рук, на яких вона лежала, і обернувся до сусідів по нічному застіллю.

– Темно ж іще, – стомлено мовив він.

– У будинку вже всі вікна світяться! – сказав Рябцев.

– А в моєму ще темно, – загальмовано мовив письменник.

– Юрку, – заговорив раптом Алік, і його голос зазвучав напрочуд свіжо та тверезо. – Ти добре почуваєшся?

– А що? Добре, звичайно! – відповів Винничук.

– А ви? – запитав хіпі колишнього капітана.

– Нормально, тільки гуде трохи в голові. А що?

– Так ми ж усі протверезіли, – поділився відкриттям Алік Олисевич. – І сидимо з цим моряком поруч! – Він кивнув на сонного бомжа.

– Ну то що? – не зрозумів Юрко Винничук суті слів Аліка, який ураз пожвавився.

– А те, що нікого з нас не нудить, хоч ми й сидимо зовсім поряд із ним!

Винничук замислився.

– Так, – сказав він. – Дивно!

– Нічого дивного! – відмахнувся Рябцев. – Він протверезів, і ми протверезіли! Бачите, він коли тверезий – безпечний! Якби він не пив, то ніяких би і проблем не було!

– Точно, – погодився Винничук. – Тверезий і сонний, він не страждає, а значить, і не ділиться зі світом своїм стражданням. У нього зараз повний штиль! Головне – не дати йому випити, коли він прокинеться!

– А в нас є що випити? – поцікавився Алік і, відчувши, що його маківці стало якось холоднувато, взяв із лавки й нацупив на голову свого крислатого шкіряного капелюха.

– У мене ще пляшка, – сказав Рябцев і глянув під ноги, де стояла спортивна сумка.

– У мене теж пляшка, – признався Винничук.

– Удамо, що горілки більше немає?! – чи то запитав, чи то запропонував Алік.

Але вдати не вийшло. Через десять хвилин моряк прокинувся, і в його очах засвітилася недобрим вогнем така спрага, що після першої ж його згадки про те, що треба б продовжити, Винничук витяг із внутрішньої кишені пальта півлітрівку й виставив на стіл. Рука моряка швидко й жорстко схопила пляшку за шийку й потягла до себе. Він зняв гвинтовий корок, сам налив у свою склянку.

– Секундочку, – зупинив його Винничук. – Я зараз додому побіжу своїх побачити, а ви спускайтеся до душової! Знайдете?

– Як же ми її знайдемо, якщо ми не знаємо, де ми? – запитав Алік.

– Он тією дорогою ввесь час униз і вниз, а потім буде широка вулиця й по ній праворуч. Там дізнаєтеся! – проінструктував їх Юрко і швидкими кроками почав віддалятися щойно розказаним маршрутом.

– А ти коли? – крикнув йому вслід Алік.

– Я на десяту туди прийду. Або подзвоню!

Алік тяжко зітхнув, і тут його затіпало й занудило, й серце закололо, як бувало вже не раз. Він кинув переляканий погляд на моряка і зрозумів, що той тільки-но перехилив склянку горілки. Відступати було нікуди. Алік швидко налив собі й Рябцеву. Вони випили поспішно й навіть, здавалося, не відчули ні смаку, ні міцності горілки. Зате нудота й біль відступили. Прийшло якесь єднальне тепло і дивне бажання залишатись «утрьох».

– Ой, як мені хріново, – забубонів моряк, оглядаючись на всі боки. – Щоранку одне й те саме! Сушить і сушить!

– Може, закусити треба? – запитав Алік співчутливо.

– А щось є?

Алік кинув погляд на Рябцева. Той підняв із землі сумку, розкрив. Витягнув четвертинку чорного хліба, велику чищену цибулину, ножик. Порізав цибулину і хліб.

Бомж вилив у свою склянку горілку, що залишалася в пляшці, й кинув порожню пляшку під стіл. Рябцев нехотя дістав свою горілку з сумки.

– Ти особливо не впивайся, – сказав він морякові. – Ми зараз підемо митися, в душ.

– Одне іншому не заважає, – сказав бомж і взяв склянку в руку.

Рябцев налив собі й Аліку вже зі своєї пляшки.

– За твій від'їзд! – сказав, дивлячись у дещо каламутні очі моряка.

– Куди це я ще мушу їхати? – запитав той невдоволеним голосом.

– Додому, до моря.

– Море і є мій дім!

– І я про це. Сьогодні спробуємо тебе відправити до Одеси!

Бомж, затримавши склянку біля рота, втупився в колишнього капітана КДБ.

– Шо, точно? – перепитав він голосом, що вже «плив» од випитої горілки.

– Точно, – підтвердив Алік, дивлячись на моряка дуже зосереджено. – Але тільки після того, як ми тебе відмиємо! А до душу треба ще дійти! Якщо ми другу пляшку доп’ємо, то все доведеться відкласти.

– Як відкласти? – обурено підвів голову Рябцев і подивився на приятеля-хіпі з нерозумінням.

– Утямив, – миролюбно мовив Алік. – Відкладати нічого не будемо! Просто ховаємо пляшку, і рештою горілки потім відзначимо помийницю, тобто душ.

Вони випили по другій склянці. Рябцев тут же прибрав пляшку з недопитою горілкою назад у спортивну сумку. Закинув у рот кілька шматків цибулі й смачно захрумтів.

Закуска закінчилася вчасно – о пів на дев’яту. За цей час із будинку, у дворі якого вони сиділи, вийшло кілька діточок зі шкільними портфелями й рюкзаками, кілька дорослих, а потім повільно випливла з лівого парадного огрядна, схожа на велику пивну бочку, бабуся і пішла, дивлячись собі під ноги, в їхній бік. Не дійшовши метрів п’яти до столика, вона підвела погляд і різко зупинилася, побачивши перед собою неохайних незнайомих чоловіків.

На її обличчі відразу читалося декілька неприємних слів, подуманих на їхню адресу.

– Ми вже йдемо! – Алік метушливо підвівся з лавки.

Бабуся демонстративно відвернулася. Повернулася до парадного і сіла там на лавку.

Рябцев зібрав зі столу сміття, склав у пакет і заховав у сумку. Поверх опустив склянки й одноразові стаканчики.

– Ну що, підемо? – озирнувся на Аліка.

До будиночка, в якому розташовувалась і пральня, й душова, вони прийшли тільки о пів на десяту.

Алік стукнув по дверях, а потім потягнув за ручку. Двері піддалися. Чоловіки зайшли всередину, і тут же ліворуч відчинились інші двері, а в отворі з'явилася рудоволоса коротко стрижена жінка в білому халаті й капцях. Вона зі здивуванням зупинила погляд на Рябцеві, точніше, на його добротних черевиках, на чорних, не так давно відпрасованих брюках і на сірому плащі. Потім перевела погляд на Аліка.

– Доброго ранку, – сказав він. – Пам'ятаєте, я у вас нещодавно був!

– Так, так, – закивала вона і всміхнулася.

– Ми до вас товариша привезли. Його б гарненько помити, – сказав доброзичливо і трохи запобігливо Алік Олисевич.

– Душ вільний, – сказала вона, – проходьте! Ви ж знаєте куди!

Вони ввели бомжа-моряка до кімнати. Той оглядівся перелякано на всі боки. Але коли побачив у правому ближньому кутку душову кабінку, зітхнув із полегшенням.

– Слава Богу, – мовив він хрипким голосом. – А то я вже думав, що ви мене хочете на органи розрізати…

Рябцев і Алік перезирнулися.

– З якої речі? – незадоволено вигукнув Рябцев і помітив, що працівниця цього доброчинного закладу відійшла од вікна і стала ближче, прислухаючись до їхньої розмови.

– Та мені розповідали, що тут часто заманюють бомжів куди-небудь під виглядом випити, а потім вирізають із них органи та продають олігархам для операцій.

– А у вас що, здорові органи всередині є? – єхидно запитав Рябцев. – Можливо, печінка?

– Печінка навряд, – задумливо мовив бомж.

– Ну, тоді роздягайся й лізь під душ! – скомандував колишній капітан.

Алік відійшов до столу і всівся. Рудоволоса жінка теж сіла поруч.

– Ви якийсь чистий сьогодні, – сказала вона, привітно всміхаючись. – Але, напевно, теж від душу не відмовитеся?

– Нам головне – цього відмити! – Алік жестом руки вказав на бомжа, що присів навпочіпки і пихтів над заплутаними різноколірними шнурками правого черевика.

Алік раптом звернув увагу, що ліва нога бомжа була взута в чобіт із розірваною «блискавкою».

– Од вашого друга погано пахне, – нахилившись ближче до Аліка, прошепотіла жінка.

– Я знаю, – прошепотів Алік у відповідь.

– Давайте я йому новий одяг підберу! – запропонувала вона. – У мене око натреноване, в нього 54-й розмір, а зріст – близько 170 сантиметрів.

Алік схвально кивнув. Жінка вийшла з кімнати. І дуже вчасно, позаяк Рябцев саме закінчував допомагати бомжеві роздягтися. Труси у бомжа-моряка нагадували сіточку, а можливо, вони й не були трусами.

– Аліку, – покликав Рябцев. – Допоможи! Налий швидше мені півскляночки! А то щось мутити починає!

– І мені! – зажадав бомж.

– Тобі після душу! – суворо мовив Алік, підходячи до спортивної сумки Рябцева.

Нарешті бомж увійшов, похитуючись, до кубика душу. Алік, що теж випив півсклянки для захисту здоров'я від вібрацій, які йшли од моряка, ввімкнув воду, перевірив, щоб вона не була надто гарячою. Потім одійшов до полиці, на якій стояли шампуні. Побачив знайомий кропив'яний, але взяв іншу пластикову пляшку, на якій виднілася етикетка з ручним написом «Проти лупи і вошей». Відчинив дверці душу. Звідти відразу вирвалась пекуча пара. Алік відскочив. Пара, розчинившись у повітрі кімнати, порідшала, й Алік побачив бомжа, що стояв під струменями гарячої води зі скам'янілим, дещо спантеличеним виразом обличчя.

– Ти себе звариш! – закричав Алік і кинувся знову до кабіни. Просунув руку до стіни і прикрутив кран гарячої води.

– Дай долоню! – скомандував він бомжеві, але той не почув.

Алік відкрутив кришечку з пластикової пляшки з шампунем і видавив на голову морякові чимало густої тягучої рідини зеленого кольору.

– Голову мий! – мовив він голосно просто йому в обличчя.

Бомж опритомнів, мабуть, відчувши на голові щось стороннє. Алік показав йому жестом на собі, що потрібно мити волосся. І моряк ліниво підвів руки і спочатку повільно, а потім трохи інтенсивніше заходився проривати пальцями свої брудні мокрі пасма.

Алік причинив двері душової кабінки й повернувся до столу, за яким уже сидів і відпочивав Рябцев.

– Знаєш, – обернувся до нього колишній капітан, – якщо дати йому протверезіти, то ніяких проблем із ним у потягу не має бути. Він же, коли тверезий, на оточення не діє!

– Нереально, – заперечливо хитнув головою Алік. – Однаково зірветься, і тоді…

Рябцев тяжко зітхнув.

– Гаразд, – сказав він. – Я піду надвір, подзвоню знайомому, в нього син на вокзалі працює. Може, він що підкаже? Краще б його в якому-небудь поштовому вагоні, без людей!

Рябцев вийшов. Алік дивився на нього крізь вікно кімнати. Спостерігав, як Рябцев довго і зосереджено шукає в мобільнику чийсь телефон, потім його усмішка полегшення повідомляє, що номер знайдено. Потім він дзвонить, і обличчя його оживає під час розмови.

«Цікаво, – подумав Алік, – у мене теж так усе на обличчі рухається, коли я по телефону говорю?»

Відповісти собі на це запитання Алік не встиг. Різко відчинилися двері душової кабінки, й шум води зробився голоснішим. Алік обернувся і побачив голого бомжа, що стояв босоніж на підлозі кімнати. Від його тіла вгору йшли випари.

– А ще шампунь такий є? – запитав моряк, установивши свій нестійкий погляд на Алікові.

Той підвівся, взяв із полиці пластикову пляшку. Видавив із неї зеленої рідини на підставлену долоню бомжа, після чого бомж знову зайшов до душової й зачинив за собою дверці.

До кімнати повернулася рудоволоса жінка, несучи в руках акуратно складений одяг: брюки, светр, сорочки, шкарпетки. Вона опустила стосик одягу на підвіконня й озирнулася на Аліка.

– Там і куртки хороші є. Навіть стара дублянка, але вона поки що без ґудзиків.

Алік схвально кивнув, і жінка, задоволена своєю корисністю та кмітливістю, всміхнулася йому короткою усмішкою, наповненою почуттям власної гідності. Потім натягнула на руки білі матер'яні рукавички, вийняті з кишені халата, підняла з підлоги брудний одяг моряка і понесла його геть. Залишилося лежати під стіною тільки його непарне взуття.

– Мені передзвонять, – повідомив Рябцев, який повернувся з двору. – А він що, ще миється? – покосив він поглядом на душову кабінку, над якою здіймалася пара і скупчувалася біля великого, закритого пластиковими ґратами вентиляційного отвору в кутку кімнати під стелею.

– Та нехай, – махнув рукою Алік. – Вода ушляхетнює!

– Якщо цього моряка розглядати з точки зору води, то я б із тобою не погодився, – задумливо мовив колишній капітан. – Там, до речі, у тебе мого моторолера ніхто не потягне?

– У нас у дворі злочинності немає, – відповів Алік. – За всі роки жодної крадіжки!

Жінка, поки бомж стояв під душем, заходила ще кілька разів. Але потім сказала, що відійде до магазинчика, й попросила, якщо прийдуть інші бомжі, поквапити їхнього товариша.

Їхній «товариш», одначе, незабаром вибрався з душової кабінки сам. Його рухи доводили, що тіло моряка ввійшло до фази протвережування, а значить, голова була готова ось-ось зайти у суперечність зі станом тіла. І він, здавалося, дійсно збирався вимовити свої нескладні слова «пора б випити», але тут його погляд, що впав на підлогу в тому місці, де він залишив одяг, нічого там не побачив, окрім правого черевика та лівого чобота.

– А чого це?! – мовив спантеличено він.

Аліку захотілося сміятись – настільки абсурдною та веселою була ця картинка: голий бомж, бородатий, волохатий, із волохатими грудьми та важким тазом, із короткуватими і затовстими ногами, які мали дещо непропорційний вигляд у порівнянні з нормальним торсом і довгими руками. І ось таке чудо втупилося в черевик і чобіт, які валялися на підлозі.

Але, звичайно, Алік не засміявся.

– Тобі чистий одяг принесли, онде, на підвіконні! – підказав він.

Бомж недовірливо глянув на підвіконня, спохмурнів, підійшов. Почав торкати й мацати брюки та інші предмети одягу, не руйнуючи стосика. Врешті-решт узяв у руки бордового светра, прикинув на себе, потім відклав назад і потягнув зі стосика брюки.

– Це що, мені замість мого одягу видали? – запитав він. – Так не піде! У мене там тільник і бушлат! Я без них нікуди звідси не піду! – твердо додав він, але все ж таки одягнувся в чисте і стомлено сів за стіл.

Голос його звучав чітко, не відчувалося в ньому в цей момент горілчаних мотивів.

– Та я скажу, щоб їх випрали, – пообіцяв Алік. – Хазяйка ось-ось повернеться!

– Скоро друга година, – неквапно мовив раптом Рябцев. – А твій друг-письменник, здається, про нас забув!

– Він, певно, з дітьми панькається, – припустив Алік Олисевич. – Або з дружиною. Або з собакою… Я йому потім подзвоню!

Але подзвонив йому Алік набагато пізніше, години через чотири, коли вже старий одяг бомжа було й випрано, і більш-менш висушено в барабані електросушарки, і вкладено в картатий баул; коли навіть зовнішній вигляд моряка-бомжа змінився на краще завдяки щасливому збігу обставин, а якщо конкретніше – завдяки своєчасній появі цього дня добродійного перукаря, худого, гостроносого й дуже балакучого, який, однак, підстриг моряка дуже акуратно і навіть його різноспрямовану бороду перетворив на охайну коротку борідку, таку, яку носять інколи молоді викладачі університетів для того, щоб студенти не вважали їх своїми ровесниками.

На цей час визначились і їхні плани на вечір. Син колишнього товариша по службі Рябцева повідомив, що знайти питущого провідника не становитиме труднощів, причому на будь-якому маршруті. Але головне, сказав він, щоб і начальник потяга був добрячим випивакою. Бригада потяга Львів – Одеса, що вирушав цього вечора, відповідала всім вимогам Рябцева. І тому, діставши конкретне завдання, а точніше – конкретний час відправлення потяга, Рябцев став зібранішим і зосередженішим.

Рудоволоса хазяйка добродійного закладу вже години з третьої почала поглядати на відвідувачів напружено. Особливо коли моряк зажадав горілки, а довговолосий високий чоловік, імені якого вона не знала, швидко дістав пляшку і налив усім трьом. Але поводилися вони при цьому смирно й тихо. І тому жінка переключилася на спогади про своє попереднє життя, наповнене непередбачуваністю й алкоголем. І так промайнув час до шостої, коли настав момент закриття «Оселі» та ввічливого випроваджування гостей.

Вони просто стояли у дворі, із зовнішнього боку вікна, через яке виднілася кімната, де вся трійця провела цілий день. Саме там знайшов їх Юрко Винничук, який цього разу відрізнявся від них набагато здоровішим кольором обличчя і вдумливим поглядом.

Рябцев одразу ж просвітив його відносно планів на вечір. Попросив знову викликати водія. І знову срібляста «Волга», обнесена привареними хромованими трубками, наче будинок огорожею, під'їхала й зупинилася. Той самий водій Ваня виглянув із машини й кивнув Винничукові, проігнорувавши інших.

Уже в машині моряк знову зажадав горілки. І Юрко Винничук, який завчасно все продумав, дістав із внутрішньої кишені пальта півлітрівку, а із зовнішньої «набір мисливця» – чотири вкладені одна в одну металеві чарки. Через малу місткість чарок пасажирам і водієві довелося пити в дорозі до вокзалу чотири рази. Тому доїхали вони у повній цілості.

Далі вже діяли за інструкцією капітана Рябцева. Він знав і номер потяга, і номер вагона, й ім'я провідника, і від кого слід було до цього заздалегідь попередженого провідника звернутися.

Дякувати Богу, що провідник зустрів їх уже з веселим, п’яним блиском в очах. Він потиснув усім руки, при цьому долоня його виявилася вологою. Завів гостей до тісно-го службового купе. Уточнив, хто з них поїде з ним до Одеси, й особливо зрадів, коли Винничук дістав незрозуміло з яких кишень пальта ще три півлітрівки й літрову фляжку та виклав усе це на привіконний столик.

– Тепер не сезон, – повідомив радісно провідник, дивлячись на питні гостинці. – Пасажирів мало. Напружуватися не потрібно! Отже, ми з ним доїдемо без проблем!

– Ви, головне, назад його не привезіть! Його вдома дружина чекає! – попередив Рябцев.

– Буде зроблено якнайкраще, – пообіцяв провідник, і рука його потяглася до ближньої пляшки.

Винничук виклав на стіл «набір мисливця».

– Ой, не потрібно! – замахав руками провідник. – У мене тут усе є! – І він дістав із картонної коробки під столом великі склянки для чаю, пачку вафель «Артек» і пачку печива.

О двадцять другій годині п’ятдесят дев’ять хвилин потяг номер 228 відійшов од платформи, на якій, погойдуючись, стояли, притримуючи один одного, Алік Олисевич, Юрко Винничук і колишній капітан Рябцев. Вони уважно проводжали поглядами хвіст потяга, підкреслений у темряві червонястими габаритними вогниками вгорі.

І раптом щось змінилось у повітрі, й усі троє втягнули голови в плечі, мовби в очікуванні сильного граду або дощу. Але колихання повітря цього разу не було пов’язане з кліматом. Згори пролунало численне ляскання крил, і на цьому фоні пронизали своїм різким криком-сміхом нічне повітря великі білі птахи.

Винничук, Алік і Рябцев дивилися вгору й намагалися зрозуміти: що відбувається? Над їхніми головами в небі кружляв пташиний смерч, який складався з сотень або навіть тисяч чайок, і нові чайки підлітали з усіх боків, із криками приєднувалися до цього дивного торнадо, що ставало дедалі голоснішим і голоснішим. І раптом крики їхні стихли, тільки ляскання крил і досі звучало над головами. І вируюча хмара чайок, які крутилися над платформою, де стояли троє чоловіків, раптом переплавилася в клин добре організований, гострий пташиний клин, який полетів услід за поїздом Львів – Одеса.

Алік, Винничук і Рябцев не могли відірвати погляду від цього клину, від цієї нескінченної білястої смуги птахів, яка тяглася по темному небі за пасажирським потягом, що пішов. І все нові й нові чайки підлітали та прилаштовувались у хвіст цього клину.

Повітря стало потихеньку заспокоюватись. І заспокоїлося, дозволивши всім трьом розслабитися й опустити голови.

– Бачили? – запитав здивовано Рябцев. – Уся нечисть звідси відлетіла!

Алік закивав і подивився на Юрка Винничука.

– То, може, це дійсно був твій герой, ну той, із роману?

Винничук заперечливо захитав головою.

– Ні, я б до гуцульської русалки, що спокусила в Чорному морі російськомовного одеського моряка, не додумався! Я взагалі не розумію, що може робити чи то гуцульська, чи то галицька русалка в Чорному морі! – роздратовано заявив він. – А взагалі, у кожного книжкового героя десь по світу гуляє стовідсотковий прототип. Це точно! І навпаки! У кожної людини є точне віддзеркалення, що блукає по сторінках якоїсь книжки.

– Ага-а, – зітхнув мрійно Алік. – Може, і я по якійсь книжці броджу.

– Напевне бродиш! – кивнув Юрко Винничук.

– Я тепер тижнів зо два пити не буду! – поміняв раптом тему розмови Алік Олисевич. – Ні краплі!

– Я – місяць! – рішуче мовив Винничук.

Рябцев глянув на них критичним поглядом, знизав плечима, але потім, після паузи, теж кивнув.

Розділ 56

Через тиждень, одначе, всі троє зібрались у Рябцева в голубнику. Ранній пізньоосінній вечір було озвучено музикою дощу. Дощ то затихав, то знову посилювався, його ритм то сповільнювався, то жвавішав. Але всередині, на другому поверсі голубиної вежі, повітря, зігріте електрообігрівачем і диханням трьох чоловіків, підіймалося вгору, до третього голубиного поверху, і навіть зігрівало птахів, малорухливих через наближення зими. То один, то інший голуб угорі раптом розпрямляв і знову складав крила, й їх шелестіння додавало в атмосферу вечора відчуття дивного, потойбічного затишку. Внизу, біля жовтого моторолера, стояли розкриті три парасольки, готуючись знову через кілька годин знадобитися своїм власникам.

Рябцев уже був тут, у голубнику, коли Алік із Винничуком постукали в дерев'яні дверці. Він, виявилося, вже з обіду наводив лад, господарював. Результатом його господарювання виявився багатий, із точки зору неодруженого чоловіка, стіл, на якому красувалася в тарілці грубо нарізана «Лікарська» ковбаса, шпроти, пластикове коритце з оселедцевим філе й інша смакота закусочного типу. У центру столу височіла скляним обеліском літрова пляшка «Немирова», обставлена трьома не найменшими чарочками. Але все це гості побачили, тільки коли Рябцев урочисто прибрав із сервірованого столу дві розгорнуті сторінки «Дзеркала тижня». І одразу ж подивився вгору.

– Сідайте! – він указав на табурети, також укриті газетами, заляпаними голубами.

– Ну що, ми тепер – визволителі Львова! – сказав Рябцев урочисто, розливаючи горілку по чарках. – Тільки Львів про це не здогадується!

– Головне – щоб моряк не повернувся! – закивав Юрко.

– Уже не повернеться, – впевнено заявив Рябцев. – Рівно тиждень минув! В Одесі штормить, учора в новинах показували!

– Так їм і треба! – видихнув Юрко Винничук.

Випили за Львів і його звільнення. Закусили.

– Я вас не так просто покликав, – прожувавши шматочок оселедця, мовив повагом колишній капітан КДБ.

В очах Винничука промайнув єхидний вогник. Губи вже підготувалися явити саркастичну посмішку. Але Рябцев подивився на нього так доброзичливо і водночас винувато, що посмішка так і не наважилася з'явитись на обличчі письменника.

– Сьогодні я вас здивую, – вів далі Рябцев. – Тільки не зараз, пізніше! А поки що… – він одхилився до дерев'яноі внутрішньої стіни і, скинувши газету з магнітоли, натиснув на «PLAY».

Винничук і Алік завмерли.

Спокійну атмосферу розірвала гітара Джимі Хендрікса. І тут усмішки, абсолютно добрі, без єдиної нотки єхидства або недоброзичливості, розцвіли на обличчях гостей Рябцева. Згори залопотіли крилами перелякані роком голуби. Рябцев кинув угору суворий погляд, і пташиний гамір затих.

– Так, дуже до речі, – закивав задоволений Алік Олисевич.

Hey Joe, where you gom' with that gun in your hand

Hey Joe, I said where you gom' with that gun in your hand

I'm going down to shoot my old lady

You know, I've caught her messm' around with another man

I'm going down to shoot my old lady

You know, I've caught her messm' around with another man

And that ain't too cool

Hey Joe, I've heard you shot your woman down,

shot her down, now

I said I've heard you shot your old lady down,

You shot her down to the ground

– Жаль, що він так до Львова й не доїхав, – зітхнув Алік, коли пісня дозвучала до кінця й хазяїн голубника натиснув на «стоп». – А ми так його чекали! І хлопці з усього Союзу жили в режимі «standbye», готові були у будь-який момент вийти на дорогу й підвести великий палець правиці вгору! Всі б кинулися сюди автостопом, поїздами та автобусами. Якби він тільки не помер так рано… у своєму «Самарканді»!

– А хіба він у Самарканді помер? – обернувся до Аліка здивований Юрко.

– Так називався його останній лондонський готель. Він там був зі своєю подружкою-німкенею. А якби не помер, то ми б побували на його концерті тут, у Львові!.. Гастролі ж уже були оголошені… Ну, неофіційно, звичайно. Але всі знали…

Алік поринув у спогади. А Рябцев заперечливо хитнув головою.

– Не приїхав би він, – із глибоким жалем у голосі мовив колишній капітан.

– Але ж чутки ходили! – Алік підвів погляд на Рябце-ва. – Такі чутки на порожньому місці не виникають!

– А вони виникли не на порожньому місці, – сказав Рябцев і зітхнув. – Ці чутки тоді контора запустила…

– А навіщо? – здивувався Алік.

– Дві причини було. Спочатку хотіли перевірити швидкість поширення чуток у певному середовищі, а потім в одного генерала виникла ідея зібрати всіх хіпі у Львові і пропустити через «рахункову комісію». Перевірити: чи всі у нас під мікроскопом!

– Так, ваш «мікроскоп» залишив по собі недобру пам'ять, – мовив Юрко Винничук, але голос його прозвучав просто сумно, без звичних претензій до Рябцева.

– Колишній наш «мікроскоп» тепер просто в інших руках, – усміхнувся Рябцев. – Він нікуди не подівся, і до музею його не здали! Але я свої гріхи спокутував! Аліку, ти йому говорив про кисть Джимі?

Алік Олисевич знизав плечима.

– Не пам'ятаю.

– Це ви про могилу на Личаківському? – перепитав Винничук, і в голосі його знову зазвучали знайомі єхидні нотки.

– Так! Нам колеги-прибалти допомогли і, ви не повірите, колеги з ЦРУ! – Рябцев подивився у вічі Винничукові відкритим, чесним поглядом. – А потім уже ваші прибалтійські друзі привезли її сюди.

– Праву чи ліву кисть? – поцікавився Юрко Винничук. Рябцев замислився.

– Праву, – невпевнено мовив він.

– А Джимі був лівша, він лівою грав, – сказав Винничук.

– Він і зубами грав, – додав Алік Олисевич.

– Не має значення, – Рябцев відмахнувся. – Права у нього сильніше обпеклася, коли він на сцені гітару підпалив! Та й якщо дуже хочете, тепер можна за ДНК усю правду встановити!

– Навіщо нам правда? – запитав Юрко Винничук. – Міф завжди важливіший за правду! Нехай усе залишається так, як є! Давайте за Джимі!

Рябцев наповнив чарки.

– Хендрікс жив, Хендрікс живе, Хендрікс житиме! – виголосив тост Алік.

Поцокалися, випили. І Рябцев знову простяг руку до магнітоли. Голубник приємно здригнувся, почувши голос Джимі:

Well, I wait around the tram station

Waitm' for that tram

Waitm' for the tram, yeah

Take me home, yeah

Близько одинадцятої Юрко зазбирався додому.

– Мені ж у Винники, – говорив він дещо неуважно тому, що водночас намагався зрозуміти, як він доїде додому в цей час. Викликати Ваню з його «Волгою» не хотілося.

– А найголовніше? – запитав Рябцев.

– Що найголовніше? – Алік втупився в колишнього капітана.

Юрко теж забув про своє занепокоєння.

– Ходімте вниз! Якраз після цього можна і по домівках! – Рябцев кивнув на дірку в підлозі, через яку вони, піднявшись по сходах кілька годин тому, потрапили на другий поверх.

Уже внизу Рябцев сам склав усі три парасольки й відсунув до лівої стіни жовтий «piaggio», звільнивши місце навколо квадратного дерев'яного люка в підлозі. Підняв люк і притулив до стіни. Протягнув шнур із вилкою до виносних розеток, сполучених із акумулятором.

У підвалі спалахнуло світло.

Алік підійшов і заглянув униз.

– А що там у тебе? Винний льох? – запитав.

– Буде, скоро буде! – кивнув Рябцев. – Днями почну! Але спочатку треба його звільнити! Ви мені зараз допоможете. Я вам подаватиму, а ви обережно складайте!

Юрко Винничук дивно і нерозуміюче дивився на Ряб-цева, що обережно спускався в льох по майже вертикальних сходах. Потім і він підійшов, заглянув униз. Його погляд «провалився» нижче, ніж він чекав. Глибина льоху була не менша ніж три метри, та й стіни його не збігалися зі стінами голубника, а були набагато ширші.

– Тримайте! – донісся знизу голос Рябцева, і в отворі люка показалося щось упаковане в жорсткий сірий папір.

Юрко давно вже не бачив такого пакувального паперу. Він прийняв із рук хазяїна голубника негроміздкий, але важкий предмет і передав його Алікові. Упакований предмет був завдовжки близько метра, але його вага розподілялася нерівномірно.

Алік опустив пакунок на дерев'яну підлогу й тут же отримав із рук Винничука ще один. Потім іще один. Хвилин за десять Рябцев вибрався з льоху й оглянув півтора десятка пакунків, складених двома стосами на підлозі. Алік і Юрко дивилися на колишнього капітана запитливо. А він присів навпочіпки, поторкав руками й оглянув усі сірі упаковки і, нарешті, витягнув одну з ближнього до стіни ряду. Потримав у руках, розглядаючи, і, підвівши погляд на Аліка, передав упаковку йому.

Алік узяв, але його запитливий погляд затримався на хазяїнові голубника.

– Це твоє! – мовив Рябцев. – Ви ж, напевно, чули, що іноді листи йдуть до адресата двадцять років! – Він зітхнув. – Уважай, що це посилка, яка заблукала!

Алік підійшов до моторолера, опустив упаковку на його сидіння і, попросивши Юрка Винничука притримати її, почав розгортати папір. Під папером він виявив другу паперову оболонку. її зняти виявилося важче, але вже під нею Алік побачив коробку з намальованою електрогітарою.

– «Фендер Стратокастер»! – вирвалося в Аліка. – Звідки?!

– Цю штуку прислали тобі з Америки в 1976 році. В акті про конфіскацію було написано: «Спроба ввезення небажаного предмета під виглядом музичного інструмента».

Ці теж, – він кивнув на упаковки, що залишилися лежати на підлозі. – Не дійшли вчасно до своїх адресатів. Ідеологічний конфіскат. Одну з них прислали Кацемоні…

– І що ви збираєтеся з ними робити? – запитав Винничук.

– Я – нічого. Я вже зробив – конфіскував конфісковане в дев'яносто першому. Тепер ви їх заберете і… можете подарувати хлопчакам, які грають рок! Вони новенькі, фірмові, мають звучати як живі!

Юрко Винничук закивав. Дістав із кишені пальта носову хустку, зняв із носа окуляри й старанно їх протер, після чого знову прилаштував на ніс і опустив погляд на звільнену від додаткової упаковки фірмову коробку, всередині якої лежала електрогітара.

– Ваш син грає на гітарі? – запитав його Рябцев.

– Він іще маленький, – відповів Винничук.

– Ну, це гітари на виріст! Вони красиві. Можна навіть просто для краси на стіну повісити, а далі вже як за Чеховим: якщо на стіні висить гітара, то рано чи пізно вона заграє!

Юрко Винничук усміхнувся. Думка про те, що на стіні може висіти електрогітара замість рушниці, йому сподобалася.

– Гаразд, – сказав він, діставши з кишені брюк мобільник. – Я їх поки що заберу додому, а там ми з Аліком вирішимо!

І він усе-таки подзвонив своєму водієві Вані, вічно підпилому, продиктував адресу, звідки Ваня мав його забрати.

– Ми тебе завеземо, – сказав він Аліку, вже ховаючи мобільний телефон до кишені щойно надітого пальта. – А за тиждень зустрінемось у мене, у Винниках. Думаю, дружина не буде проти!

– Дякую за запрошення, – мовив неголосно Рябцев. – Я обов'язково приїду!

І він подивився на Аліка. Той теж ствердно кивнув.

Епілог

Тарас і Дарка вінчалися дев'ятого грудня в соборі Святого Юра, а розписувалися в Галицькому РАГСі на Грушевського. Єжи Астровський таки був свідком на їхньому весіллі, але обійшлось усе мирно. Оксана виявила чудеса терпіння, внаслідок чого шляхом довгих і непростих переговорів, які віддалено нагадували переговори Росії та України про ціну на російський газ, удалося перукареві виторгувати собі право робити Оксані зачіску не рідше ніж один раз на місяць. Після весілля Дарка звільнилася з обмінника і переїхала до Тараса. Його життя змінилося на краще. Радіоточку на кухні було тимчасово, до настання ранньої весни, відключено, й уранішній гімн більше не лунав у їхній затишній квартирі. А вечорами вони іноді сиділи за столом і уважно читали розділи «б/у автомобілі» в газетах безкоштовних оголошень.

На вулиці падав сніг. До Львова нарешті прийшла повноцінна зима. Вона скувала місто своїм трохи вогкуватим холодом, переконуючи городян частіше залишатись удома і більше спілкуватись одне з одним.

Одного дня ввечері Тарас повів Дарку до оперного театру на «Веселу вдову» Франца Леґара. Там він помітив ув освітлювальній ложі лівої сторони високого та стрункого довговолосого чоловіка, який здався йому дуже знайомим. Спроби згадати, де вони могли зустрічатися, так відвернули Тараса від оперети, що він тільки іноді поглядав на сцену. І лише коли зал театру стоячи аплодував акторам, Тарас змирився зі своєю недостатньою пам'яттю і звернув усю увагу на молоду дружину, яку постановка привела в такий захват, що вона не втрималась і поцілувала чоловіка в губи просто на очах у сусідів по ряду, забувши про свою сором'язливість і скромність.

2010–2011

Примечания

1

Доброго вечора! (Лит.)

2

Джимі Хендрікс (англ Jimi Hendrix, повне ім'я Джеймс Маршалл Хендрікс, англ James Marshall Hendrix, ім'я при народженні Джонні Аллен Хендрікс, англ Johnny Allen Hendrix, 27 листопада 1942, Сіетл, Вашинґтон, США – 18 вересня 1970, Лондон, Англія) – американський гітарист, співак і композитор 2009 р журнал Time назвав Хендргкса найвидатнішим гітаристом усіх часів Широко визнаний як один із найбільш сміливих і винахідливих віртуозів в історії рок музики

3

Латте (від італ. caffè latte – «кава з молоком») – кавовий напій родом із Італії, що складається з молока (італ. latte) і кави еспресо.

4

Джезва (тур Cezve) – інша назва турка – посудина для приготування кави по-турецьки. Являє собою товстостінний металевий ківш із довгою ручкою. Традиційна джезва виготовляється з кованої міді.

Content

Андрій Курков
Львівська гастроль Джимі Хендрікса

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

Розділ 47

Розділ 48

Розділ 49

Розділ 50

Розділ 51

Розділ 52

Розділ 53

Розділ 54

Розділ 55

Розділ 56

Епілог

Примечания