С. Леп'явко

Козацькі війни К. Косинського та С. Наливайка. 1591 – 1596

І. Повстання Криштофа Косинського (1591–1593)

Козацькі війни К. Косинського та С. Наливайка (1591–1596 рр.) залишили яскравий слід в історії козацтва. Вони завершили перше сторіччя його розвитку й розпочали нове, XVII ст., яке цілком правомірно можна назвати козацьким сторіччям історії України. З кінця XV ст. (саме цього часу сягає перша згадка про козаків) козацтво перетворилося з дрібних ватаг степових авантюристів-одинаків на окреме військове угруповання, яке налічувало тисячі людей і мало власні, не залежні від держави, збройні сили. Війни кінця XVI ст. стали демонстрацією сил і можливостей козацтва, його все зростаючого військового, організаційного, політичного й соціального потенціалу. Вони поклали початок історії боротьби козацтва за свої права, і тому саме від них ведуть відлік усіх козацьких повстань і війн проти Польщі, які завершилися бурхливими подіями часів Хмельниччини.

Козацькі війни 1591–1596 років можна чітко поділити на кілька етапів: повстання Косинського (осінь 1591–1593), молдавські походи (1594 – літо 1595), опанування волості (вересень 1595 – січень 1596) і польсько-козацька війна (лютий – червень 1596). При цьому назва «повстання» щодо подій часів Косинського та Наливайка має пізнє походження, хоч і є цілком прийнятною. Так само в літературі три останніх етапи заведено називати повстанням Наливайка. Водночас, за традицією польських хронік і козацьких літописів, щодо означених подій найчастіше вживали назву «війни». Кожен із етапів можна розглядати окремо, однак насправді це не зовсім правильно, адже всі події були тісно пов'язані між собою й були логічним наслідком попередніх. У них брали участь переважно ті ж самі дійові особи, хоча найвідоміші ватажки козацтва частково змінювалися. Тому розривати різні етапи козацьких війн кінця XVI ст. та розглядати їх окремо є історично не зовсім коректно.

Перше козацьке повстання не спалахнуло раптовим вогнищем, як це не раз бувало в пізнішій козацькій історії. Іскри козацьких зворушень розгорялися довго й повільно. Вони були пов'язані з усією попередньою історією козацтва. Козацтво з'явилося на історичній арені наприкінці XV ст. як відповідь українського народу на початок спустошливих татарських нападів на українські землі. Польський і литовський уряди, до складу яких входили найбільші історичні регіони України, майже не вживали заходів для оборони від степових наїзників. Мешканці прикордоння мусили захищатися самостійно й протягом багатьох десятиріч виробили такі способи самоорганізації та боротьби, які дозволяли вижити в жахливих умовах. Основною силою, що обороняла степовий кордон у Придніпров'ї та Східному Поділлі, стало козацтво. І воно робило це без будь-якої допомоги з боку держави. У цьому розумінні можна говорити про те, що козацтво формувалося як недержавні збройні сили українського народу.

Основними методами боротьби козаків проти турків і татар були прикордонна та вартова служба з метою попередження населення про наближення противника. Це дозволяло значно зменшити втрати мешканців українського прикордоння, які встигали приготуватися до зустрічі з татарською ордою. Тому, як би це не виглядало парадоксально, у разі нападу на населення віддалених від прикордоння земель воно зазнавало значно більших втрат, ніж мешканці прикордоння. Особливо ефективними були й зворотні напади на турецькі міста-фортеці (Очаків, Білгород, Бендери та ін.) і татарські улуси. Це дозволяло бити потенційного противника на його території, підривало його економіку й заважало підготовці походів на українські землі. Наприклад, знищення або крадіж татарських коней призводило до повної втрати ворогом боєздатності. Із середини XVI ст. козацькі напади все більше дошкуляли туркам і татарам та неодноразово викликали дипломатичні конфлікти між Польщею та Литвою, з одного боку, і Османською імперією та Кримським ханством – з другого. Султан і хан вимагали від польсько-литовської сторони знищити козаків або якимось чином нейтралізувати їх. Але татари не припиняли спустошливих нападів на українські землі.

У 1569 році Польща та Литва об'єдналися в одну державу – Річ Посполиту. При цьому всі українські землі потрапили до польської частини держави. Перед Польською Короною відразу постала та ж проблема оборони українських земель від татар. Польські королі (вони ж королі Речі Посполитої) намагалися контролювати молоде козацтво заради використання у власних інтересах. У 1578 році на державну службу було найнято полк козаків, що в історичній літературі дістало назву козацької реформи короля Стефана Баторія. Щоправда, спочатку козаків відправили не на охорону кордону від татарських нападів, а на війну проти Московії.

Після успішного завершення Московської (Лівонської) війни, у 1582 році Стефан Баторій надав козакам низку привілеїв: особисту свободу, право на власний суд, звільнення від податків і майнові права. Це стало важливим кроком у юридичному оформленні козацького стану в Україні як стану військового, лицарського, із певними суспільними привілеями. Козаки були задоволені таким розвитком відносин із владою, але надалі все складалося не так, як вони сподівались. Польська влада широко користувалася допомогою козаків при охороні кордону, однак відмовлялась утримувати їхні військові підрозділи, а ще гірше – не визнавала їхніх станових прав. Тому козацтво вважало, що не має зобов'язань перед королівською владою та воювало й далі на степовому кордоні на свій страх і ризик. Оскільки протягом 1580-х років чисельність козацтва значно зросла, їхні походи проти турків і татар набирали дедалі більших масштабів і ставали дедалі ефективнішими. Як писав польський хроніст Рейнольд Гейденштейн, козаки, «…зміцнившись у силі, почали щоразу частіше нападати на примирені з Польщею краї». А такими краями були турецьке Придністров'я, Кримське ханство та залежна від султана Молдавія.

Уже в 1583 році козаки захопили й ущент зруйнували місто та фортецю Бендери (Тягин) – найбільшу турецьку фортецю Північного Причорномор'я. Ця подія мала особливе значення для козацтва. Насамперед вона засвідчила посилення його можливостей у прикордонній війні. Крім того, зруйнування Бендер уперше зробило козаків відомими в Західній Європі. Протягом XVI ст. османська загроза становила серйозну небезпеку для багатьох європейських країн. І будь-яка велика перемога над турками відразу привертала до себе увагу. Почувши про козаків, європейські політики почали налагоджувати контакти з ними. Європі були потрібні союзники в боротьбі проти турків, яка майже безперервно тривала на Балканах і в Середземному морі.

Першим серед західних дипломатів установив контакти з козацькою верхівкою представник Папи Римського, але справа поки що обмежилась отриманням інформації про можливості козацтва. У тому ж 1583 році вперше з'явилися скарги українських землевласників, магнатів і шляхти, на те, що козаки вимагають для себе «стацій» – права на постій і продовольче забезпечення в королівських і шляхетських маєтках. У Речі Посполитій утримували військові підрозділи на державній службі. Тобто козаки вважали себе повноправними захисниками країни й вимагали такого ж постачання, як і жовніри на королівській службі. Польська влада намагалася застосовувати до козаків метод «батога і пряника». Стефан Баторій ловив і страчував «непослушних» козаків, а лояльним до влади обіцяв зберегти привілеї. Однак така поведінка давала лише короткочасний результат. Після кількох спокійніших років козаки розпочали прикордонну війну проти турків і татар ще з більшим запалом. У 1587–1589 роках вони ходили на Очаків, Бендери, Білгород, Козлов (Євпаторію), намагалися посадити на молдавський престол свого ставленика – і це за винятком дрібніших сутичок.

Злива козацьких нападів викликала болісну реакцію в протилежної сторони. Султан використав ці напади як привід для тиску на Річ Посполиту. За його наказом кримський хан рушив у похід на українські землі. У серпні 1589 року татари ввірвалися на Галичину та Поділля, де завдали великих збитків місцевому населенню. Та не дрімали й козаки. Запорожці перестріли татар під час їхнього повернення з походу понад Дністром, недалеко від молдавського міста Сороки. На річці Кам'янці козаки несподівано напали на кіш (табір) кримського царевича, який стояв окремо від основної частини війська. Козаки знищили кілька тисяч татар і звільнили полонених. Коли ж на шум бою прийшов хан із ордою, запорожці стали табором, який обклали татарськими трупами, і відбили два наступи. Хан, під яким навіть поранили коня, був змушений відступити. Це була одна з перших переможних битв козаків проти кримської орди на чолі з ханом.

Татарський похід і загроза війни з турками змусили польську владу зайнятися підготовкою до оборони кордону. Необхідно було якось вирішувати й козацьке питання. З одного боку, турки вимагали покарати козаків, а шляхта – привести козаків до порядку. З другого – у разі війни козаки були вкрай необхідними для оборони кордону. Тому в 1590 році польська влада видала кілька документів, пов'язаних з козацтвом.

У разі війни з турками розпочинався набір козацького війська – його чисельність планувалось довести до трьох тисяч. Кілька козацьких підрозділів вдалось зібрати швидко і вони стали на кордоні Поділля. Для впорядкування козацтва на довший час було обіцяно взяти на постійну державну службу тисячу козаків. Їх називали реєстровими, оскільки записували в спеціальні списки-реєстри. Офіційним старшим над ними призначили снятинського старосту Миколу Язловецького, а поручником (чинним командиром) – Яна Оришовського, який із часів короля Стефана Баторія вже неодноразово виконував цю роль. За козацьким військом визнавали право володіння Трахтемировом і Борисполем, а трьом тогочасним козацьким командирам шляхетського походження надавали земельні володіння.

Серед цих осіб був Криштоф Косинський, якому судилося стати одним із найвідоміших козацьких ватажків. За походженням він належав до дрібної шляхти із Підляшшя – історичного регіону на межі польських, білоруських і українських земель. Рід Косинського був небагатим, хоч один із його представників навіть вибився в сенатори Речі Посполитої. Історики вважають, що перша згадка про Косинського належить до 1586 року, коли якийсь козацький старшина на ім'я Криштоф охороняв переправи на Дніпрі. Очевидно, Косинський мав великий військовий досвід, здобутий у походах, і авторитет серед козаків. Десь наприкінці 1589 року Косинського помітили урядовці і король Сигізмунд III направив його до козаків уже як свого посланця. Король розраховував на його лояльність до влади, а за умов підготовки до війни – і на його військовий досвід. Косинський брав участь у мобілізації й підготовці козацького війська до війни, а потім разом з ним перебував на Поділлі. Можна припустити, що в 1590 році Косинський повністю справдив надії короля, оскільки отримав значну матеріальну винагороду – маєтки Рокитне та Ольшаниця на Київщині.

Цілком можливо, що Косинський міг перетворитися на звичайного землевласника, а його прізвище могло й не потрапити до історичних документів, якби не дві обставини. По-перше, маєтки Косинського привласнив князь Олександр Вишневецький, котрий потім відразу продав або передав їх князю Янушу Острозькому. Іншими словами, двоє українських магнатів пограбували дрібного шляхтича, а справу заплутали так, що законним шляхом відновити справедливість було неможливо. По-друге, козаки, яких Косинський очолював на прикордонні, не одержали обіцяної плати. А це означало, що вони зазнали значних фінансових збитків. Адже підготовку до війни й утримання війська під час закриття кордону козаки здійснили власним коштом. У разі війни теоретично було можливо компенсувати власні фінансові, матеріальні витрати за рахунок узятої в противника здобичі. Однак війна не розпочалася, а нападати на турків і татар влада заборонила, і козаки залишилися в програші.

Обурений Косинський став ватажком козацьких заворушень. Його особиста образа на князів були тим чинником, останнім поштовхом, без якого не може обійтися початок будь-якої справи. Адже для того, щоб повести за собою людей в екстрених обставинах, необхідно мати не лише здібності керівника, але й переконаність у власній правоті. Це найкраще вдається у тому разі, коли настрої лідера та людей, яких він веде за собою, збігаються.

Настрій Косинського повністю відповідав тогочасним настроям козацтва. Воно залишилося не лише без плати. Уряд укотре відмовився утримувати козацьке військо, хоч козаки й надалі добровільно обороняли прикордоння від татар. І якщо такий метод боротьби, як походи на землі противника, викликав у влади неприйняття, то вартова й розвідувальна служби завжди давали велику користь і були визнані необхідними. Відмова від утримання козацьких підрозділів загрожувала й відмовою визнавати козацькі права. Тому розпуск козацького війська та відмова від виплати вже заслужених грошей означала для козацтва подвійний удар. Перший – фінансовий, і другий, значно болісніший, – соціальний, а також новий крах ілюзій щодо можливості співпраці з владою.

У подібному становищі опинилися й польські жовніри, яких зібрали для оборони кордону і яким згодом не виплатили гроші. Збройні сили Польщі формувалися кількома способами. Було невелике професійне, так зване кварцяне (від назви податку для його утримання) військо, а під час зовнішньої небезпеки до нього додавалися затяжні роти. У крайньому разі оголошували ще й «посполите рушення» шляхти. Затяжні роти формувались з власної ініціативи і на добровільних засадах. Шляхтич із військовим досвідом, який мав намір стати командиром роти (ротмістром), одержував від короля відповідний лист-дозвіл і збирав до себе кілька десятків шляхтичів, яких називали товаришами. Кожен шляхтич приводив із собою ще кількох людей – «пахолків» (військових слуг). Звичайно, загальна чисельність роти становила близько сотні людей, хоча насправді нерідко коливалася від п'ятдесяти до трьохсот вояків. Найважливішою ж була та обставина, що шляхтичі-товариші формували військо й утримували пахолків власним коштом.

Найчастіше платню за службу видавали після завершення воєнних дій. Таким чином, товариші вкладали власні кошти в підготовку до війни та військову кампанію, сподіваючись на їх повернення, а в разі успішних дій – ще й на військову здобич. Якщо ж війна не розпочиналася й держава не розрахувалася, то жовніри-шляхтичі зазнавали значних матеріальних збитків. Тому ще з кінця 1589 року вони почали бунтувати й грабувати королівські, а за ними й шляхетські маєтки в Галичині. На їхні «шкоди» скаржилися місцева шляхта, урядники й навіть королева Анна. Польський хроніст Йоахим Бєльський зауважив із цього приводу, що «з жовнірами пекла було досить».

Таким же шляхом пішли й козаки. Вони забирали королівські та шляхетські маєтки й вимагали стацій, а також грошей та зброї. Козаки були впевнені в справедливості своїх вимог і навіть називали себе не лише низовими козаками, але й жовнірами Його Королівської Милості запорозькими. Цим терміном вони підкреслювали, що перебували на державній службі й мають право на державне забезпечення. Окремі козацькі загони дійшли навіть до білоруських земель – околиць Бобруйська та Слуцька. У Бихівській волості козацькі старшини Яків Осовський, Андрій Рогачовський і Федір Полоус від імені гетьмана Войтеха Чановицького вимагали виплат на козаків, зброю і харчі. Не випадково восени 1591 року князь Костянтин Острозький писав, що козаки «вже два роки свавільно по містечках і селах шляхетських не тільки живність і чинші грошові брали, а й люд невинний наїжджали і побирали».

Офіційний козацький старший, а насправді – офіційний наглядач за козаками, Микола Язловецький писав до польського канцлера та великого коронного гетьмана Яна Замойського про необхідність заплатити козакам, щоб запобігти біді. А біда насувалася хоча б тому, що низівці, звільнені поведінкою королівської влади від обов'язків перед нею, знову лаштувалися в похід на «неприятеля Святого Хреста». Частина з них на чолі з Горностаєм нібито збиралася до моря, а кілька тисяч вояків під керівництвом Косинського мали намір йти в Молдавію. Похід у Молдавію не відбувся, але згодом козаки все ж насолили туркам і полякам, оскільки погромили турецьких купців, за що татари спересердя навіть арештували польського посла.

Однак загалом тепер козацька енергія була спрямована в інше русло – на волость (так козаки називали територію українських воєводств) і, конкретніше, проти князів Острозьких. Для такої персоніфікації козацького невдоволення були свої причини. Того часу на українських землях рід Острозьких (Костянтин Острозький та його сини Януш і Олександр) утілював офіційну владу. Костянтин Острозький обіймав посаду київського воєводи, його син Януш, а після нього Олександр – волинського. Тобто Острозькі тримали в своїх руках управління найбільшими регіонами України, а також у їхній владі перебували уряди численних старост. Разом із тим Острозькі були найзаможнішими магнатами не лише на українських землях, але й у всій Речі Посполитій. Їм належали величезні латифундії, насамперед на Волині, а також на Київщині, Поділлі, у Галичині, Польщі й Угорщині. Костянтина Острозького навіть уважали одним із реальних претендентів на польський престол у тому разі, якщо він змінить православ'я на католицизм. Цього він робити не збирався, а навпаки, був найбільшим покровителем православної церкви та культури і мав великий вплив і авторитет на українських землях. Його навіть називали некоронованим королем Русі.

Острозькі, як і решта українських князів, протягом багатьох десятиріч підтримували тісні стосунки з козацтвом у питаннях захисту від татар. Однак із 1580-х років князі, володіння яких знаходилися переважно на Волині, почали різко розширювати свої маєтки в Придніпров'ї. Це призвело до конфліктів з козацьким населенням Київщини через землю. Тому суперечка Косинського з Острозькими через маєтки Рокитне та Олыпаниця зумовила персоніфікований конфлікт козацтва з українськими князями-магнатами. Крім того, Костянтин Острозький, поряд з іншими українськими урядовцями, у прямому значенні слова став поперек дороги козакам, перекривши їм шлях до Молдавії своїми військовими залогами на прикордонні. Можливо, Острозький і не робив би цього, однак він, як київський воєвода, був зобов'язаний виконати наказ короля.

З активізацією козаків у волості зростала й особиста ворожість Острозьких до них. Адже надзвичайна розгалуженість князівських земельних володінь вела до того, що діяльність козацтва обов'язково зачіпала їхні маєтки. Тому поступово Острозькі стали першими й найзапеклішими противниками козацтва, хоча й зовсім не прагнули цього.

Унікальним джерелом для вивчення початкового етапу козацького повстання є лист Костянтина Острозького до сенаторів Речі Посполитої у вересні 1591 року. Князь скаржився, що козаки Криштофа Косинського зайняли містечко Пиків, у якого забрали зброю та майно. Із Пикова Косинський надіслав листа своїм «ласкавим панам-товаришам» до якоїсь іншої місцевості, запросив їх до об'єднання, нагадував, що влада вже другий рік дурить із платнею, і наголошував, що «мусимо самі промишляти». Очевидно, ішлося про самовільну компенсацію невиплачених грошей за рахунок майна з королівських замків і маєтків. У розвиткові козацького руху важливим було те, що платню не отримали як реєстровці, так і низові козаки. Тому в цьому питанні Косинський апелював до обох складових частин козацтва.

Найближчим часом козаки захопили Білогородку, Чуднів, Білу Церкву, Переяслав. До Білої Церкви прибуло п'ятитисячне (за даними Острозького) військо на чолі з Косинським. Він наказав білоцерківцям присягнути собі, як козацькому гетьману. Коли ж п'ятеро осіб, очевидно шляхтичів, «присягати і під страхом смерті не хотіли, бо вже Його Королівській Милості присягали, тих п'ятьох перед собою зараз казав розстріляти». Майже одночасно мали присягнути Косинському жителі Канева та Черкас. Потім Косинський відрядив своїх людей приймати присягу від жителів Богуслава, Корсуня та Переяслава. Вимагав Косинський і грошей на своє військо, зокрема, у Паволочі і Фастові.

А згодом, коли до козаків приїхав комісар у козацьких справах, теребовлянський староста Якуб Претвич, привізши-таки частину королівської платні, Косинський роздавав її разом із зібраними в містах і селах податками. Пізня королівська подачка вже не могла зупинити козацтво. Було відомо, що Косинський збирається вирушати на Київ. Коли ж умовляти бунтівників до скорення владі приїхав авторитетний у козацьких колах Ян Оришовський, то «мало його не устріляно, аж ледве з Білої Церкви втік».

Швидке й несподіване розгортання подій у волості стурбувало старого Костянтина Острозького. Він зі своїм сином Янушем неодноразово просив короля і сенаторів дати якусь раду козакам. Острозький попереджав, що можна «з такого запалу якогось вогню сподіватися», бо «щодня ганебна міць того гультяйства до нього (Косинського. – С. Л.) прибуває», і заявляв, що сам не може «тому запобігати жодним способом». Згодом, у листопаді 1591 року, до короля їздив Януш Острозький, «…просячи, аби К. Й. М. як зверхній Пан від тих злих людей боронив або хоч би руки розв'язав, аби міг тому ґвалтові дати відсіч». Король наказав урядникам українних воєводств, тобто насамперед тим же Острозьким, «тому свавіллю запобігати». Але це були лише слова, не зміцнені жодними діями, хоча б тому, що король не мав у своєму розпорядженні війська, оскільки жовніри в Галичині також бунтували.

За таких обставин територія козацької вольниці швидко розширилася аж до волинських міст Костянтинова та Острополя, тобто до кордону між Київським і Волинським воєводствами. Таким чином, протягом 1589–1590 років козацтво поступово поставило під свій контроль Південну Київщину і частково Брацлавщину (Східне Поділля), а згодом, у 1591 році, уже загрожувало Волині. І все це відбувалося досить організовано під керівництвом Криштофа Косинського. Ким би не був Косинський, якими б міркуваннями він не керувався, розмах його діяльності був досить значним і цілеспрямованим. Якщо грошові побори з населення, стації та інші «шкоди» були досить звичними й для польських жовнірів, то інші дії козацтва – захоплення королівських замків і примушування населення до присяги своєму війську – дійсно виходили за межі дозволеного. У діях козацтва, зовні схожих на звичайний жовнірський бунт, відразу виявилася його ворожість до наявних шляхетських порядків і прагнення змінити їх за власним зразком.

Одним із небагатьох документів, які підтверджують описані Костянтином Острозьким події, є скарга Януша Острозького. Він скаржився, що Косинський забрав його привілеї та майно з будинку білоцерківського підстарости, князя Дмитра Курцевича-Булиги. Косинський, мовляв, особисто навідався до комори князя та спустошив її «місяця грудня двадцять дев'ятого дня, виїжджаючи з Білої Церкви». Таким чином, Косинський перебував у Білій Церкві досить довго – із вересня до грудня 1591 року. Очевидно, місто слугувало для нього своєрідною резиденцією. І це не зовсім випадково. Ще 1590 року білоцерківці виявили непокору до офіційної влади, нападали на королівських жовнірів, не давали їм стацій, а згодом діяли разом із козаками. Та й узагалі, міщани більшості міст Київщини мали тісні зв'язки з козацтвом, тому здебільшого підтримували його, – таємно чи відверто.

Продемонструвавши свою силу на Київщині, козаки все ж мислили звичними категоріями. Вони були воїнами, козацькі загони формувалися з добровольців, які присвятили своє життя боротьбі в степовому прикордонні, тому конфлікти зі шляхтою були не цікавою для них справою. Оскільки відносини з польською владою знову не склалися, козаки шукали інші способи продовження військової служби.

Козаки відрядили посланців до московського царя Бориса Годунова й австрійського імператора з проханням прийняти їх на службу проти «неприятелів», маючи на увазі турків і татар. Відносини козаків із австрійським імператором поки що не налагоджувалися, однак згодом ситуація змінилася. Московський же цар Борис Годунов швидко відгукнувся на таку пропозицію і висловив готовність узяти козаків на службу. Очевидно, ішлося про розвідувальну службу в степу, на підступах до південних кордонів Московії. Московський уряд серйозно займався захистом степового кордону та потребував людей, здатних до цього. Запорозькі козаки, які мали власну налагоджену систему розвідки та варти, могли надавати московським прикордонним заставам інформацію про татар. Тому співпраця з московською владою була вигідною для обох сторін. У царській грамоті згадано кількох козацьких старшин: Яковицького, Бистрицького, Саська, Кизима, Осовського, Солмського та Федорова. Вони належали до впливового кола козацьких ватажків того часу, підтримували Косинського, що зайвий раз свідчить про його авторитет.

Поки козаки шукали собі військової служби за кордоном, князі Острозькі скаржилися й далі на них королю. І ці скарги нарешті примусили державну владу вжити хоча б якихось заходів. Король Сигізмунд III відрядив на українські землі спеціальну комісію для пошукуй покарання «свавільних людей», які нападають на сусідні держави та порушують суспільний спокій. Комісію очолив Микола Язловецький, а до її складу ввійшли староста черкаський і канівський Олександр Вишневецький, брацлавський староста Юрій Струсь, барський староста Станіслав Тульський, представник короля Якуб Претвич та інші особи. Треба сказати, що комісія мала досить поважний склад, оскільки названі старости були впливовими особами, як з огляду на посади, так і на авторитетність у справах українського прикордоння.

Уже на початку березня 1592 року комісари були у Фастові і звідти розпочали переговори з козаками. Фастів на той час належав київському католицькому єпископу українського походження Йосипу Верещинському, котрий став відомим завдяки своїй войовничості, планам боротьби проти татар, проектам заселення України й тісними зв'язками із козацтвом. Можливо, біскуп узяв на себе посередництво для мирного владнання конфлікту. Косинський же, дізнавшись про комісію, став у Трипіллі, де укріпився в замку.

Микола Язловецький запропонував «панам молодцям запорозьким» виказати Косинського, перекласти на нього всі їхні реальні чи ймовірні провини та на цьому закінчити справу. В іншому разі козакам погрожували розправою. До речі, уживання звертання «пан» до козаків, точніше, до козацької старшини, означало, що комісари визнають, що перед ними особи такого ж шляхетського походження, як і вони. Адже це слово ніколи не вживали в адресації до представників нижчих соціальних прошарків.

Незважаючи на загрозливий тон, ані давні козаки, ані козацька «збиранина», які стояли в Трипіллі, на вимоги Язловецького не погодилися. Тоді комісари рушили до Трипілля. Однак, діставшись містечка, вони зрозуміли, що не зможуть нічого вдіяти, оскільки мали значно менше людей, ніж було в козаків. Намагаючись виконати розпорядження короля, комісари продовжили переговори, супроводжуючи їх погрозами розправи. Усе закінчилося тим, що козаки пообіцяли поводитися сумирно й зняти Косинського з гетьманування. На цьому комісія розійшлася, уважаючи, що закінчила справу. Зрозуміло, що таке формальне рішення нічого не змінило. Козаки могли й не порушувати угоду, яка від них насправді нічого й не вимагала. Так само вони могли зняти Косинського з уряду гетьмана, але залишити його своїм керівником під іншою назвою.

Київщина залишилася в руках козаків, і весь 1592 рік вони цілком «сумирно» господарювали в цьому найбільшому регіоні тогочасної України. На той час Київщина, або Київське воєводство, охоплювала все українське Придніпров'я (сучасні Київська, Житомирська, Черкаська, Полтавська області та суміжні території). У сфері впливу козаків перебувала й столиця воєводства – Київ. Ситуація частково стабілізувалася на ґрунті неофіційного компромісу: козаки тримали Київщину, однак не йшли на Волинь, де були основні володіння українських магнатів. Осторозьким і Вишневецьким, які обіймали адміністративні посади на Київщині, довелося звідти відступити, однак князі зберігали недоторканими свої найбільші маєтки. Тому, коли козаки намагалися пробратись на Волинь, на них чекав збройний опір.

У діях козацтва на Київщині можна простежити бажання взяти за живе насамперед князів Острозьких. Міста й маєтки, які захоплювали козаки, у більшості випадків належали переважно Острозьким. Проте князі мали так багато володінь, що їх просто було неможливо обійти. Тому визначити, наскільки дії козацтва можна вважати навмисними щодо Острозьких, неможливо.

Ще більше, ніж Острозькими, козаки цікавилися місцевими урядовцями. Козаки постійно мали справу з місцевою владою, страждали від її поборів і утисків. На місцевих урядників лягало й виконання всіх нездійснених постанов уряду про приборкання козаків. Кампанії зі знищення козацтва через слабкість польської держави ніяких результатів не давали, а незадоволення козаків такими діями знову-таки спрямовувалося проти місцевих урядників. Звичайно, ті пристосовувалися до ситуації, як могли, переважно ігноруючи вказівки Варшави. Але загалом, давнє мирне співжиття низівців і місцевої влади все більше поступалося місцем конфронтації між ними. Це яскраво виявилося, зокрема, у стосунках запорожців із черкаським і канівським старостою Олександром Вишневецьким.

Для розвитку подій велике значення мала пасивна поведінка Костянтина Острозького. Він скаржився на козаків, але не поривався до боротьби, хоча міг особисто виставити кілька тисяч слуг і залежної шляхти. Однак насправді матеріальні втрати Острозького від козаків на Київщині були незначними, оскільки нові маєтки ще не давали прибутків. Крім того, старий князь здавна підтримував дружні стосунки з козаками, особливо в справі оборони від татар, і не був готовий до військової конфронтації. Він також не хотів розправлятись з козацтвом своїми руками і просив допомоги в польського сейму та короля, а без цього відмовлявся нести відповідальність за події у ввіреному його владі воєводстві.

Щоб якось зменшити тиск свавільників, українські державці влітку 1592 року намагалися спрямувати їхню енергію поза межі України – на спустошення московських кордонів або походи на татар. Козаки дійсно кілька разів нападали на татарські улуси й навіть нібито ходили в морський похід до Туреччини, де спалили місто Бабу (?) та три інших міста і навіть дійшли до околиць Константинополя. Якщо згадки про це відповідають дійсності, то вони є першими про морські походи козаків безпосередньо до Туреччини. Однак ці походи були нечисленними й не викликали міжнародного резонансу.

Відносний зовнішній спокій в українських воєводствах присипляв пильність центральної польської влади, яка була щодо козацтва стороннім спостерігачем. У Варшаві добре розуміли необхідність перебування козацтва на південному кордоні, особливо доки не змінилася напруга у відносинах із турками. Можливо також, польська влада сприймала козацькі заворушення у волості як вимушену плату за те, що козацтво не йшло в нові походи за кордон і не створювало цим нових загроз Речі Посполитій. Тобто державній владі було нелегко побачити в козацтві серйозного внутрішнього ворога. Крім того, поширені в країні сутички шляхти з жовнірами притлумляли сприйняття виступу козацтва як явища незвичайного. Представники влади знали, що не заплатили козакам за службу, тобто не виконали своїх зобов'язань перед ними. Восени 1591 року була виплачена лише частина обіцяної суми (шістнадцять тисяч злотих). Ще однією причиною стриманого ставлення центральної влади до козацьких заворушень були прохолодні стосунки між панівними польськими родами та князями Острозькими. Острозькі були наймогутнішими магнатами країни, а це викликало заздрість і небажання їм допомагати. Тому в козацьких діях 1591–1592 років вищу державну владу по-справжньому непокоїв лише один принципово важливий момент. На підконтрольних територіях козаки намагалися запровадити власний «присуд» (свій суд) і встановлювати свою владу. Уперше на це звернув увагу Костянтин Острозький. Волинська шляхта теж із тривогою наголошувала, що «козаки до присяги на послушенство собі примушують, підбиваючи… на послушенство своє». Про це добре знали у Варшаві.

В універсалі до української шляхти король перераховував провини козацтва в такому порядку: «Так далеко розбіглася сваволя низових козаків, що наші, панів сенаторів і шляхетських людей міста, міцно і способом неприятельським добувають, плюндрують, підданих мордують, здобутки і речі домові забирають, а що більше, так те, що шляхетського, як і міського стану людей, до віддавання собі присяги і послушенства примушують, що є противно достоїнству нашому і покоєві посполитому». Обурення короля зрозуміле, адже, згідно з законами й традицією, населення складало присягу лише йому, а в приватних володіннях – ще і їхнім власникам, магнатам, що символізувало зверхність сюзерена щодо підданих.

Як бачимо, уряд і шляхта чітко усвідомлювали, у чому полягає найбільша загроза наявному ладові, – у створенні козацтвом альтернативних владних структур. Не відомо, усвідомлював значення своєї діяльності Косинський чи ні, але його робота в цьому напрямі очевидна. Така оцінка королем козацького руху свідчить також про те, що останній мав соціально-політичний, а не кримінальний характер, у чому завжди звинувачували козацтво численні недоброзичливці. Цим же діяльність козацтва відрізнялася й від інших зовні схожих дій – бунтів жовнірів, численних «рокошів» (повстань) польської шляхти, заворушень селян і міщан, які, хоч і завдавали «клопотів» владі, однак зовсім не зачіпали наявної системи суспільного устрою.

У запровадженні козацького присуду можна вбачати прояв політичних амбіцій козацтва, пов'язаних з його претензіями на рівноправність з «народом шляхетським». В українському прикордонні, у тому числі на Запорожжі, козаки давали собі раду самі, мали не лише власне командування, але й власне управління та судочинство. Тому самоврядування було звичним способом буття козацьких громад. Тепер же козацтво – уперше в історії – почало поширювати свої структури на території, які перебували під державним управлінням.

До певної міри це було на противагу державній владі, що не визнавала за козацтвом його привілеїв і прав. У будь-якому разі встановлення козацької юрисдикції на волості означало появу перших паростків нової козацької влади, яка з часом перетворила Україну на козацьку державу.

Однак ситуація невизначеності не могла тривати безкінечно. Козаки стояли на кордонах Волині, і волинська шляхта разом із Острозькими та іншими магнатами була вкрай занепокоєна козацьким пануванням на Київщині. Численні скарги на козаків нарешті почули у Варшаві. Осінній сейм розглянув козацьке питання й запропонував королю розправитися з бунтівниками. У січні 1593 року король видав універсал про «посполите рушення» шляхти Київського, Волинського та Брацлавського воєводств проти козаків. Загальну військову мобілізацію шляхти країни або певного регіону оголошували в Польщі лише в разі особливої небезпеки. Рішення про це приймав король або сама шляхта. Волинська шляхта й прийняла відповідне рішення. За умов шляхетської демократії це означало, що шляхта готова виконати розпорядження короля. У постановах шляхетських сеймиків указували, що козаки «звичаєм неприятельським немало замків, міст і сіл окраїнних повоювавши… тепер з немалим військом, з арматою способом неприятельським аж до воєводства Волинського притягнути, умисливши й далі панства Короля Його Милості пустошити і плюндрувати». Як військові адміністратори краю, Костянтин Острозький і його син Януш дістали змогу провести мобілізацію шляхти.

Наприкінці січня підготовка Острозьких до війни проти козаків завершилася. Крім шляхетського ополчення та власного війська, князі залучили навіть найману угорську піхоту, яку тоді вважали однією з найкращих у Європі. Косинський, котрий стояв у Острополі, дізнався про збори шляхетського війська. Тоді він рушив трохи далі на схід – до містечка П'ятки. Однак тікати від Острозьких він не хотів. Тому, коли шляхетське військо прийшло до П'яток, він не відступив, а чекав на нього в місті. За свідченнями сучасників, Косинський мав під рукою до п'яти тисяч чоловік. Можна припустити, що й військо Острозьких було приблизно таким же за чисельністю. Воно підійшло до міста й розташувалося табором. Невідомо, чи противники зробили спробу провести переговори до початку військової сутички.

Вирішальні події відбулися 2 лютого 1593 року. Косинський передумав сидіти в місті й вийшов із нього табором. Щоправда, невідомо, для чого це було зроблено: для наступу на Острозьких чи відступу. Підрозділи Острозьких перекрили йому дорогу. Розпочався бій. Шляхетські загони, які протистояли козакам, почали відступати, та тут у бій вступив Януш Острозький з добірним загоном кінноти в шістсот вояків. Він змінив хід битви. Янушевим воякам навіть удалося прорватись у козацький табір, що досить рідко траплялося в історії козацьких війн. Це повністю розладнало бойові порядки Косинського, тому повстанці почали безладно відступати. Кіннота Януша Острозького кинулася за ними навздогін і, як писав сучасник, «після цього не битва, але забій і різня наступили, а поворот утікаючим ще сильніше затруднили глибокі сніги». Частині козаків усе ж удалося повернутися до міста. Можливо, їх урятувало настання темряви.

Напругу й трагічність битви добре передав придворний поет Острозьких Симон Пекалід, який присвятив цій події цілу поему:

Табір острозький в безладді, зруйнований табір козацький,

Битва шаленіє всюди, і крики людей і сурм звуки

Аж до зірок долітають…

Кров, що розлита усюди, стікала докупи в калюжі,

Мокрою стала земля, і поля напилися досита…

В траурі никне земля, коли битва лютує жорстока,

Спільне усе: і та ж кров, і до смерті та ж сама дорога!..

З вуст запорожців убитих тече кров багряним струмочком,

Стогін і лемент жахливий від болю розходиться всюди…

Кількість убитих козаків становила, за різними даними, від двох до трьох тисяч чоловік. Можливо, це було перебільшенням, однак немає сумнівів, що втрати були значними. Однак Косинський утратив насамперед не давніх і досвідчених козаків, а козацьких новобранців, які приєдналися до нього й не мали військового досвіду. Очевидно, саме недосвідченість новобранців спричинила прорив противника до табору й поразку. З боку Острозьких утрати були значно меншими. Точні цифри не відомі взагалі, хоч і згадують, що лише від козацької стрільби з табору в Острозьких загинуло більше двохсот коней.

Наступного дня взяті в облогу попросили миру. Косинський звернувся до черкаського старости, князя Олександра Вишневецького, із проханням виступити посередником у переговорах із Острозьким. Той погодився, оскільки мав давні й тісні зв'язки з козацтвом. Переговори тривали тиждень і закінчилися підписанням 10 лютого угоди між Костянтином Острозьким і козаками. Угода передбачала позбавлення Косинського уряду гетьмана, повернення козаків до «послуху» королю та князю Острозькому як київському воєводі, заборону ходити у походи на сусідні держави, крім того, козаки мали перебувати за порогами й не ставати на «лежі» в маєтках Острозьких, Вишневецьких та шляхти, повернути селян-утікачів, майно, коней, худобу, відібрану в маєтках князів та їхніх прибічників. Угоду закінчувала патетична клятва: «Я, Криштоф Косинський, ми, сотники, отамани і все рицарство Військо Запорозьке один за одного і кожний з нас за себе присягаємо Пану Богу, у трійці єдиному, який створив небо і землю, на тому, що ми всі і кожний з нас зосібно, маємо і повинні всі тії умови на тому листі нам подані і перелічені… ціло і ненарушимо, не знайдуючи жодних причин до розрушення, здержати… так нам Пане Боже поможи! А якщо бисьми несправедливо присягали, Пане Боже, скарай нас кожним неприятелем нашим. І скарай нас, Пане Боже, на душах і на тілах, в цьому і прийшлому віці!»

Після підписання угоди відбулася символічна церемонія впокорення Косинського. Він пішки вийшов із міста, пройшов до обозу князя, наблизився до Костянтина Острозького, ліг перед ним на сніг, розкинувши руки хрестом, і попросив прощення. Після цього Косинський, сотники, осавули й усі козаки присягнули королю. Коли церемонія закінчилася, повстанці були вільно відпущені. Таким чином, судячи з наслідків подій під П'ятками й не беручи до уваги військову поразку, ми можемо стверджувати, що покарання козаків виявилося досить м'яким. Можливо, Острозькі вважали загибель частини козацтва вже достатньою карою за їхню непокору. Що ж стосується умов угоди, то й вони не були для козаків особливо жорсткими. Важливо також те, що угода стосувалася не так минулого, як зобов'язань на майбутнє.

Головне зобов'язання козаків щодо Острозьких – не зачіпати князівських маєтків. Це чудово розуміли обидві сторони. Іншими словами, князь не заперечував, якщо козаки будуть нападати на його противників, яких було чимало серед магнатів. Другорядне значення мала обіцянка не ходити на сусідні держави, оскільки протягом багатьох десятиріч козаки організовували такі походи за прямої чи таємної підтримки українських князів. Очевидно, цей пункт угоди з'явився для того, щоб засвідчити виконання вимог королівської влади. Українські ж політики прекрасно розуміли, що походи на турків і татар є невід'ємною частиною прикордонної боротьби і, доки польська влада не організує повноцінного захисту українських земель, такі походи все одно відбуватимуться. В іншому прикордонні, московському, князь Вишневецький розширював свої володіння в Лівобережній Україні за рахунок суміжних земель. І робив це за допомогою козаків.

Після укладання миру козаки розійшлися по домівках і протягом кількох місяців усе було спокійно. Однак, як виявилося, це був лише зимовий перепочинок і «зализування ран» після поразки. Насправді козацтво не заспокоїлося, а шукало шляхи продовження активної діяльності. Як військова корпорація, козацтво було найбільш зацікавлене у військовій службі. Оскільки польський король відмовляв йому в цьому, воно продовжувало шукати інших правителів, які б оцінили його військові можливості. Олександр Вишневецький із тривогою писав, що Косинський і козаки пишуть листи до московського царя з проханням узяти їх на службу проти татар. Таке листування, очевидно, час від часу дійсно поновлювалося. Цікаво, що були й згадки про те, що козаки пропонували свої послуги навіть шведському королю – ворогові польського монарха.

Водночас козацтво не забувало про свої звичні добровільні обов'язки – боротьбу проти татар. Уже 3 березня 1593 року козацька розвідка донесла Олександру Вишневецькому про підготовку татарами нового походу на українські землі. Однак Олександр Вишневецький журився з іншого приводу. «Для порятунку бідної України від свавільних і злих людей, козаків», та для оборони кордону він просив у канцлера Яна Замойського надіслати до Черкас кілька сотень жовнірів і збудувати замки в Корсуні та Чигирині.

Відповідно до джерел, козаки не звинувачували Косинського в поразці під П'ятками, і його авторитет серед них не впав. Невідомо, чи виконали вони вимогу зняти Косинського з гетьманської посади, чи ні. Можливо, і зняли, оскільки посада гетьмана на той час ще була неусталеною й не мала принципового значення. Можливо, зняли й поновили. У будь-якому разі Косинський і надалі залишався провідником козацтва.

А за кілька місяців, уже в травні, козаки знову дали про себе знати. До Черкас, які були під контролем Олександра Вишневецького, приїхав Косинський. Про подальші події ми маємо різну інформацію. Вишневецький, котрий мешкав у місцевому замку, писав, що козаки всім військом «притягнулись» до міста, стріляли по замку з гармат і готувалися до штурму. Люди Вишневецького нібито зробили зустрічну вилазку й у відкритому бою вбили Косинського, після чого козаки відступили. Інакше подають події інші джерела. У польських хроніках зазначено, що Косинський із невеликим загоном дійсно прибув до Черкас, але прибув мирно й завітав до корчми чи то пообідати, чи на відпочинок. І тут на нього несподівано напали люди Вишневецького, убили його та близько сорока козаків, які були разом із ним. Таким чином, за цими описами, Косинського вбили підступно, без відкритого бою. Можливо, нервова система у Вишневецького не витримала близького сусідства з Косинським, і той діяв на випередження.

Косинський, який був символом козацького повстання, загинув. Здавалося б, козацький рух має піти на спад, однак насправді він став набирати нових обертів. Вишневецький розумів, що козаки можуть помститися за Косинського. Тому він просив допомоги в уряду, але не дочекався її. Три місяці точилася боротьба між Вишневецьким і низовими козаками. Невідомо, у якій формі вона відбувалася, найімовірніше, не у військовій, а за допомогою економічного тиску, бойкоту та ін. У будь-якому разі Вишневецький цю боротьбу програв. У серпні 1593 року він підписав угоду з козаками, за якою прийняв усі їхні вимоги.

Найважливішим досягненням козаків було визнання за ними права вільно обирати собі старшого і судити власним судом. При цьому йшлося не лише про територію Запорожжя, яка вже мала особливий статус, але й про «волость» – територію під владою старост і воєвод, тобто, власне, давно заселені українські землі. Вишневецький, як черкаський і канівський староста, фактично визнав, що не має права керувати козаками й судити їх. Згідно з іншими умовами, козаки отримали або повернули собі право вільного проходу на дніпровський Низ (Запоріжжя) і назад та право зберігання майна померлих козаків у їхніх родинах (раніше його забирав староста). Вишневецький узяв на себе зобов'язання повернути козацькому війську загалом і кожному козакові персонально човни, коней, борошно та майно, якого свого часу їх позбавив. Вишневецький також погодився, щоб родичі Косинського і ще двох загиблих із ним козаків-шляхтичів (Шалевського і Снятовського) могли подати на нього позов до державного суду. Цікаво, що в цій угоді козаки взяли на себе лише одне зобов'язання – погодилися вибачити тим слугам Вишневецького, які взяли участь у нападі на Косинського, і дозволили їм вільний прохід за пороги. Останній пункт свідчить про те, що для місцевого населення заборона плавати на Запорожжя була серйозним покаранням. Адже основа їхнього господарства була пов'язана з рибальством, яке процвітало саме в дніпровському Низу.

Цікаво, що серпнева угода Вишневецького з козаками суперечила постановам польського сейму й попередній угоді козаків із Острозькими. Адже сейм, який відбувся в червні 1593 року, прийняв рішення вважати козаків, які збиралися «в купи», бунтівниками й розправлятися з ними без суду, навіть якщо вони були шляхтичами. А Вишневецький, навпаки, визнавав не лише право козаків збиратися разом, але і їхню незалежність на підлеглій йому території двох староств. Ця територія була значною – обабіч Дніпра, приблизно від Канева та Переяслава на півночі до Чигирина на півдні. Таким чином, незважаючи на загибель Косинського, козацтво не лише не втратило, але й зміцнило свої позиції на основній території своєї діяльності – у Придніпров'ї.

Невдовзі після підписання угоди Олександр Вишневецький помер. Він і раніше скаржився на погане здоров'я. Очевидно, спілкування з козаками не сприяло поліпшенню його стану. Особа Олександра Вишневецького посідає в історії козацтва окреме місце. Адже протягом кількох десятиріч він тісно співпрацював із козаками, пліч-о-пліч із ними вів боротьбу проти татар. Під час козацької реформи короля Стефана Баторія 1578 року його призначили одним із керівників реєстрового козацтва. Разом із першим козацьким полком на королівській службі він брав участь у війні проти Москви. Тому, незважаючи на щоденні проблеми, Олександр Вишневецький майже все життя був для козаків соратником по зброї, покровителем та керівником і лише останнього року став ситуативним противником. Можливо, передсмертне визнання ним прав козацтва означало також те, що він визнав не лише свою провину в загибелі Косинського, але й особливе значення козацтва для українського прикордоння.

Зацікавлений спостерігач, Йосип Верещинський повністю підтримав рішення Вишневецького й виправдовував його перед урядом.

Подальші події відштовхувалися від угоди козаків із Вишневецьким. Державний, так званий Бродський, або замковий, суд, який мав розглядати справу загиблих Косинського та його товаришів, знаходився в Києві. Тому козаки відрядили до Києва двох своїх посланців. Ті прибули до місцевого суду й попросили дати їм «возного» (судового слідчого та виконавця), щоб з'ясувати обставини загибелі Косинського. Замковий суд не лише не пішов назустріч, але й ув'язнив козацьких посланців, незважаючи на їхній офіційний статус. Посланців навіть піддали тортурам, після яких один із них помер. Потім урядники пограбували інших козаків, які перебували в Києві. Природно, що це обурило запорожців. Парадоксальність ситуації полягала в тому, що цього разу козаки намагалися діяти законно й не просили нічого, окрім дотримання офіційного судового процесу. Протилежна ж сторона повелася незаконно, оскільки, по-перше, порушила традицію недоторканності будь-яких посланців і, по-друге, відмовила в праві на судове розслідування. Інша річ, що судді могли посилатися на рішення сейму, унаслідок якого козаки фактично опинилися поза законом.

Низові козаки вирішили відновити справедливість. 22 вересня 1593 року озброєне козацьке військо чисельністю до чотирьох тисяч з'явилося біля Києва. У місті перебувало багато шляхти, яка зібралася на «судові рочки» – судові сесії Київського воєводства. Місцевий уряд відрядив назустріч козакам делегацію, у складі якої були Йосип Верещинський і князь Кирик Ружинський. Верещинський хоч і був католицьким єпископом, однак підтримував дружні відносини з козацтвом. Ружинський замолоду й сам козакував і теж міг уплинути на позицію козацького війська. Делегація перестріла запорожців біля гирла річки Либідь. Щоб засвідчити свої мирні наміри, люди Верещинського грали церковну музику.

Однак низівці на переговори не погодилися й рушили далі, на місто. Почувши про наближення козаків, шляхта розбіглася, навіть не зробивши спроби організувати оборону міста. Як із гумором писав Верещинський, шляхтичі втекли, «не бажаючи того пива пити з урядом замковим, якого наварили». Тобто вони не хотіли захищати місцеву владу, яка започаткувала цей конфлікт. Міщани ж, побоюючись погромів, сховалися на Замковій горі. Лише прибувши до міста, козаки погодилися розпочати переговори, які були довгими та складними. Зрештою, замковий уряд погодився виплатити дванадцять тисяч злотих, як компенсацію за збитки козаків, що тоді було досить значною сумою. Після цього запорожці, «без стрілянини і без розлиття крові з обох боків виїхали з Києва… не чинячи жодної шкоди в людях».

Успішний похід запорожців на Київ означав, що козацтво значною мірою відновило позиції, утрачені після поразки в битві під П'ятками й загибелі Косинського. Козаки знову відчули себе господарями на Київщині й усьому українському Придніпров'ї. Таким чином, козацьке повстання, яке дістало назву повстання Косинського, насправді не зазнало поразки, а стало лише першим етапом козацьких війн кінця XVI ст. Згодом козаки переключились на значно важливішу для них справу – боротьбу проти «неприятеля святого Хреста».

II. Молдавські походи (1594 – серпень 1595)

Окремою сторінкою козацьких війн кінця XVI ст. стали молдавські походи 1594–1595 років. Вони були тісно пов'язані з усією попередньою історією боротьби козацтва проти османської агресії. Протистояння між молдавським населенням і турками тривало понад сто років. На межі XV–XVI ст. Османська імперія завоювала територію Північного Причорномор'я та примусила кримських ханів і молдавських господарів визнати свою залежність від султана. Територія Придністров'я й узбережжя Чорного моря увійшли безпосередньо до складу імперії. Тут були збудовані або перебудовані (на Дунаї) фортеці Килія та Ізмаїл, Бендери та Білгород (Аккерман) – на Дністрі, а також Очаків – на Дніпрі. Таким чином, Чорне море стало внутрішнім «озером» Османської імперії, а Молдавія та Придністров'я – найбільш небезпечним плацдармом для турецького наступу на північ. Адже ці території безпосередньо межували з українськими Поділлям і Покуттям. Із берегів Дністра часто розпочиналися татарські напади на українські землі, і туди ж нерідко поверталися татари зі здобиччю й бранцями. На ринках турецьких міст-фортець регіону продавали ясир із України. Через такі ринки пройшли сотні тисяч українських бранців, яких звідси вивозили до Туреччини.

Козацтво розпочало походи на турецькі фортеці Придністров'я та Причорномор'я майже відразу після їх спорудження. Також козаки всіма силами намагалися протистояти розширенню зони турецького панування на північ. Через активність козацтва турки й татари не змогли освоїти степову зону економічно. До середини XVI ст. вони ще вирощували коней і худобу в степах, однак постійні козацькі напади змусили їх триматися ближче до фортець. Козаки змогли зупинити й просування турків на північ, знищуючи фортеці, які ті намагалися будувати вздовж Дніпра.

Також козаки постійно ходили на Молдавію. Свого часу легендарний провідник козацтва, князь Дмитро Вишневецький, мав намір зайняти молдавський престол, а в 1570 – 1580-х роках козаки неодноразово вирушали в походи як у Молдавію, так і на турецькі фортеці Придністров'я. Під час повстання Косинського таких виправ не було, але з кінця 1593 року вони відновились.

Безпосереднім поштовхом до розгортання масштабних дій у молдавському напрямі стало оголошення коаліції європейських держав, об'єднаних у «Священну Лігу», про початок війни проти Османської імперії. Турецька загроза нависла над Європою в середині XV ст., коли турки захопили Константинополь, а потім почали просуватися на північ. До середини XVI ст. в руках турків опинився майже весь Балканський півострів. Турки загрожували продовженням завоювань Хорватії, північній Угорщині, Австрії. За цих умов імператори з дому Габсбургів змогли об'єднати під своєю владою, у складі так званої Священної Римської (згодом – Австрійської) імперії, усі прилеглі до османських володінь балканські землі. Тому саме Австрія та підлеглі їй державні утворення перебували на «вістрі» боротьби проти турків. Іншою особливо зацікавленою у війні стороною був Папа Римський, котрий, як покровитель усіх християн-католиків, протистояв туркам. Папська держава – Ватикан – завжди підтримувала всі антитурецькі заходи двома шляхами: організаційною та фінансовою допомогою. Непримиренним ворогом султанського панування виступала й Венеціанська республіка, яка воювала проти турків в Середземномор'ї.

Заради об'єднання зусиль у боротьбі проти турків ці країни утворили «Священну Лігу», яку підтримували й деякі німецькі князівства, а також Іспанія. Згодом до союзників приєдналися балканські князівства. Вони намагалися залучити до Ліги й Річ Посполиту як державу, що мала довгий кордон із османськими володіннями на сході Європи. Однак поляки категорично відмовилися вступити в сутичку з турками, незважаючи на те, що польська шляхта називала свою країну «передмур'ям християнства» й полюбляла антитурецьку риторику. Насправді ж основний тягар прикордонної війни завжди лягав на населення українського прикордоння і передусім на козацтво.

Зазнавши невдачі в переговорах із Польщею, дипломати Габсбургів і Папи Римського звернули увагу на козацтво, як незалежну силу, здатну взяти участь у війні. Дипломатичні агенти зібрали про козаків інформацію, яка свідчила, що останні проживають у районі Києва – Канева – Черкас (їхній центр козацтва знаходиться на Запорожжі) та є добре підготованою військовою спільнотою, що має великий досвід боротьби проти турків і татар, може зібрати військо чисельністю до десяти тисяч чоловік. Варто зазначити, що повідомлення дипломатів виявилися досить точними, передусім завдяки тому, що вони зустрічалися з особами, близькими до козацтва.

Інтереси західних дипломатів повністю відповідали намірам самого козацтва. Воно виявилося цілком готовим до пропозиції взяти участь у війні проти турків і виявляло в цій справі ініціативу. Уже в 1593 році в Празі, одній зі столиць Габсбургів, з'явилися козацькі посланці. Вони виявили бажання приєднатись до «Священної Ліги». Найдокладніше про можливості козацтва розповів шляхтич Станіслав Хлопицький, який свого часу служив при дворі короля й добре знався на міжнародних відносинах і придворному етикетові. Шляхтич прибув до імператорського двору в листопаді 1593 року з власної ініціативи, однак представився козацьким послом. Хлопицький прагнув отримати особистий визиск від справи, але його приїзд добре прислужився налагодженню відносин між австрійським двором і козацтвом. Насамперед цей візит надав інформацію про дніпровських козаків, про те, що вони є вільним, ні від кого не залежним народом, можуть зібрати вісім-десять тисяч війська й готові допомагати австрійському цісарю в боротьбі з мусульманами. Хлопицький же запропонував використати козацтво для нейтралізації татар, котрих турки завжди залучали до війни як кінне військо. Ця ідея надзвичайно сподобалася австрійським політикам, хоча втілити її не вдалося.

Прагнучи якнайшвидше отримати підтримку козаків, австрійські та ватиканські політики вирішили звернутися безпосередньо до них, оминувши польську владу. Їх не зупинила навіть та обставина, що таким учинком вони прямо порушували дипломатичний етикет, адже козаки були підданими польського короля, а військова справа та міжнародні відносини завжди були прерогативою державної влади.

Австрійський уряд вирішив відрядити до козаків спеціального посла. Ним став досвідчений дипломат Еріх Лясота. Його поїздка на Січ стала знаменною подією в історії козацтва, адже це було перше офіційне посольство, направлене європейськими володарями до козаків. Важливо також те, що завдяки записам Еріха Лясоти європейці дізналися унікальні, як на той час, подробиці про українське козацтво від зацікавленого свідка.

Іншим дипломатом, який мав установити контакти з козаками, став посланець Ватикану Олександр Комулович. Папський престол відрядив його до Польщі та придунайських князівств: Молдавії, Мультянії та Семиграддя (останні два державні утворення є історичними регіонами сучасної Румунії). Комуловичу дали таємне завдання створити спілку володарів цих князівств з українськими козаками, оскільки це б значно зміцнило антитурецьку коаліцію. Комулович повіз із собою два послання до козаків від Папи Римського Климента VIII.

Одне з них було адресоване козацькому гетьманові, ім'я якого не вказували, адже ніхто не знав, хто буде гетьманувати, коли Комулович приїде до України. У зверненні до гетьмана Папа Римський дав високу оцінку козацькому війську: «Ми знаємо, яке славне твоє козацьке військо і тому воно може бути дуже корисним християнському суспільству в боротьбі зі спільними ворогами нашої віри». Другий лист був адресований безпосередньо козакам. У ньому Папа Римський підкреслив, що має «…відомості про вашу хоробрість і воєнну відвагу і добре про це проінформовані».

Поки австрійське й ватиканське посольства лаштувалися в дорогу та їхали до України, козаки встигли розпочати воєнні дії й провести кілька вдалих операцій. Першою з них стала виправа в Молдавію наприкінці грудня 1593 року. Тоді три тисячі запорожців на чолі з гетьманом Григорієм Лободою пішли у важкий кінний похід через степи й переправилися через Дністер. Зимовий похід степом був незвичним для козацтва, особливо для запорожців, котрі зазвичай не мали достатньо коней і були більше відомі як піхота, аніж як кіннота. Крім того, узимку пересуватися засніженим степом було фізично непросто як для людей, так і для коней. Однак розрахунок організаторів походу виявився правильним. Поява козаків у Молдавії серед зими була абсолютно несподіваною й неочікуваною для противника. Не зустрічаючи опору, козаки захопили місто Оргїїв у Молдавії. Там якраз був ярмарок, тому нападникам дісталася багата здобич. А за кілька днів, на початку січня, запорожці спокійно повернулися додому.

Тут варто коротко зупинитися на проблемі військової здобичі, яку самі козаки називали козацьким хлібом. Його здобуття було важливою складовою діяльності козацтва під час походів у «неприятельські землі». Це було не випадково й повністю відповідало військовим традиціям тих часів.

Особливо поширеним було жорстоке «полювання» на здобич серед турків і татар, які залишали після себе випалені – у буквальному розумінні – землі. Разом з тим усі європейські армії того часу так само шукали «військового хліба», який часто був основним засобом їх існування або потенційного збагачення. Часто пошук здобичі спричиняв пограбування населення ворожої сторони, а нерідко й своїх, у зоні конфлікту. Тому сам факт ведення війни в тій чи тій місцевості ніс розорення людям, які мали нещастя проживати там.

Лише з XVIII ст. в європейських арміях став утверджуватися принцип відносної недоторканності мирного населення під час бойових дій. Однак у XVI–XVII ст. здобич вважали цілком законним військовим трофеєм. Існував і чіткий порядок її розподілу. Це можна простежити в усіх збройних силах – від корсарів Френсіса Дрейка до дисциплінованих частин французьких, німецьких, австрійських та інших європейських армій. Тому, якщо на здобич полювали зібрані й фінансовані державою війська, це тим паче було необхідне козацтву, яке не отримувало ніякої матеріальної підтримки від держави. «Козацький хліб» давав можливість не лише виживати у складних умовах прикордонної війни, але й дозволяв підтримувати бойову готовність, оскільки для козаків найціннішим трофеєм була холодна та вогнепальна зброя, особливо гармати.

За три місяці після грудневого походу, у середині березня 1594 року запорожці на чолі з тим же Лободою рушили в новий похід, цього разу морський. Зібралося тисяча триста вояків на сорока чайках. Запорожці спустилися Дніпром до моря, потім пропливли уздовж морського берега до гирла Дністра й напали на Білгород (Аккерман) – велике турецьке місто-фортецю Причорномор'я. Білгород був одним із міст, які спеціалізувалися на торгівлі українськими бранцями, – місцеві купці наживалися на цьому. Від полонених татар козаки також знали, що в Білгороді збиралося турецьке військо для походу в Угорщину, але їх це не зупинило. Поява козаків біля стін Білгорода знову стала для противника цілковитою несподіванкою. Адже цього часу на Дніпрі ще не повністю скресла крига і козацькі чайки спускалися до моря разом із нею. Ніхто не міг і припустити, що запорожці наважаться на таке небезпечне плавання на легких дерев'яних човнах. Раптовість нападу забезпечила операції успіх. Козаки напали на місто вночі, спустошили його, убили кілька тисяч чоловік і спокійно повернулися додому попри те, що в білгородській фортеці був розташований потужний турецький гарнізон. Походом на Білгород запорожці розпочали військові дії на боці антитурецької коаліції. Про це вони з гордістю повідомили австрійському цісарю.

Не змогла залишатися осторонь від подій і Річ Посполита. Наприкінці 1593 року стало відомо, що за наказом султана кримський хан збирається в похід до Угорщини. Найсуттєвішим виявилося те, що султан запланував похід татар через українські землі – Галичину і Поділля, а вже далі – через Карпати до Угорщини. Турецькому командуванню це було необхідне для того, щоб татари відразу зайшли в тил австрійських військ. Турки були настільки впевнені в слабкості Польщі, що навіть почали офіційно вимагати від польського уряду пропустити татар через свої землі. Поляки обурилися, категорично відмовилися виконати цю вимогу й заявили, що захищатимуться. Вони навіть пообіцяли австрійському цісарю, що не пропустять кримську орду. Щоправда, підготовка до відсічі татарського нападу йшла, як завжди, дуже повільно. Варшава не виділяла на це необхідних коштів і не мала достатньо війська, польські гетьмани Ян Замойський і Станіслав Жолкевський були змушені розраховувати лише на невелике двохтисячне кварцяне військо та на добровольців із українських воєводств.

Тоді згадали про козаків і запропонували їм службу за невелику платню. Щоправда, на відміну під попередніх років, платню (гроші та сукно) пообіцяли видати п'ятистам козакам відразу. Одним із посередників у пошуках козаків для служби виступив уже згадуваний біскуп Верещинський. Він розкритикував пропозиції польського гетьмана Жолкевського, який мав намір платити лише по п'ять злотих кожному козакові. І йшлося не про оплату за службу. За словами Верещинського, п'яти злотих могло ледь вистачити одному козакові для закупівлі рушниці, пороху та свинцю, тобто для мінімальної підготовки до війни. Верещинський також пропонував надати козакам право стацій у королівських і шляхетських маєтках.

Найцікавішим у листі Верещинського є опис типової тогочасної тактики бою козаків. Він писав, що «…козак кожний на коні з неприятелем не сходиться, а якщо на коні, з коня зсівши, табір собі чинить, або за табором возів бій з неприятелем веде, тому найкраще, щоб коней мали поручник, сотники і десятники, а осібно, в кожному десятку по два вози кінні для живності і для табору щоб мали». Це була тактика «пішого» бою, якою славилися козаки в усіх війнах аж до кінця XVII ст. Варто додати, що піший спосіб ведення бою був пов'язаний із поширенням вогнепальної зброї. Адже цілити в противника й перезаряджати рушницю було значно легше на землі, ніж на коні. Тому, віддавши перевагу рушниці перед іншими видами зброї, козаки тим самим почали віддавати перевагу пішому війську перед кінним. Водночас це не означало, що козацтво цілковито спішилося. Кінне козацтво застосовувало тактику, характерну для драгунів. У європейських арміях пізніших часів такі військові підрозділи були «напівпіхотою-напівкава-лерією». До поля бою діставалися кіньми, що збільшувало їх маневреність і швидкість, а на полі бою вони воювали в пішому строю тісно зімкнутими лавами, використовуючи переваги вогнепальної зброї, особливо, якщо стрільбу вели залпами.

Невідомо, чи вдалося Жолкевському залучити козаків до служби. Однак у цій ситуації особливо доречною стала поява на прикордонні загону добровольців Семерія Наливайка. У цей напружений час підготовки до опору татарам він уперше з'явився на історичній арені, а згодом, протягом наступних двох років, залишався найяскравішою дійовою особою в козацькому середовищі. У літературі ім'я цього ватажка звучить по-різному. Найчастіше його називають Северином, а іноді – Семеном. Однак тогочасні документи, насамперед, листи самого Наливайка, дають підстави вважати, що він мав рідкісне ім'я – Семерій. Адже якщо в чотирьох із п'яти його листів зустрічаємо це ім'я, то варто визнати, що саме воно і є правильним.

Наливайко походив із дрібного боярства-шляхти. Його малою батьківщиною називають містечко Гусятин на Поділлі або Острог на Волині. У будь-якому разі Острог – резиденція князя Острозького – відіграв у долі родини Наливайків значну роль. Замолоду Наливайко здобув великий військовий досвід, беручи участь у козацьких виправах проти турків і татар. Він сам писав із цього приводу, що «…бавився за молодих літ за багатьох гетьманів багато, на багатьох місцях в землях неприятельських хлібом козацьким». Потім Наливайко потрапив на службу до князя Костянтина Острозького.

Протягом майже всього XVI ст., аж до 1580-х років, козакування в молодому віці вважали найкращою військовою школою для шляхтичів. Участь у козацьких походах була приводом для гордості. Козакували не лише жителі прикордоння, але й шляхтичі та навіть магнати з віддалених від степового кордону земель. А випускники козацької школи отримали змогу зробити добру офіцерську кар'єру – як у державних кварцяному чи затяжному військах, так і в особистих військах магнатів. Українські та польські магнати тримали великі приватні війська, постійна чисельність яких могла становити від кількох сотень до тисячі вояків, а в разі необхідності збільшувалася до кількох тисяч, що засвідчив конфлікт Острозьких із Косинським. Коли Костянтин Острозький вирушав у далеку подорож, то брав із собою принаймні кількасот чоловік охорони, залежної шляхти та прислуги. Його виїзди до Кракова і Варшави супроводжували понад тисяча чоловік. Приватні війська також охороняли магнатів та їхні маєтки, захищали від татар, брали участь у міжусобних війнах, які час від часу влаштовували ворогуючі клани магнатів. Під час великих війн приватні війська виступали складовою військових сил країни. Таким чином, постійне ядро, насамперед офіцерський корпус приватних підрозділів, становили професійні воїни з великим досвідом. Як правило, це були незаможні шляхтичі, які так забезпечували собі матеріальний статок і опіку з боку магната.

Наливайко став військовим слугою князя. Імовірно, він служив сотником князівської хоругви, як традиційно називали сотні чи роти. Потрапити на таку службу можна було, лише заслуживши особливу довіру при дворі магната. Семерій мав можливість потрапити в коло довірених осіб князя, оскільки його старший брат, Дем'ян Наливайко, був особистим духівником Костянтина Острозького, тобто належав до його найближчого оточення. Як слуга Острозького, Наливайко брав участь у битві проти козаків під П'ятками. У листі до короля він згадував: коли Острозький «почав війну проти козаків, я, будучи від пана воєводи на службі… і обіцявши словом честі, служив йому, як мені по-рицарськи годилося, досить пристойно і належно».

Коли ж почалася підготовка до протистояння татарам, Наливайко відпросився в князя зі служби, зібрав загін добровольців і став у містечку Острополі, що на межі Волині і Поділля. Там був один із численних маєтків Острозьких. Очевидно, спочатку ядро загону формувалось з військових слуг й мешканців князівських маєтків. Таким чином, перші самостійні кроки Наливайка дають підстави припускати, що на початковому етапі своєї самостійної діяльності він повністю координував свої дії з князями Острозькими.

Початок самостійної діяльності Наливайка збігся з появою в Україні представника Ватикану Олександра Комуловича. Той намагався всіма можливими способами виконати поставлені перед ним завдання, у тому числі зібрати на українських землях значні військові підрозділи добровольців, які б могли вирушити на війну проти турків. Комулович вів тривалі переговори з польськими й українськими магнатами, але вони закінчилися нічим. Деякі дослідники припускають, що Комулович міг таємно домовитися з Острозькими (Костянтином і Янушем) про відрядження добровольців на кордон. Острозькі, як і більшість українських магнатів, завжди були прихильниками війни проти турків і татар. Крім того, маючи володіння в Угорщині й Чехії, вони були зобов'язаними австрійському імператору і тому вмовити їх допомогти було неважко. Водночас Острозькі не могли піти проти волі польського короля і через це не могли офіційно відрядити своїх людей проти турків.

Тому, можливо, вони обрали інший шлях – сприяли або принаймні не заважали формуванню загону Наливайка. Таким чином, Наливайко відразу, від самого початку своєї діяльності, міг бути залученим до міжнародних і внутрішніх інтриг. І можна припустити, що на початку його завданням був не лише захист від татар, але й наступальні дії проти турків.

У будь-якому разі папський посланець Комулович, який мав на меті знайти козацького гетьмана чи впливового козацького ватажка, досить швидко вийшов на Наливайка. Між ними розпочалося активне листування, яке свідчило про те, що в діяльності козаків були зацікавлені водночас населення українського прикордоння та уряди країн «Священної Ліги», а протягом певного часу й польська влада.

З перших кроків Наливайко намагався координувати свої дії з військовим керівництвом країни. У квітні він надіслав листа коронному гетьманові та канцлерові Яну Замойському, повідомив про свій загін, до якого «товариства немало до купи зібралось і людей таких, які життя і час свій весь звикли тратити… на послуги Речі Посполитій». Загін стояв у селі Мацієвичі на півдні Волині, і Наливайко просив визначити для нього місце розташування. Отже, Наливайко визнавав офіційне військове командування та був готовий виконувати його вказівки. Відповідь Замойського не відома, однак можна припустити, що поява загону Наливайка була дуже вчасною й доречною.

До Наливайка прибували дедалі нові добровольці, і його загін швидко виріс до двох з половиною тисяч чоловік. Тобто він став за чисельністю таким же, як і державне кварцяне військо. Згодом цей військовий підрозділ часто називали полком Наливайка. Чисельність загону не була весь час однаковою – зростала до чотирьох тисяч, а потім зменшувалася, відповідно до втрат або обставин. Добровольці Наливайка належали здебільшого до дрібної шляхти й міщан або репрезентували інші верстви населення прикордоння, які звичайно козакували та мали військовий досвід.

Швидкому зростанню Наливайкового війська сприяли як татарська загроза й прямий дозвіл влади на формування загонів самооборони, так і лідерські риси самого ватажка. Адже добровольців могла об'єднати лише людина з відповідними особистими якостями. Очевидно, від самого початку Наливайко мав великий авторитет серед козакуючих добровольців, які пішли за ним. Лише керівник із сильним характером міг згуртувати різношерстий непокірний люд українського прикордоння, лише особа з великим військовим і організаційним досвідом могла забезпечити перетворення сотень добровольців на дисципліноване боєздатне військо. За умов, коли треба було діяти на свій страх і ризик, люди могли добровільно піти лише за таким командиром.

Для підкреслення власного статусу Семерій Наливайко став називати себе «гетьманом». Наприкінці XVI ст. цей титул ще не був усталений. Відповідну назву мали вживати щодо командира великого військового підрозділу, який налічував кілька умовних або реальних полків. Поряд із Наливайком назву «гетьман» уживав також інший козацький старшина – Григорій Лобода. Офіційно Лобода мав для цього значно більше підстав, адже його військо було частиною Війська Запорозького. А очолював запорозьку організацію не гетьман, а старший (кошовий отаман). На той час цю впливову посаду обіймав Богдан Микошинський. У козацькому середовищі великий авторитет мав і колишній старший реєстрового козацтва Ян Оришовський. Це невелике коло старшин, а також кілька полковників, становило верхівку козацтва в подальших подіях.

Із наростанням загрози Наливайко пішов назустріч татарам на Брацлавщину (Східне Поділля), прикривши традиційно найбільш уразливий напрямок – так званий Кучманський шлях. На Поділлі появу Наливайка радо зустріло все населення. Адже місцеві жителі добре знали тактику татар. Ті діяли швидко й напористо, однак їхні головні переваги полягали в раптовості нападу та чисельності війська. Озброєння татар було слабким, і вони не прагнули вступати в бій із добре підготованим противником.

Особливо татари боялися вогнепальної зброї. Власне, обрання козаками вогнепальної зброї як основної в другій половині XVI ст. було пов'язане саме з тим, що вона виявилася особливо ефективною в боротьбі проти татар. На озброєнні в козаків були так звані довгі рушниці. Рушничні кулі досягали противника на досить значній відстані – на триста-чотириста метрів. Ця відстань була більшою, ніж політ татарської стріли. Рушничний вогонь був особливо небезпечним для кінноти, оскільки кулі вбивали насамперед не людей, а коней, без яких татари ставали беззахисними. Під час бою татарська кіннота була великою й зручною мішенню, тому козаки стріляли майже без промаху та завдавали противнику великих утрат.

Сучасники добре знали, що підрозділ козаків чи жовнірів може спокійно витримати бій проти татар, які мали п'ятикратну перевагу. Так само всі знали, що під час рейдів на українські землі татари майже ніколи не нападали на підготовані до захисту міста й добре організовані військові підрозділи. Тобто в цій ситуації перебування загону Наливайка в тій чи тій місцевості означало, що татари будуть намагатися оминути її.

Травень 1594 року минув у тривожному очікуванні. Зрештою, Наливайко вирішив не чекати на противника, а здійснити розвідувальний рейд. На початку червня загін Наливайка пройшов лівим берегом Дністра вниз по течії, раптовим нападом захопив і спустошив невелике турецьке місто-фортецю Паркани з околицями навпроти Бендер. Наливайко взяв багату здобич, насамперед кілька тисяч коней, яких, очевидно, готували для кримської орди. Таким чином, рейд був спрямований на підрив матеріальної бази противника. Наливайко повернувся на Брацлавщину 16 червня зі звісткою про те, що татари вже переправилися через Дніпро.

Майже одночасно з Наливайком у похід на татар вирушили й запорожці. Наприкінці травня козацька розвідка донесла, що татари зібрали біля Дніпра значні сили, понад шістдесят тисяч війська на чолі з ханом, і почали переправу біля Очакова. Турки намагалися забезпечити переправу, спорядили для цього сотні човнів, у яких перевозили татар через річку, а також військову флотилію – для прикриття від козаків. Козаків боялися настільки, що татарські улуси, у яких залишались переважно жінки й діти, відкочували зі степів до Криму, за Перекоп. Запорозька флотилія, що налічувала понад п'ятдесят чайок і понад тисячу козаків на чолі з кошовим отаманом Богданом Микошинським, вирушила до Очакова. Намагаючись зірвати переправу татар, запорожці протягом двох днів вели бої на березі й на воді. Однак сили були не рівні, адже турки мали проти козаків вісім галер, п'ятнадцять каравел і понад сто п'ятдесят сандалів. Запорожці захопили кілька кораблів, але, зрештою, були змушені відступити. Тоді турки продовжили переправу орди, що завершилася за кілька тижнів. По тому хан повільно рушив степом на захід до Дністра, щоб поповнити свої сили.

Таким чином, як це було на українському прикордонні XVI ст. майже завжди, козаки (запорожці та наливайківці) виявилися єдиною передовою силою, яка реальними діями намагалася протистояти нападу татар на українські землі. За цих умов природним було об'єднання зусиль обох козацьких угрупувань. Наливайко, як командир новоутвореного загону добровольців, відрядив на Запорожжя посланця з відповідною пропозицією. Посланець Наливайка прибув на Січ наприкінці червня та застав там іншу офіційну й значно важливішу делегацію до запорожців – посольство австрійського імператора Рудольфа II на чолі з Еріхом Лясотою.

Лясота добирався до далекого від Австрії та Чехії Запорожжя протягом кількох місяців. Йому довелося їхати через незнайому країну напівтаємно, уникаючи допитливих польських урядовців. І хоча про його місію все ж було відомо і поляки вважали її незаконною, однак вони не наважилися затримати імператорського посла з огляду на очікуваний конфлікт із татарами. Прибувши на Січ, Лясота мав змогу познайомитися з низовим товариством. Він високо оцінив бойові здібності козаків і умовляв їх прийняти пропозицію цісаря взяти участь у війні проти турків. Австрійський посол просив козаків розпочати воєнні дії в молдавському напрямі й спустошити турецькі володіння за Дунаєм. Це відповідало загальному стратегічному завданню його уряду – створити на нижньому Дунаї новий фронт антитурецької війни.

Лясота залишив унікальний щоденник, у якому описав звичаї запорожців, у тому числі й те, як відбувалася козацька рада. Козаки довго обговорювали пропозицію імператора, неодноразово збираючись у коло, але їхні думки розділилися. Зрештою, вони ухвалили компромісне рішення про те, що в похід можуть іти всі, хто бажає, але без загальної мобілізації запорозьких сил. Коли рішення було прийняте, Лясота урочисто передав козакам хоругву імператора та гроші – вісім тисяч талерів. Факт вручення прапора означав, що віднині козаків визнано військовим підрозділом, який служить імператору Рудольфу VII, і це було принципово важливо для запорожців. Уперше в історії козаки вступили на службу до іноземного правителя. Що ж стосується грошей, то заплачена сума була майже символічною. Її не могло вистачити ні на платню за службу, ні на спорядження повноцінного війська. Лясота в своєму звіті особливо відзначив власну заслугу в залученні до війни боєздатного війська за зовсім малу платню. Таким чином, запорожці погодилися служити заради спільної справи – боротьби проти турків.

Лясота став свідком переговорів запорожців із посланцем Наливайка, котрого теж заслухали в козацькому колі. Як виявилося, запорожці пам'ятали, що Наливайко воював проти них у битві під П'ятками та вважали його своїм неприятелем. Однак посланець мав готову відповідь на це звинувачення й переказав пояснення причин ведення Наливайком війни з запорожцями. Наливайко служив у Острозького задовго до його конфлікту з козаками. Як вірний слуга, він був зобов'язаний продовжувати службу, коли його патрон потрапив у скрутну ситуацію. А «…тоді вже його власна честь не дозволила йому полишити воєводу, свого пана, хліб якого він їв задовго перед тим і в службі якого перебував у той час, ось чому він був змушений воювати за нього з його ворогами». Далі посланець від імені Наливайка заявив: «…Оскільки чесне лицарство підозрює його у ворожих намірах, то він бажає з'явитись особисто у їхнє коло, скласти посеред нього свою шаблю і спробує виправдатись від зведених на нього звинувачень. Якщо ж і після того лицарське коло по-старому визнає його неправим, він сам запропонує відрубати йому голову його власною шаблею. Все ж він має надію, що вони задовольняться його поясненнями, визнають їх змістовними і назавжди вважатимуть його своїм другом і братом». Гідна відповідь Наливайка задовольнила запорожців, тим паче тому, що значна їх частина сповідувала схожий лицарський кодекс честі. На знак поваги до січового товариства й заради майбутніх спільних дій Наливайко передав запорожцям дорогоцінний дар – півтори тисячі коней, захоплених під Парканами. Подарунок Наливайка був особливо доречним, тому що запорожцям не вистачало коней для підготовки війська до походу.

Домовленість Наливайка з запорожцями відіграла важливу роль у подальших подіях, однак не змогла вплинути на похід кримської орди. Татари боялися йти через Поділля, де стояв загін Наливайка і де населення було готове до опору. Тому вони оминули Поділля, пройшли через залежну від турків Молдавію та на початку липня ввірвалися на Покуття (частина сучасної Івано-Франківської області). Польська влада, яка ще за півроку до походу знала про його підготовку, виявилась абсолютно не готовою до такого повороту подій. Нечисленне кварцяне військо стояло в тилу Наливайка на західному Поділлі, а сусіднє Покуття залишилося неприкритим від вторгнення.

Майже не зустрічаючи опору, татари вільно пройшли всю Галичину. Вони здобули й спалили численні міста і містечка: Снятин, Жуків, Товмач, Чешибіси, Тисменицю, Галич, Калуш, Долину. Проти них устояли лише замки Чешибісів і Галича. Оскільки татари йшли в далекий похід, вони не полонили, а лише грабували та вбивали. Лише на півночі Галичини, біля Самбора, на межі етнічних польських земель, їх зустрів гетьман Ян Замойський з невеликим військом і ополченням. Однак татари не мали наміру вступати в бій, тож відійшли та спокійно пройшли через Карпати до Угорщини.

Прорив татар через польські володіння до Угорщини викликав гучний міжнародний скандал. Польщу звинувачували в зраді християнських держав, адже вона обіцяла, що татар не пропустить. Литовський підканцлер Ярош Волович писав щодо цього, що Польща заслужила «вічної ганьби у всього християнства».

Важливо відзначити, що перебування загону Наливайка на Східному Поділлі врятувало ці землі від татарського нападу. Інші ж можливі напрями руху татар мали прикривати польські війська та шляхетське ополчення, але вони цього не зробили, хоч і мали всі можливості. Перехід татар через Молдавію забрав певний час, що давало можливість для маневру й підготовки до опору. Та польська влада й цього разу засвідчила свою цілковиту неспроможність у справі оборони південного кордону. Поляки змогли зібрати військові частини лише тоді, коли небезпека загрожувала безпосередньо етнічним польським землям. На цьому тлі стає зрозумілим реальне значення козацтва, яке робило все можливе для захисту України від татарських нападів.

Коли Наливайко дізнався про прорив татар, то негайно пустився з військом навздогін за ними. На той час кількість добровольців у Наливайка зросла, як свідчать джерела, до чотирьох тисяч чоловік, котрі становили на ті часи досить потужну військову силу. Однак відстань до татар була великою, противник рухався швидко, і Наливайкові не вдалося його наздогнати. Під Теребовлею він зрозумів безнадійність своїх намірів і зайнявся іншою справою – узявся «пустошити» маєтки магната Мартина Калиновського.

Наливайко звернув увагу на Калиновського не випадково: свого часу Калиновський забив до смерті його батька й забрав його землю. Де це сталося, достеменно не відомо, хоча вважають, що в Гусятині. Таким чином, Наливайко мав достатньо підстав як для ненависті, так і для помсти Калиновському Спочатку він захопив Теребовлю, звідки забрав сто шістдесят коней, порох і харчі. Потім рушив до Гусятинського замку, який хитрістю зміг захопити.

Уранці 20 липня Наливайко відрядив до замку посланця, який свого часу служив у родичів Калиновського, а тепер перейшов до нього. Посланець повідомив уряднику, що ось-ось до нього мають приїхати родичі. Калиновський наказав приготувати сніданок і виїхав назустріч гостям. А гостем виявився Наливайко. Він захопив замок, пограбував Калиновського, забрав цінні речі, шістнадцять тисяч злотих, а також місцевий арсенал: гармату, сто п'ятдесят смогівниць з гаківницями (їх можна ототожнити з дрібнокаліберними гарматами), двісті півгаків із рушницями, десять півбочок пороху, ядра й кулі, різне спорядження, у тому числі казани. Наливайко забрав і скриньки з документами Калиновського на земельні володіння, а за містом – понад триста коней. В інших шляхетських маєтках Наливайко взяв близько двох тисяч коней, чимало зброї та спорядження.

У боротьбі проти Калиновського простежуємо як особисту і, слід визнати, зрозумілу ворожість Наливайка до кривдника свого батька, так і елементи соціальної, або, як писали в радянських книжках, «класової боротьби». Дійсно, будь-який виступ проти великого польського магната можна розуміти як боротьбу не лише проти нього особисто, але й проти всієї магнатської верхівки суспільства. Адже не тільки Калиновський, але й інші магнати та шляхта поводилася брутально щодо менш заможних верств населення.

Разом з тим Наливайко цілеспрямовано шукав озброєння та військове спорядження. Козацький ватажок готувався до продовження бойових дій проти турків, а для створення повноцінного війська все це було вкрай необхідним. За кілька місяців, із квітня до липня 1594 року, загін Наливайка зріс удвічі. Зрозуміло, що він потребував озброєння та значних матеріальних ресурсів для перетворення на повноцінне, боєздатне військо.

Після переслідування татар Наливайко повернувся на Брацлавщину та, «не бажаючи пускати даремно часу і оказії до пустошення неприятеля» (так писав сам Наливайко), вирушив до Молдавії. Маючи під рукою чотири тисячі війська, він наважився піти на Бендери (Тягин) – найбільшу турецьку фортецю Придністров'я. Розрахунок знову був правильним: після прориву татар турки не очікували зустрічної виправи з Поділля. Наливайківці захопили місто, однак не змогли захопити потужний замок. Власне, замок їх особливо й не цікавив: головним було нейтралізувати турецький гарнізон. У місті та на околицях наливайківці взяли значну здобич, а також великий полон – понад чотири тисячі турків і туркень, татар і татарок. Зазвичай козаки не брали в полон і не торгували людьми, але зрідка все ж вдавалися до цього з метою подальшого обміну бранцями.

Похід на Бендери тривав близько місяця й закінчився десь на початку вересня. Захоплені перемогою й переобтяжені здобиччю, наливайківці спокійно поверталися додому, утративши пильність, за що й поплатилися. Молдавський господар Аарон із семитисячним військом молдаван, турків і татар підстеріг Наливайка на переправі через Дністер. Відбулася битва, у якій козаки втратили понад тисячу вояків. Утратили вони й усю здобич та обоз. Однією з причин великих утрат стало те, що під козацьким обозом обвалився високий берег Дністра. Наливайко також не чекав нападу саме з боку Аарона, адже молдавський господар уже неодноразово повідомляв, що готовий перейти на бік антитурецької коаліції. Тому над берегом Дністра Наливайко пообіцяв помститися йому.

Незважаючи на поразку на переправі, похід Наливайка дістав високу оцінку та широкий розголос у європейських країнах, особливо серед учасниць «Священної Ліги». Адже сам напад на Бендери пройшов вдало, і козаки завдали місту й околицям значних збитків. Про нього дізналися в Римі, Празі, Кракові, Гданську. Папський посланець Комулович задоволено доповідав у Римі про те, що «козаки виконали свій обов'язок». Очевидно, він уважав похід Наливайка й своїм власним успіхом у справі залучення нових сил до війни проти турків.

Повернувшись на Поділля, Наливайко став у Брацлаві – центрі воєводства. Це викликало невдоволення місцевої шляхти. Тепер, коли небезпека татарського нападу оминула Поділля, шляхта вже не потребувала допомоги козаків. Зі свого боку, Наливайко не збирався залишати цю місцевість і розпускати власне військо, оскільки готувався до нового походу. Він також вимагав від шляхти забезпечити своїх людей необхідними припасами. Це взаємне невдоволення переросло у відкритий конфлікт, у якому на бік Наливайка стали брацлавські міщани на чолі з війтом Романом Тиковичем. Шляхті довелося покинути Брацлав і перебратися до сусідньої Вінниці. Там шляхтичі зібралися на «судові рочки», а потім порадилися й вирішили повернутися до Брацлава. Зібравшись разом, маючи слуг, вони поверталися обозом назад. Однак наливайківці й міщани перестріли їх над Бугом. 30 вересня, уночі, під час зливи, вони напали на шляхетський обоз, побили, пограбували й розігнали шляхтичів.

Повстанці не мали на меті знищити шляхту. Їм було важливо лише довести, кому зараз належить реальна влада на Східному Поділлі. Ставши господарями ситуації, наливайківці тримали в своїх руках брацлавський замок, де мешкали як удома, а місцевій шляхті наказували давати собі стації. Коли ж хтось зі шляхтичів виявляв непослух, козаки наїжджали на їхні маєтки. Шляхта зазнавала збитків і тому, що козаки забрали місцеві судові документи, найважливішими серед яких були права на земельну власність. Місцева шляхта скаржилася на козаків королю. Той у відповідь надсилав універсали до козаків з вимогою припинити сваволю, а до місцевої влади – з наказом розправитися з козаками. Однак це були порожні слова, оскільки місцеві урядники не мали сил для боротьби зі «свавільцями». У будь-якому разі саме після цих подій про наливайківців пішла слава як про бунтівників. А для того щоб «те зло пожежею далі не йшло», король уперше наказав покарати «того Наливайка й інших свавільників» відповідно до їхніх заслуг.

Та того часу конфлікт зі шляхтою не був основним завданням ні для наливайківців, ні для запорожців, котрі готувалися до великого походу в Молдавію, у якому найбільше були зацікавлені Австрія та Ватикан. Польські гетьмани й інші впливові посадовці не заважали козакам, оскільки були обурені походом татар. Лунали навіть заклики до початку польсько-турецької війни, однак піти на це верхівка країни не наважилася. Для козацтва ж найважливішим було те, що йому давали можливість спокійно провести мобілізацію всіх наявних сил.

Наприкінці жовтня 1594 року на півдні Брацлавщини зібралися основні угруповання козацтва. Це були запорожці на чолі з гетьманом Григорієм Лободою, реєстрові козаки на чолі з Яном Оришовським і загін Наливайка. За свідченнями спостерігачів, козацьке військо мало сорок хоругв, дві з яких були цісарськими. Можливо, один стяг надав Еріх Лясота, а другий – привезли козацькі посли, які їздили разом із Лясотою до Австрії, де підтвердили свою готовність воювати з турками.

Козацьке військо становило близько дванадцяти тисяч чоловік. Деякі джерела називали навіть цифру двадцять тисяч, але вона явно перебільшена. Таке потужне військо козацтво зібрало вперше в своїй історії. Варто зазначити, що тогочасні європейські армії, утримувані державою, кількісно були здебільшого такими ж. Однак фінансувала, забезпечувала зброєю, військовою амуніцією та продовольством їх держава. Козацтво ж споряджалося винятково своїми силами.

29 жовтня 1594 року козацьке військо перейшло Дністер поблизу молдавської фортеці Сороки й рушило на столицю Молдавії Ясси. Головний удар козаків був спрямований проти господаря Аарона. У трьох битвах вони розбили його підрозділи та завоювали Ясси й Цецору. Протягом кількох днів козаки спустошували околиці столиці, а потім повільно рушили додому. Це була повна перемога. На жаль, подробиці цього блискучого походу нам майже не відомі, за винятком того, що козакам досить легко вдалося захопити нехай невелику, але ж напівнезалежну країну, якою на той час була Молдавія, що засвідчило про великий військовий потенціал козацтва.

За кілька днів після повернення на Поділля стало відомо, що Аарон, можливо під тиском козаків, присягнув імператорові та став новим союзником у боротьбі проти турків. Слідом за ним на бік християнської Ліги перейшли мультянський воєвода Михай Хоробрий і семиградський князь Сигізмунд Баторій. Мультянія (Волощина) і Семиграддя (Трансільванія), які були васалами Османської імперії, займали стратегічно важливі позиції на османсько-християнському фронті. Розташування сил у придунайському регіоні принципово змінилося на користь антитурецької коаліції. Козацькі дипломати відразу встановили контакти з новими союзниками для координування дій. Так, переговори з семиградським князем вів один із найдосвідченіших козацьких керівників Ян Оришовський, який свого часу служив при дворі короля Стефана Баторія. Від цього князя козаки отримали хоругву. Оришовський домовився про спільні дії й із Аароном. Уже взимку 1594/95 року невеликі козацькі підрозділи ввійшли до складу мультянських і семиградських військ. Незважаючи на звичне зниження військової активності взимку, вони брали участь у боях на Подунав'ї.

Основна частина козацького війська наприкінці листопада повернулася на Поділля й стало в місті Бар, установивши свою владу в місті та околицях. 24 листопада козаки зібрали загальне коло, у якому прийняли рішення про подальші дії – організацію зимового відпочинку та оподаткування шляхти задля утримання козацьких загонів. Реквізиції були поставлені на регулярну основу. У шляхетські маєтки розіслали універсали з вимогою, щоб до козаків «посилали всіляку живність». По селах їздили спеціальні урядники, які описували маєтки й визначали розміри податків. Відомо, що встановлення податків завжди було прерогативою державної або місцевої влади. Тобто козаки прямо привласнювали собі функції державних органів управління. У цьому розумінні для державної влади вони ставали особливо небезпечними політичними злочинцями, навіть якщо за ними не було ніяких інших проступків.

Під безпосереднім контролем козацтва опинилося практично все Східне Поділля, або, як його називали за адміністративним поділом, Брацлавське воєводство (територія цього історичного регіону значною мірою збігається з сучасною Вінницькою областю), адже з трьох найбільших міст краю – Вінниці, Брацлава та Бара – два останні, разом із прилеглими землями були в руках козаків. Поза Брацлавщиною значна частина козаків розійшлася для зимового відпочинку по домівках, а решта невеликими загонами розташувалася в королівських і шляхетських маєтках на Поділлі, Київщині та Волині. Ширилася й територія козацького управління та оподаткування. На козацькі побори скаржилися навіть шляхтичі Подільського воєводства. За чутками, козаки осміліли настільки, що надіслали вимогу про стаці навіть до найбільшого південноукраїнського міста – до Кам'янець-Подільського.

Налякані подільські шляхтичі тікали до Кам'янця або скаржилися королю й вищим посадовцям країни: вони неодноразово писали листи до канцлера й навіть домоглись аудієнції в короля, яка відбулася 9 грудня 1594 року. Шляхтичі просили «прудкого порятунку», розповідали, що змушені тікати або підкорятися козакам, попереджували, що козаки стають дедалі небезпечнішими, адже до них «щогодини» приєднуються нові люди.

Однак, як і за півроку до цього, влада не реагувала на нарікання шляхти. Уряд вагався, бо не знав, як поводитися в умовах великої війни на південних кордонах Польщі. У разі залучення до війни козаки були потрібні, тому розпочинати боротьбу з ними не було вигідно. Крім того, уряд не мав для цього достатніх сил, оскільки підрозділи кварцяного війська стояли в Карпатах, очікуючи можливого повернення хана з Угорщини тим же шляхом, яким він туди пройшов.

Тому козаки почувалися цілком вільними. Фактично з часів Косинського та протягом 1591–1594 років відбувалося поступове розширення сфери козацького впливу. Парадоксальність ситуації полягала в тому, що для козацтва це не було самоціллю, адже вся його діяльність була спрямована на війну проти турків. А українські землі, насамперед Поділля, були для них основною базою постачання людських, продовольчих і матеріальних ресурсів.

Наприкінці зими підготовку до нового походу було завершено. 21 лютого 1595 року запорожці Лободи і, очевидно, реєстровці Оришовського разом вирушили до Молдавії. Слідом за ними пішов і Наливайко. Об'єднавшись із семиградськими та мультянськими частинами, Лобода взяв участь у облозі Бендер. Козаки завоювали місто, спустошили його околиці, однак завоювати замок не змогли. Наливайко ж дійшов до Білгорода, де історія повторилася: козаки здобули місто, але замок залишився неприступним. Те ж сталося й у Килїї. Причина цих невдач полягала в тому, що козаки та їхні союзники не мали важких гармат, потрібних для облоги добре укріплених фортець. Тому, якщо не спрацьовувала традиційна тактика раптового нападу, облога, навіть тривала, рідко могла змінити ситуацію. Інші загони козацтва діяли понад Дунаєм. Вони брали участь у штурмах Ізмаїла, Браїлова, Ісакчі, воювали на території Добруджі та Сілістрїї. На півдні козаки дійшли майже до Софії, де об'єдналися з болгарськими повстанцями. Загальна чисельність козаків, які тоді воювали з турками, сягала дванадцяти тисяч.

Досить успішні дії дали змогу вигнати або блокувати турків на значній території, чим козаки добре прислужилися антитурецькій коаліції. Однак розвинути успіх і вигнати турків з регіону союзники не змогли. Головною причиною цього стали суперечки поміж власниками дрібних дунайських князівств. Вони розпочали сваритись, а потім і воювати між собою. У Молдавії відбувся переворот. Престол зайняв ставленик семиградського князя Стефан Резван, який заарештував Аарона. Наливайко кинувся визволяти нещасливого господаря, однак того стратили. На біду козаків, коли задіяні в конфлікті молдавани відступили від Бендер, на допомогу туркам прийшов п'ятитисячний загін татар. У бою козаки зазнали великих втрат – до дев'ятисот вояків. За таких обставин у травні 1595 року війська Лободи й Наливайка повернулися на Поділля.

У травні Наливайко з двома тисячами козаків став у Брацлаві. Місцева шляхта мала намір протистояти йому, але не наважилася на це. Вона лише скаржилася королівській владі. Пішли чутки, що козаки збираються до Кракова, щоб отримати гроші від короля. Незабаром Наливайко перебрався до Пикова, де відпочивав три тижні. Наливайківці та інші козацькі підрозділи були готові до продовження війни, однак прагнули мати надійних союзників. У свою чергу, усі християнські союзники, незважаючи на суперечки між собою, активно запрошували козаків до себе на службу. Наливайко прийняв пропозицію австрійського архікнязя Максиміліана й у червні вирушив із двохтисячним військом до Угорщини. Там він протягом двох місяців воював разом із австрійцями, за що отримав у нагороду від Максиміліана хоругву. На жаль, подробиці перебування Наливайка в Угорщині, так само, як і подробиці вищезгаданих походів, нам не відомі.

Дрібніші козацькі підрозділи діяли в складі військ різних правителів. Водночас козаки не забували й про свій «рідний» театр бойових дій – причорноморський. Частина запорожців залишалася на Січі й принагідно намагалася дошкулити противнику. На початку червня козаки захопили турецьку фортецю Очаків, що було значним успіхом. Там вони взяли велику здобич, у тому числі нібито й сорок гармат, однак, відступаючи, не змогли зруйнувати укріплення, бо не мали для цього ні достатніх сил, ні пороху. Частину трофеїв запорожці надіслали в подарунок семиградському князеві.

Перелом у війні настав у серпні 1595 року. Османська імперія мала великі людські й матеріальні ресурси. Після невдач перших років війни турки змогли зібрати потужні збройні сили, і візир Синан-паша розпочав наступ на придунайські землі. Султан знову наказав кримському ханові йти в Угорщину через Україну Навчений досвідом, Ян Замойський уже не відсиджувався на півночі Галичини. Він зміг швидко зібрати військо та шляхетське ополчення й вирушив назустріч загрозі – на Поділля. Потім, намагаючись здобути вигоду для Польщі, Замойський повів своє військо до Молдавії, вигнав звідти господаря Резвана, а на його місце посадив свого ставленика Єремію Могилу. Коли ж турки пішли на польське військо до Цецори, Замойський запропонував мир на прийнятних для обох сторін умовах: Молдавія залишиться під владою турків, але правителем країни буде Могила. Крім того, поляки пообіцяли, що не пропускатимуть козаків на Подунав'я. Турки згодилися, оскільки так під їхню владу поверталася значна територія, яку поляки фактично захищали від козаків. Тобто з точки зору антитурецької коаліції, дії Польщі були вигідні саме Османській імперії, тому союзники сприйняли польську політику як зраду інтересів християнських народів.

Замойський розташував польські війська вздовж молдавського кордону й дійсно перетнув козакам шлях до Молдавії. Лише дрібні козацькі загони діяли й далі в складі військ союзників. Однак основні козацькі сили, які повернулися в Україну, мусили йти на Волинь і Київщину, оскільки Поділля вже було зайняте. Так закінчилася понад півторарічна участь козаків у війні «Священної Ліги» проти турків.

Молдавські походи козацтва 1594–1595 років засвідчили великий військовий та організаційний потенціал козацтва. Уперше в історії воно виступило як самостійний суб'єкт міжнародних відносин, адже влада воюючих християнських держав зверталася з проханням про військову допомогу безпосередньо до козаків. Чисельність усіх козацьких підрозділів сягала дванадцяти тисяч чоловік, що відповідало тогочасним арміям багатьох європейських держав. Козацтво було надійним союзником, оскільки послідовно дотримувалося ідеї боротьби християнських народів проти турецького панування в Європі.

III. Опанування волості (вересень 1595 – січень 1596)

У вересні 1595 року розпочався новий етап козацьких війн кінця XVI ст. Відрізані від епіцентру воєнних дій, козацькі загони постали перед вибором: шукати шляхи продовження війни проти турків, вести боротьбу проти влади та шляхти у волості чи саморозпуститися й розійтися по домівках. Очевидно, найскладніше було зробити останнє. Півтора року успішних воєнних дій проти давнього ворога привели до значного зростання кількості козаків за рахунок добровольців. Козацтво пишалося своєю боротьбою проти «неприятеля святого Хреста» та уважало дії Польщі зрадою інтересів християнства. Заохочуване Австрією, Ватиканом та іншими союзниками, воно прагнуло лише до продовження війни проти турків. Однак козаків відрізали від кордону, а на відкритий збройний конфлікт із польським військом, для прориву в Молдавію вони не були налаштовані. В очікуванні поліпшення ситуації, козацькі загони не розходилися, але це змушувало їх шукати засоби для існування, адже тисячі людей в козацьких підрозділах потребували хоча б мінімуму – харчування та місць проживання. Для цього козаки змушені були постійно завойовувати нові королівські, магнатські й шляхетські маєтки, оскільки довгий постій виснажував місцеві ресурси.

Таким чином, польська влада спровокувала ситуацію, у якій козацтво переспрямувало свою енергію з турків і татар на місцевих землевласників. Самі козаки вважали свої постої та побори явищем тимчасовим, а свої дії – абсолютно справедливими, ігноруючи позицію влади та шляхтичів щодо цього. Така оцінка подій була характерна для всіх козацьких старшин і неодноразово звучала в листах Наливайка та Лободи, полковників Федора Полоуса, Матвія Шаули, Саська Федоровича та ін.

Коли польські підрозділи на початку осені 1595 року завоювали Поділля, військо Григорія Лободи відійшло на північну Київщину. Своєю резиденцією Лобода обрав Овруч, а окремі козацькі загони розійшлися по містечках і селах Київщини та південної Білорусі. Козаки відряджали в поселення, окрім тих, де були їхні постої, постачальників, які накладали на місцевих мешканців податок. Зрозуміло, що основний податковий тягар лягав на маєтки великих і середніх землевласників, де були сконцентровані значні матеріальні та продовольчі ресурси. У великих маєтках зберігались значні запаси продовольства, утримувалось багато худоби і коней, всього необхідного для щоденного харчування, тому козаки становили найбільшу загрозу саме для магнатів і шляхти. Згодом багато істориків писало, що козаки боролися проти «феодального гніту», хоча насправді причина такого протистояння була іншою.

Лобода та його найближче оточення поводилися досить спокійно, на відміну від Наливайка. У середині вересня 1595 року Наливайко повернувся з Угорщини. Шлях його двохтисячного загону пролягав через Карпати, а далі – повз Самбір і Замостя. Рух Наливайка саме таким маршрутом викликав у влади та шляхти тривогу. Пішли чутки, що Наливайко збирається спустошити маєтки канцлера Яна Замойського, аби помститися йому за укладення миру з турками. І нібито саме з цією метою Наливайко повернувся з Угорщини. Однак він швидко пройшов Галичину і рушив прямо на Луцьк. У місті якраз був ярмарок, а місцева шляхта зібралася на судове засідання. Наливайко зупинився під Луцьком для відпочинку. Невідомо, які дії він запланував, однак шляхта й міщани, хоч і мали прекрасні можливості для оборони міста та потужного луцького замка, вирішили від Наливайка відкупитися. Купці, шляхта й місцеві євреї зібрали кілька тисяч злотих і відрядили до нього цілу делегацію на чолі з католицьким єпископом. Делегація вручила Наливайкові викуп, і його загін поводився надалі мирно, хоч і провів під містом кілька днів. Цікаво, що в луцьких судових книгах немає скарг на козаків, однак місцевий митник скаржився, що ситуацією скористалися купці, які розбіглися, не заплативши мита. Але згодом міщани все-таки звернулися до короля з проханням зменшити їм податки й аргументували це тим, що вони постраждали від козаків.

Перебування Наливайка під Луцьком аж ніяк не стало другорядною подією в історії козацького руху. Місто було центром Волинського воєводства та одним з найбільших міст тогочасної України. Саме на Волині знаходилися маєтки найбільших українських магнатів і шляхти. Ще два роки тому Косинського зупинили й розбили далеко від Луцька, на межі волинських і київських земель. Тепер же козацький загін зміг легко пройти через Волинь, щоправда, не зі сходу, а із заходу, та ще й узяти з Луцька викуп. Це свідчило про зміцнення позицій козацтва та розгубленість влади, адже, на відміну від 1593 року, проти Наливайка не були зібрані ні посполите рушення, ні приватні війська магнатів.

Відпочивши під Луцьком, Наливайко вирушив у Білорусь до Слуцька. Можливо, заохочений отриманим у Луцьку досвідом, він надіслав листа слуцьким міщанам з вимогою надати йому стацїї й зібрати п'ять тисяч злотих. Цікавим є пояснення причин його грошових вимог: «на залізця до стріл, які на неприятеля Хреста святого вистріляв у Венграх». Немає сумнівів, що Наливайко визнавав свої дії абсолютно справедливими. Він уважав себе й своїх людей захисниками християнства: вони повернулися з війни проти турків і тому заслуговували на гроші та постачання як для утримання козацького загону, так і для підготовки до нового походу.

6 листопада Наливайко захопив Слуцьк, де стояв три тижні. Він поводився досить мирно, однак був упевнений, що має право збирати стації, і його люди робили це в околицях міста. Слуцьк уходив до складу Великого князівства Литовського автономної частини Речі Посполитої. Українські ж землі входили до складу Польської Корони – другої частини об'єднаної країни. До Люблінської унії 1569 року більшість українських земель – Волинь, Східне Поділля і Київщина – належала Великому князівству Литовському. Потім вони перейшли до Польської Корони, але згадка про спільне минуле ще довго не полишала сучасників. Багато хто згадував про литовські часи як кращі, ніж польські. Що ж до історії козацтва, то вона розпочалася саме за литовської доби історії України. І частина козаків походила з місцевостей, розташованих в басейні річки Прип'ять, маючи змогу добиратися до дніпровського низу річкою. Козакуванням як річковим промислом займалося багато міщан півдня Білорусі, котрі продавали дніпровську рибу в Польщу й Німеччину. Таким чином, землі, до яких прийшов Наливайко, не були чужими козацтву, частина його людей була місцевими мешканцями, однак козацьке військо з'явилося тут уперше.

Поява Наливайка на землях Великого князівства Литовського стривожила білоруську й литовську шляхту. Зрозуміло, що, з погляду землевласників і влади, Наливайко поводився як грабіжник, котрий не мав жодних законних підстав для грошових і продовольчих поборів. Крім того, місцева знать недолюблювала поляків і вважала, що польська верхівка винна в багатьох проблемах країни. Пішли навіть чутки про те, що поляки навмисно послали козаків до Литви.

Велике князівство Литовське мало власні військові органи влади на чолі з гетьманом. Тому тепер Наливайко зіткнувся з новим противником. Литовський гетьман Криштоф Радзивілл і місцеві воєводи почали збирати проти нього війська в найближчих замках – Несвіжі, Копилі та Клецьку. На дорогах поставили варту, яка перехоплювала людей Наливайка й тих, хто йшов до нього.

Зрозумівши, що його оточують, Наливайко послав назустріч противнику до Копиля загін на чолі з полковником Мартинком. Та той потрапив у засідку, яку влаштували гайдуки мстиславського воєводи Ієроніма Ходкевича: вони підстерегли козаків на греблі, під мостом. Відбувся бій, у якому козаки втратили кілька десятків вояків і були змушені повернутися. За кілька днів по тому Наливайко пішов зі Слуцька, забравши звідти гармати та іншу зброю. Він заявив, що збирається на сніданок до Несвіжа – резиденції наимогутніших литовських магнатів Радзивіллів.

Звернувся Наливайко й до Ходкевича. У листі він висловив здивування тому, що люди магната напали на наливайківців. І тут з'ясувалася важлива деталь. Виявляється, у Слуцьку перебувало двоє дітей Ходкевича. Наливайко знав про них, але не завдав їм ніякої шкоди й не використав для шантажу батька, бо «ми, як люди рицарські, над невинними мститися не хочемо, що нам людям рицарським не годиться». Наливайко вимагав дати волю захопленим Ходкевичем козакам і пропускати «товариство наше» – козаків, які йшли на відпочинок чи поверталися до загону, – через свої маєтки. Випадок із дітьми Ходкевича, котрих Наливайко вільно відпустив, привернув особливу увагу сучасників, адже свідчив про його лицарську, шляхетну поведінку. Так само й надалі, незважаючи на загалом негативне ставлення до Наливайка, усі сучасники визнавали його високі особисті якості.

Зі Слуцька Наливайко рушив не на Несвіж, а в бік Бобруйська. Можливо, називаючи Несвіж наступним містом свого маршруту, Наливайко просто дезінформував владу. 6 грудня він опинився вже під Могилевом. Це місто теж було столицею воєводства, тобто належало до адміністративних центрів країни. Могилівські урядники (війт, писар, підстароста) надіслали Криштофу Радзивіллу розпачливого листа з проханням про допомогу. Але було запізно. Наливайківці оточили місто й після того, як місцеві урядники відмовились здатися, розпочали штурм. Вони стали стріляти з гармат і підкотили під одну з веж два вози з порохом. Міщани злякалися, утекли з замка, і козаки спокійно зайняли замок і місто. Але козаки під час бою нібито втратили шістдесят чоловік. Завоювавши місто, Наливайко наказав привести на центральну площу підстаросту Станіслава Дибовського, який займався організацією оборони. Наливайко зробив вигляд, що збирається його стратити, однак справа закінчилась імітацією розстрілу. Потім Дибовського вільно відпустили, але забрали все його майно. Інших каральних заходів щодо міщан і шляхти козаки не застосовували.

У Могилеві наливайківці провели близько двох тижнів. Імовірно, від їхньої присутності потерпала шляхта та міська верхівка. Згодом один зі шляхтичів шукав свої речі й дізнавався в Наливайка про них. Наливайко розповів, що козаки принесли йому цінні речі одного шляхтича, він узяв собі лише шаблю, а решту поділили його люди. Могилівські міщани не зазнали особливої шкоди від козаків. Про це свідчать пізніші судові документи, у яких міщани скаржились один на одного, на пожежу в місті, але жодного разу – на грабунки козаків, хоча це зробити було найлегше.

18 грудня під містом з'явився загін білоруської шляхти чисельністю понад шістсот вояків, очолюваних річицьким старостою Михайлом Буйвидом. Була дуже холодна зима, і люди Буйвида не могли довго стояти під містом. Вони знайшли своєрідний вихід із ситуації – запалили Могилів, щоб «викурити» звідти Наливайка. Наливайківці дійсно втекли, але дерев'яне місто згоріло, що стало великою трагедією для його жителів. Цікаво, що литовська верхівка переклала вину за пожежу на козацтво. Згодом король Сигізмунд III спеціальною грамотою звільнив Могилів від частини податків, аргументуючи це тим, що козаки спалили місто. Литовський канцлер Лев Сапєга писав із Варшави Криштофу Радзивіллу: «…Від короля важко таїти, що… всі хто звідти приїжджають, а особливо самі могилівці (повідомляють. – С. Л.)… що не козаки, але самі наші люди Могилів спалили». Про це знали всі сучасники, і польський хроніст Йоахим Бєльський відверто написав, що литовці «місто запалили самі».

«Викурений» вогнем із міста, Наливайко рушив на південь. Військо Буйвида спробувало піти за ним, однак наливайківці йшли добре організованим табором і легко відбивали всі атаки. Очевидно, їм більше дошкуляв холод, а не противник, який зрештою відступив. Тому наливайківці зупинилися в найближчому містечку Річиці.

На цьому білоруський похід Наливайка закінчувався. Зауважмо, що загалом вдало. У білоруських замках він узяв понад двадцять гармат. Для загону, чисельність якого становила від однієї до трьох тисяч вояків, це було потужним озброєнням. Крім того, наливайківці значно поповнили свою скарбницю, що мало на меті не лише особисте збагачення, але й забезпечення війська всім необхідним. Сучасники й дослідники сперечалися про причини білоруського рейду Наливайка. Одні вбачали в ньому лише бажання поживитись на білоруських землях. Інші вважали рейд частиною якогось більшого задуму, спрямованого на боротьбу з владою, адже Наливайко розсилав якісь листи із закликами боротися за волю. Литовсько-білоруська знать підозрювала, що козаків послав у Білорусь Ян Замойський, оскільки вони весь час повторювали, що перебувають на польській службі.

Та найпростіше пояснення полягає у тому, що козакам треба було десь перечекати зиму. Очевидно, Наливайко був готовий мирно стояти в одному з білоруських міст, однак, коли його почали переслідувати литовсько-білоруські магнати, був змушений перебиратися в інше місто. Переміщення Наливайка привернули особливу увагу. На тлі його активності дії значно більшого козацького війська на чолі з Григорієм Лободою виглядали спокійними та мирними. Власне, вони дійсно були такими, оскільки Лободу ніхто не переслідував і не зачіпав, адже він перебував у тилу й нібито в тіні Наливайка. Лобода стояв в Овручі та розсилав звідти свої загони до Корця, Межиріччя, Гощі, Пінська й Слуцька. Окремі козацькі підрозділи доходили аж до Мінського повіту. Причину частих переміщень козацьких загонів інформатори вбачали в тому, що до козаків приєдналося багато людей і всюди, де вони не стають, «всю їжу вибирають і так, не можучи ніде довго бавитись, ідуть далі».

І Наливайко, і Лобода наголошували, що не вдаються до грабунків, а лише годують своїх людей. У листі до короля Наливайко ображався, що литовці переслідували його за «трохи хліба, ще мало у них або у маєтках їхніх їденого, а знати ще й не їденого». А Лобода просив Замойського: «А хліба-солі у тім краю не забороняй».

Спокійний тон листів Лободи, від якого вимагали припинити «свавілля», налаштовував польську владу на спробу розколоти козацькі лави та, насамперед, посварити Наливайка й Лободу. Лобода, як досвідчений запорозький старшина, був оточений такими ж досвідченими козацькими полковниками й отаманами, які не любили державну владу, але домагалися від неї поступок і були готові з нею співпрацювати. Інакше виглядала справа з Наливайком. Він не належав до давнього козацтва й діяв окремо. Тому частина запорозької верхівки й надалі вважала його чужим, іншими словами, екстремістом. Тому, коли Наливайко пропонував об'єднатися, щоб виступити разом проти влади, запорожці не погодилися. Вони чекали весни, щоб піти в Молдавію або на Запорожжя, або ж чекали, доки влада погодиться взяти хоча б частину козаків на службу. Пасивно чекаючи весни чи бодай якогось розв'язання проблеми, Лобода та його оточення все ж відмовлялися розпускати свої загони й сумирно просили не забороняти їм брати на своїх людей продовольство.

Зупинка в Річиці примусила замислитися про майбутнє й Наливайка. Він зробив спробу об'єднати козаків. Шпигуни повідомляли, що Наливайко пообіцяв Лободі дати йому особисто, а також його війську велику грошову суму заради прискорення об'єднавчого процесу. Однак це не вдалося, тому довелося розробляти інші варіанти майбутніх дій. І тут у пригоді стала незвичайна подія. До Наливайка в Річицю приїхав королівський комірник Ян Мєшковський. Цей шляхтич обіймав невисоку, але все ж придворну посаду, тому в провінції його вважали впливовою особою.

Мєшковський заявив Наливайкові, що прибув до нього від короля з метою проведення переговорів. Справжню причину приїзду Мешковського з'ясувати так і не вдалося. Згодом литовці заарештували його й після тортур стратили як державного злочинця, який самовільно діяв від імені короля. Можливо, Мєшковський вирішив виявити ініціативу, спробувати домовитися з козаками, а потім подати це як власний здобуток і мати з цього особистий визиск. Могло бути й так, хоча є ймовірність того, що його дійсно відрядив до Наливайка хтось із високих посадовців країни. У будь-якому разі, Мєшковський пообіцяв Наливайкові, що перекаже королю його міркування щодо розв'язання козацької проблеми. Тому Наливайко взявся за перо й написав листа Сигізмундові III.

Це був перший відомий в історії лист-звернення козацького ватажка до польського короля. Наливайко змалював події, у яких брав участь протягом останніх двох років. Він розповів про формування свого загону добровольців навесні 1594 року, про стосунки з князем Острозьким, молдавські походи, перебування в Білорусі. Опис Наливайка цікавий тим, що подає не лише хронологію подій, але і містить їхню оцінку.

Лист важливий ще і тим, що наприкінці має ряд пропозицій щодо можливих способів упорядкування козацтва. Наливайко виділив їх окремо, назвавши кондиціями – умовами можливої угоди з королем. Наливайко просив надати йому землі на степовому прикордонні між Бугом і Дністром, приблизно за двадцять миль на південь від Брацлава. Це була територія, найбільш уразлива до татарських нападів. Наливайко висловив готовність збудувати там замок і перебувати в ньому з двотисячним козацьким військом, яке мало служити проти «неприятеля святого Хреста» та проти московського царя.

На думку Наливайка, новозбудований замок мав стати центром прикордонного козацького війська, яке б контролювало територію від Дністра до Дніпра. На Запорожжі Наливайко пропонував тримати лише один із козацьких підрозділів. Козацьке військо мало бути підконтрольним безпосередньо королю або польським гетьманам. У цьому питанні Наливайко лише повторював ідеї, які були закладені ще в перших козацьких реформах. Таким чином, козацьке військо мало бути екстериторіальним і не підпорядковуватися прикордонним старостам і воєводам. Як уважав Наливайко, король може утримувати це військо за гроші, що їх усе одно передає кримському ханові як так звані упоминки, за допомогою котрих намагається відкупитися від татарських нападів.

Дійсно, у польсько-татарських відносинах існувала давня й певною мірою безглузда традиція сплачувати ханові своєрідний щорічний податок-подарунок, який мав символізувати дружні стосунки між країнами. Насправді ж, то був спосіб задобрити кримських ханів, щоб ті дотримувалися миру з Польщею. Однак і цього упоминки не гарантували. Тому проти їх виплати послідовно виступала значна частина польської шляхти, однак король усе одно виплачував. Тобто в цьому разі Наливайко добре знав, про що писав. Для себе особисто Наливайко просив посаду козацького гетьмана. Цікаво, що він радив королю визнавати лише єдиного козацького керівника, бо, якщо їх буде багато, настане безлад. У разі свого призначення гетьманом Наливайко обіцяв тримати козацьке військо в дисципліні й покорі перед владою.

Наливайкові пропозиції відображали не лише його особисті думки, але й досвід багатьох десятиріч боротьби проти татар. Протягом XVI–XVII ст. татари здійснили сотні нападів на українські землі, знищили й полонили понад мільйон людей, завдали Україні катастрофічних матеріальних збитків. Польська ж влада аж до початку XVII ст. майже не вживала серйозних заходів для оборони кордону. Лише з 1560-х років уряд почав утримувати за кошт держави близько двох тисяч жовнірів, які стояли в замках Західного Поділля, але не могли та й не дуже прагнули прикривати інші ділянки кордону. Коли ж питання оборони кордону поставало на сеймах, польська шляхта відмовлялася виділяти кошти, оскільки цим територіям татарські напади не загрожували. Тому населення українського прикордоння самостійно дбало про оборону, а українські магнати тримали великі приватні війська. Із цієї ж причини виникло та сформувалося українське козацтво як недержавні збройні сили України.

Козацтво мало великі успіхи в боротьбі проти турків і татар. Наприкінці XVI ст. воно мов щитом прикрило від татарських нападів Київщину, і місцеве населення почало жити відносно спокійно. Цікаво, що в першій половині XVII ст. татари здійснили на віддалену від Криму Галичину значно більше нападів, ніж на близьку Київщину. Це зумовлено тим, що на Київщині їх чекав запеклий збройний опір.

Однак остаточно зупинити татарські напади могла лише організована державою система фортець на кордоні з постійно утримуваним військом. Колись, під час виборів на королівський трон, Сигізмунд III пообіцяв збудувати на кордоні чотири замка, але обіцянку не виконав. Тому Наливайко, котрий добре знав ситуацію на прикордонні, висловлював пропозиції перспективні й корисні як для держави, так і для українського народу.

Мєшковський забрав Наливайків лист до короля й вирушив у дорогу. Оскільки його заарештували, лист, очевидно, не потрапив до адресата, однак зберігся й важливий тому, що доніс до нас думки одного з найцікавіших козацьких ватажків кінця XVI століття.

Після прощання з Мєшковським, у середині січня 1596 року, Наливайко вирушив із Річиці на захід. Він пройшов до Турова, де переправив своє військо через Прип'ять, вийшов за межі Великого князівства Литовського й опинився на рідній Волині. Литовсько-білоруська знать, котра боялася нового повороту Наливайка в глиб Білорусі, тепер полегшено зітхнула. Литовський гетьман не переслідував козаків поза межами Білорусі. Цікаво, що він відзначив високі бойові якості та організованість людей Наливайка, які змогли за складних погодних умов здійснити через річки й болота тривалий рейд із численними гарматами.

Однак відхід Наливайка не приніс білоруській шляхті спокою. Козаки війська Лободи були невдоволені пасивністю свого провідника, зняли його з гетьманування, а на його місце обрали Матвія Шаулу. Той пішов зі значною частиною свого війська вздовж Дніпра, аж до Оршанського повіту. Інша частина козаків пішла на південь, до Паволочі, а решта, очевидно з Лободою, залишилися в Овручі. Цікаво те, що литовська влада, навіть зібравши власне військо, боялася розпочинати бойові дії проти Шаули та змушена була лише спостерігати, як козаки спокійно збирають стадії на її землях.

Та найнеспокійнішим серед козацьких ватажків був Наливайко. Очевидно, Наливайкова поведінка демонструвала не лише його послідовність, але й азартний характер. Із кінця січня до кінця лютого 1596 року Наливайко перебував на Волині. Його штаб-квартира знаходилася в містечку Степані. Однак і взимку Наливайкові не сиділося на місці. Він сам і його сотні постійно переходили з одного поселення в інше. Вони побували в Пінську, Кобрині, Клевані, Дубровичах, Висоцьку, Городці, Лабуні, Олиці та інших містах. У Клевані Наливайко наказав князеві Юрію Чорторийському залишити місто й замок, а в разі згоди обіцяв не завдавати шкоди. Князь підкорився, і в його замку стали на постій кілька козацьких сотень.

Інший волинський замок – Олика – належав литовському магнатові Радзивіллу. Наливайко вирішив захопити замок і спочатку сам пішов у розвідку, перевдягнувшись селянином. Він прийшов у замок, де носив дрова до кухні, а потім успішно повернувся. Коли ж на переговори з ним із замку приїхав шляхтич, Наливайко нагадав йому про випадок, коли цей шляхтич попросив якогось слугу потримати коня. Цим слугою, як виявилося, був Наливайко. Шляхтич був уражений його сміливістю. Однак замок був добре укріплений, Наливайко не наважився вчинити на нього напад.

У Пінському повіті Наливайко взяв участь у нападах на маєтки єпископа Кирила Терлецького, який був одним з ініціаторів церковної унії. Напади на його маєтки відбулися за участю слуги Острозького, дрібного князя Флоріана Гедройта. Реєстр збитків Терлецького – починаючи від коней, майна, золота та срібла й закінчуючи документами – забрав п'ять сторінок. Участь Наливайка в цих наїздах згодом дала підстави вважати його учасником боротьби з уніатами. Однак суттєво, що здобуте срібло Наливайко віддав як плату за виготовлення зброї. А це зайвий раз засвідчує намір козаків воювати й далі проти турків.

Боротьба довкола унії розгорнулася наприкінці 1595 року, коли стало відомо, що київський православний митрополит і більшість єпископів готові піти на союз із Папою Римським і визнати його своїм патріархом. За цих умов проти унії виступив князь Костянтин Острозький. Загалом, він був толерантною в релігійних питаннях людиною. Його дружина й син були католиками. Однак в питанні унії він був непримиренним. Тому наїзд Наливайка на маєтки Терлецького часто пов'язують із позицією Острозького.

Цікавим є питання про стосунки Острозького й Наливайка поза релігійною сферою. У 1594 році Наливайко залишив Острозького з його дозволу й згодом теж не мав підстав для конфліктів із князем. Наливайко намагався не зачіпати князівських маєтків, хоча їх було так багато, що оминути їх було неможливо. Брат Семерія Дем'ян залишався духівником старого князя й підтримав його в боротьбі проти унії. В оточенні Острозького, особливо серед його військових слуг, Семерій із багатьма товаришував і був симпатиком багатьох. Шпигуни доповідали про те, що князеві слуги п'ють за здоров'я Наливайка й бажають йому успіхів. Тому князь Острозький, який ще з осені 1594 року висловлював невдоволення самовільними діями Наливайка, не вживав проти нього ніяких заходів. А нейтралітет Острозького, як найупливовішого магната України забезпечував Наливайкові відносно широку свободу дій. І неспокійний Наливайко повною мірою використав таку можливість.

Навіть люди Наливайка не знали, куди він піде далі. Шпигуни доповідали про те, що він «жодному полковнику не звіряється, що через годину має вчинити». Коли ж один зі шпигунів намагався розпитати Наливайка про його плани, той відповів: «…куди кину нагайку, туди і піду… Давно б я по світу не ходив, якби хто знав, куди я маю обернутися». Пересування Наливайка викликало у влади глибоке занепокоєння. Адже хоч тепер із ним було й небагато людей – трохи більше за тисячу, однак вони були дисциплінованими й мали потужне озброєння. Шпигуни нарахували в нього тридцять гармат, сто гаківниць і п'ять возів сміговниць, не рахуючи ручної зброї. Такого арсеналу вистачило б на військо й удесятеро більше. Цікаво, що, на відміну від війська Шаули та Лободи, де влаштовували постійні ради й де існували різні думки, люди Наливайка повністю довіряли і підкорялись своєму ватажку.

Шпигуни доповідали про різноманітні чутки про плани Наливайка, про те, що він збирається до Луцька, Володимира чи навіть Замостя й Любліна. Лякали навіть тим, що він хоче йти на Краків проти короля, що зібрався винищити всю шляхту і знищити Польщу разом із нею. У Варшаві ширилися чутки про те, що Наливайко «збирається боронити весь бідний і пригнічений люд», і козаки вирішили утворити нову республіку, у якій Наливайко збирався стати князем. Кажуть, що страх має великі очі, однак переляк шляхти, особливо в Польщі, засвідчував, що розмах козацького руху та поведінка Наливайка дійсно налякали керівну еліту країни.

Більш ніж серйозною підставою для такої тривоги було й те, що частина українських земель (Київщина, значна частина Волині, Східне Поділля, а також південні староства Білорусі) вийшла з-під контролю державної влади. Крім того, що козаки змусили місцевих урядників і шляхту втікати, вони ще й установлювали свою владу. У багатьох місцевостях козацькі старшини вимагали від населення присяги війську. При цьому разові побори було замінено податками, а на населення поширювали козацьке судочинство. Козаки замінювали державне управління власним, а це вважалося особливо тяжким політичним злочином.

Тривале перебування козацтва на волості зумовило феномен покозачення населення. До козацьких загонів приєднувалося багато новобранців – від дрібної шляхти до міщан і селян. Траплялися випадки покозачення цілих громад. Наприклад, близько двохсот міщан і селян Межиріччя та його околиць оголосили себе сотнею війська Григорія Лободи. Цей процес розвивався навіть усупереч волі козацького керівництва. Багатьох людей приваблювала ідея свободи, яку втілювало козацтво. І хоча ця ідея не була чітко сформульована, однак її ототожнювали з особистою свободою, свободою від державної влади, економічною незалежністю, звільненням від податків, панських і державних повинностей.

З огляду на ці обставини польська влада вже не могла ігнорувати козацький рух. Попередню пасивну поведінку замінила активна підготовка до якнайшвидшої розправи з козаками. Цьому сприяла й зовнішньополітична ситуація. Після укладання восени 1595 року миру з Туреччиною, Польща вже не потребувала козацької допомоги в разі війни, до того ж звільнилося польське кварцяне військо, яке стояло на кордонах. У січні 1596 року в Польщі й Великому князівстві Литовському почалася мобілізація збройних сил. Коронний гетьман Ян Замойський збирав військові підрозділи в Галичині, а його колега, литовський гетьман Криштоф Радзивілл, – у Білорусі.

Мобілізаційні заходи в Польській Короні набули великого розмаху. Проти козаків зібрали тридцять рот гусар (важко-озброєна кіннота), дванадцять рот козаків (легкоозброєна кіннота), чотири роти найманої піхоти й вісім рот відбірної піхоти. Крім них, у розпорядженні польських гетьманів були кварцяні роти – а це ще понад дві тисячі вояків. Разом військо Польської Корони становило понад вісім тисяч чоловік. Також литовсько-білоруська знать зібрала понад три тисячі війська та шляхетського ополчення.

Цікаво, що спроба польської влади організувати шляхетське ополчення, так зване посполите рушення, в українських воєводствах зазнала невдачі. Від збройного конфлікту самоусунувся князь Костянтин Острозький, а за ним і вся залежна та прихильна до нього шляхта, а також місцева влада Київського й Волинського воєводств. Шляхтичі Київщини та Волині, хоч іноді й потерпали від козаків, усе ж не бажали воювати з ними. Головною причиною було те, що частину козацтва, насамперед, козацької верхівки, становила та ж українська шляхта. Очевидне також і те, що козацькі стації не були великими, тож не налаштували переважну частину шляхти проти козаків. Козацтво було породженням українського суспільства, підтримувало тісні стосунки з усіма верствами населення, було потрібне всім для захисту від татарських нападів, тому розправа з ним суперечила інтересам українців. Складалася парадоксальна ситуація: козаки були потрібні всім, однак від них вимагали послуху.

Цього ж, щоправда, меншою мірою, прагнув і польський уряд. Однак він майже не вживав заходів для налагодження довготривалих рівних відносин із козаками. З 1568 року влада кілька разів набирала на службу козаків, а згодом відмовлялася їх утримувати, хоча завжди приймала їхню допомогу в захисті кордону. Важливу роль козацтва та його незамінність на прикордонні усвідомлювала більшість сучасників. Тому підготовку уряду до розправи з козаками сприймали як помилку, що може спричинити трагедію як для жертв протистояння, так і для країни.

Того часу одним із палких захисників козацтва був київський католицький єпископ Йосип Верещинський. Із часів Косинського він намагався розв'язати козацьке питання так, щоб знайти компроміс між козаками і владою. На відміну від магнатів і польських політиків, він був переконаний, що це можливо, якщо влада проявить мудрість і далекоглядність. У цьому сенсі Верещинський був унікальною постаттю в середовищі польської еліти кінця XVI століття.

Йосип Верещинський був католиком українського походження. Перед призначенням до Києва він обіймав посаду настоятеля Сецехівського монастиря і став відомим завдяки своїм публіцистичним творам політичної та морально-етичної тематики. Він також займався меценатською діяльністю, зокрема, підтримував українського латиномовного поета Себастіана Кльоновича та вкладав кошти в Ягеллонський університет у Кракові. Верещинський і цікавився військовою справою та оточив свій монастир міцним муром. Можливо, ця обставина вплинула на те, що його призначили католицьким єпископом і відрядили до Києва, на далеке від Польщі прикордоння, де була постійна небезпека татарських наїздів. У Речі Посполитій посада єпископа мала особливу вагу, адже всі єпископи були сенаторами, тобто належали до кола вищого керівництва країни.

Тоді католиків на Київщині майже не було і єпископ мав присвячувати багато часу місіонерській діяльності. Однак, опинившись на Київщині, Верещинський не надто переймався релігійними проблемами. Принаймні невідомо, щоб він намагався поширювати католицизм або мав хоча б якісь проблеми в стосунках із православними. Однак добре відомо інше: Верещинський відразу зрозумів, що потрапив до регіону, який принципово відрізняється від Польщі, має свої проблеми й особливі потреби. І головною серед них були татарські напади на українські землі. Із властивим йому пафосом, Верещинський намагався пояснити це королю, польським сенаторам і шляхті. Для цього він написав кілька публіцистичних творів.

Захоплюючись історією Києва та його колишньою славою, Верещинський пропонував визнати місто однією зі столиць Речі Посполитої. На думку єпископа, король мав щороку приїжджати до Києва й кілька місяців жити тут зі своїм двором. Якби так сталося, на Київщину почало б прибувати дедалі більше шляхти, міщан та іншого люду. Ці землі могли б швидко стати добре заселеними й перетворитися на вагому частину Речі Посполитої. В одному з творів Верещинський пропонував створити на Придніпров'ї лицарський орден, де б служили добровольці-шляхтичі з усієї Речі Посполитої. У решті він висував ті ж пропозиції, акцентуючи на тому, що це може бути лицарська школа для шляхетської молоді.

Зрозуміло, що такий інтерес до справи оборони України змусив Верещинського добре вивчити козацьку проблему. І він зрозумів, що поява козаків є цілком закономірною, адже вони покликані захищати українські землі. Верещинський постійно спілкувався з козаками і навіть тримав козацький загін у своїй резиденції – у Фастові. Розуміючи, що без козаків українське прикордоння залишається беззахисним, Верещинський завжди їх підтримував. Не випадково, за часів Косинського він весь час виступав своєрідним адвокатом козацтва. Не змінив біскуп своєї позиції й тепер.

Узимку 1595/96 року Верещинський усіма можливими засобами намагався запобігти розправі з козаками. Для цього він висунув дві пропозиції. Перша – організувати козаків на хрестовий похід проти турків і татар. Ця пропозиція фактично озвучувала бажання самого козацтва, але в дещо іншій формі. Було зрозуміло, що уряд, який уклав мир із Османською імперією, на це не згодиться. Тоді Верещинський запропонував інший проект – переселити козаків на Задніпров'я, віддати їм усю Лівобережну Україну й створити на цій території козацьке князівство. На чолі князівства формально мав стояти польський король, але вся реальна влада – військова й цивільна – мала належати козацькому гетьманові. Тобто встановлювалася козацька юрисдикція, і все населення – козаки, шляхта, міщани та селяни – мало підпорядковуватися владі козацького уряду. Крім того, усе населення князівства звільнялось від податків, точніше – податки мали залишатись на місці і використовуватись для оборони краю.

Як переконував Верещинський, користь для держави від козацької автономії полягала в тому, що козаки, маючи власні фінанси й економіку, могли відбувати військову службу проти татар, турків і Москви. Іншими словами, у розпорядженні короля це було б безплатне військо. Територія майбутнього князівства мала бути поділена на полки з центрами в Переяславі, Острі, Любечі та ін. Столицею мали стати Лубни. Запропонований Верещинським проект був хоч коротким і схематичним, але добре продуманим. Очевидно, він був суголосний ідеям козацької старшини. Власне, якщо порівняти пропозиції Верещинського й Наливайка, можна побачити їх схожість.

Однак саме пропозицію Верещинського можна назвати унікальним політичним проектом улаштування козаків. Верещинський дав точний прогноз розвиткові козацтва, зміни ситуації на Київщині й Лівобережній Україні та висунув слушну й перспективну пропозицію організації козаків. Католицький біскуп розумів, що козацькі лави поповнюються і цей процес неможливо спинити. Тому польській владі слід шукати з козацтвом компроміс, який би задовольнив обидві сторони. Якщо зазирнути на сто років уперед, то майбутня козацька держава – Гетьманщина – із кінця XVII ст. охоплювала територію саме Лівобережної України й мала повну внутрішню автономію під владою гетьмана, але вже під протекторатом іншого правителя – російського царя. Польща ж не використала можливість вчасно відреагувати на обставини, які склалися, і тому втратила козацьку Україну.

Цікаво також те, що саме Верещинський уперше запропонував поділити козацьку територію на полки. За кілька десятиріч потому, за часів Сагайдачного, козацтво дійсно почало створювати територіальні полки, які стали основою військово-адміністративного устрою України. Цілком можливо, що козацька верхівка безпосередньо скористалася ідеями Верещинського, який не лише пропонував їх польській владі, але й активно поширював серед козаків. Цікаво, що Бартош Верещинський, брат Йосипа, згодом якийсь час навіть був козацьким полковником і, звичайно, теж знайомив старшину з його думками. Таким чином, як це не парадоксально звучить, католицький біскуп виступив одним з ідеологів створення козацької держави.

Крім теоретичних роздумів, Верещинський намагався за допомогою реальних дій уникнути збройного конфлікту між польським військом і козаками. Він виступав посередником між польськими гетьманами та козацькою старшиною, писав листи до обох сторін. До такого ж компромісу прагнула й козацька верхівка. Однак вона відмовлялася розпустити козацькі формування без будь-яких угод. Козацтво було впевнене в тому, що його послуги потрібні християнським державам, і навесні знову збиралося взяти участь у війні з турками. Однак і спроби Верещинського, і листування козацької старшини щодо пошуку компромісу з владою були марними. Ніхто з них не знав, що у Варшаві вже прийняте остаточне рішення про розправу з козаками і що його ніхто не мав наміру змінювати. А переговори, які вели польські гетьмани, були влаштовані, щоб затягнути час і приспати пильність козацького керівництва.

IV. Польсько-козацька війна (лютий – червень 1596)

У середині лютого 1596 року королівська влада мала понад десять тисяч чоловік готового до бойових дій війська, хоч воно й було роззосереджене на територіях Галичини, Поділля, Білорусі. Перед початком каральної кампанії в Кракові провели спеціальну нараду за особистою участю короля Сигізмунда III, де розробили загальний план наступу на козаків. Він полягав у тому, що польське військо з заходу, а литовське – з півночі наступали на козаків «і про їх винищення старалися». Також були висловлені ідеї розправи з козацьким населенням: «Козаки не з-за моря прилетіли, мають по містах… окраїнних жінок, дітей, господарства, треба їх звідти, як з кореня, вирвати». Не відкидали й думку про те, що їх треба перемогти «данням битви чи через трактати».

Загальне командування операцією король доручив Станіславу Жолкевському, котрий обіймав посаду польного коронного гетьмана – заступника коронного гетьмана Яна Замойського. Жолкевський мав великий військовий досвід, уперше відзначився ще під час війни короля Стефана Баторія з Москвою в 1578–1581 роках. Проте це була його перша самостійна військова операція, тому король вимагав від нього в усьому радитися із Замойським. План дій був таким: не допустити об'єднання всіх козацьких загонів і бити їх поодинці.

Отримавши наказ, Жолкевський негайно розпочав каральну кампанію й вирушив на Волинь. 25 лютого він уже був у Кремінці. Про це дізнався Наливайко, який пішов до Межиріччя, а потім далі – до Острополя. Тут він вирішив, що відірвався від противника на достатню відстань, і залишив свої роти відпочивати в самому Острополі й довколишніх селах Чарнави, Мацієвичі, Пустовичі, Голубці, Слуцьке. Наливайко давно знав цю місцевість, оскільки саме тут готувався до молдавських походів і відпочивав по їх завершенні. Однак, зупинившись в Острополі, він недооцінив Жолкевського й відразу ж поплатився за свою безтурботність. Адже польний гетьман наздоганяв його з найбільш боєздатними ротами свого війська.

28 лютого жовніри непомітно підійшли до села Мацієвичі, у якому стояли дві роти налив айківців. Жовніри ввірвалися в село, і розпочався жорстокий бій. Захоплені зненацька козаки не хотіли здаватися й відстрілювались із селянських хат. Тоді Жолкевський наказав підпалити хати. Більшість козаків, у тому числі сотники Марко й Татаринець, загинули. Однак кілька вояків усе ж змогли втекти й переказати Наливайкові, який спокійно стояв у Чарнавах, звістку про Жолкевського.

28 лютого 1596 року ввійшов в історію як перша кривава сторінка у відносинах польської влади й козацтва. Раніше наявні проблеми вирішували мирним шляхом, а козаки й жовніри здебільшого були товаришами по зброї, адже в ході повстання Косинського козаки воювали не проти урядових військ, а проти приватного війська князів Острозьких.

Сутички між козаками й жовнірами відбулися й у сусідніх селах. Це затримало Жолкевського й завдало його ротам численних збитків. Наливайко теж утратив близько трьохсот козаків, але зміг зібрати понад тисячу та почав відступати до Пикова й далі, до Прилук. Жолкевський гнався за ним з інтервалом у декілька годин. І зрештою наздогнав у густій діброві. Наливайко відступав добре організованим табором, оточеним возами, мав двадцять гармат і відносно легко відбив три напади противника. Жолкевський був змушений відступити, тим паче, що коні позбивали собі ноги в глибоких снігах. Інші роти, які прийшли йому на допомогу, теж «попсували» коней, тому змушені були стати на відпочинок у Вінниці. Таким чином, Жолкевський не виконав свого першого завдання – розбити Наливайка. Той пішов на Сині Води, а потім – до Корсуня.

У воєнних діях настала коротка перерва, яку заповнило листування між учасниками подій. Жолкевський свідомо намагався здійснити, як він сам писав, «дипломатичну диверсію» – розсварити поміж собою козацьких ватажків. Тоді діяли чотири основних козацьких підрозділи: Матвія Шаули, Григорія Лободи, Саська (Сашка) Федоровича та Семерія Наливайка. Найбільше козацьке угруповання козацтва на чолі з Шаулою перебувало в Оршанському повіті Білорусі. У середині березня, дізнавшись про початок бойових дій, Шаула швидким маршем рушив уздовж Дніпра вниз, на Київщину, і вже 27 березня був у Києві. Там стояв загін Саська, а з Білої Церкви прибув Лобода.

Козацька старшина, як окремо, так і разом, була готова до переговорів, адже навіть тепер вона не вбачала в своїх діях нічого кримінального й уважала, що необхідно прагнути до примирення з владою. Інша річ – на яких умовах. Наливайко писав Жолкевському, що готовий віддати гармати, забрані в білоруських замках, і розпустити свій загін. Однак у відповідь Жолкевський висунув значно жорсткіші вимоги – віддати всі гармати, хоругву Максиміліана, а самому Наливайкові здатися на милість короля. Невідомо, як до цього поставився Наливайко, але його люди були проти і переговори перервались. Листування вів і Шаула, котрий пропонував спрямувати козаків проти турків і татар.

На захист козаків знову виступив біскуп Верещинський. Він писав канцлерові Замойському про те, що на Київщині зібралося близько двадцяти тисяч козаків. Вони завдають шкоду, тож необхідно використати їх в інтересах держави. Верещинський пропонував вивести козаків на Задніпров'я, а звідти – відрядити в похід проти татар чи проти Московїї. На його думку, так козаки відробили б «той хліб», якого «заживали» протягом зими. Похід у Крим Верещинський пропонував перетворити на загальний хрестовий похід проти мусульман і був готовий його очолити. Цікаво, що Верещинський навіть склав лист-універсал, який міг би передати козакам представник Папи Римського. У проекті універсалу єпископ зокрема писав: «Вже маємо не найгірший початок війська козацького у князівстві Київському… людей таких, які розуміються на справах рицарських…» Верещинський хвалить козаків за їхні військові здібності й уміння боротися з ворогами християнства. І такі компліменти він говорив тоді, коли козаків визнали ворогами короля й урядові війська вели проти них бойові дії. Очевидно, Верещинський був настільки переконаний у своїй правоті, що навіть не зважав на можливе невдоволення ним з боку офіційної влади.

Однак відчайдушні спроби Верещинського зупинити подальше кровопролиття й захистити любе його серцю козацтво виявилися марними. Жолкевський зробив перерву для перепочинку та поповнення сил. До нього у Вінницю й Пиків прибували дедалі нові роти. Щоб тримати козаків у постійній напрузі, Жолкевський відрядив до них князя Кирика Ружинського з п'ятьма сотнями жовнірів. Замолоду Ружинський козакував, а з його роду походили відомі козацькі ватажки. Князь, однак, мав земельні володіння на Київщині, у яких «гостювали» козаки, що й розлютило його. Тепер він був лютим ворогом козацтва. Ружинський напав на козаків, котрі стояли в його маєтку, у Паволочі, і стратив п'ятдесят полонених вояків. Ця жорстока розправа викликала невдоволення навіть у Жолкевського. Гетьман шкодував про загиблих і писав, що «беріг свої руки від їхньої крові», крім тих, хто був убитий у бою. Жолкевський був професійним військовим і не мав схильності до невиправданих жорстоких дій.

Решта козаків, які зазнали поразки в Паволочі, вирушила до Києва. Там козацькі поводирі вирішили послати проти Ружинського полк Саська. Той дійшов майже до Паволочі, але довідався, що Ружинський має коронних жовнірів, і повернув до Фастова, а потім до Василькова. Ружинський кинувся навздогін. Відбувся бій жовнірів із ар'єргардом Саськового полку, після чого Ружинський відступив до Білої Церкви, до якої йшов Жолкевський.

Повільно пересуваючись поганими весняними дорогами, Жолкевський продовжував вести дипломатичну гру. Кожному з козацьких полковників він надсилав листи з компліментами й пропозиціями переговорів. Жолкевський писав, що серед козаків є «сила людей рицарських», здатних служити королю, однак через «злих людей», які долучилися до козацтва, зараз така служба неможлива. Знов і знов Жолкевський пропонував позбавитися «злих людей», а вже потім розв'язувати питання подальших стосунків з урядом. Він пропонував відрядити до Білої Церкви кількох старшин для переговорів.

Козацьке військо на чолі з Шаулою вийшло з Києва й 2 квітня було вже біля Білої Церкви. Козаки хотіли помститися Ружинському, але, можливо, готувались і до переговорів з Жолкевським. Із півдня до міста підійшов і Наливайко. Уперше після молдавських походів відокремлені козацькі загони знову об'єдналися. У місті стояв Ружинський із польськими й угорськими ротами, а Жолкевський зі своїм військом був від нього на відстані чотирьох миль. Невідомо, як би далі розгорталися події, якби Ружинський повівся мирно. Імовірно, як це неодноразово траплялося згодом, відбулися б переговори і вдалося б уникнути кровопролиття. Принаймні обидві сторони були готові до цього, а Жолкевський навіть просив пораду в короля щодо подальших дій у разі такого розвитку подій.

Однак уночі 3 квітня Ружинський напав на козацький табір. Козаки залишили табір і з боєм відступили, переслідувані Ружинським. Насправді, як виявилося згодом, для запального князя табір слугував приманкою. Поки він захоплював табір і переслідував козаків, наливайківці зайшли в місто через інші ворота. Там вони розправилися з угорськими найманцями, вийшли з міста й знову захопили власний табір, але вже в тилу Ружинського. Ситуація для Ружинського була майже безнадійною, однак досвідчений князь не розгубився, зміг потрапити до замку й урятуватися.

На шум бою прийшов Жолкевський, і козаки стали відступати. Жовнірські роти наздогнали їх за милю від Білої Церкви. Оточені в п'ять рядів возами, козаки відступали табором, маючи понад двадцять гармат.

Розташування захисних лав табором було серйозною перешкодою для нападників. Особливу роль у тактиці його оборони відігравали вози. Під час переміщення табору вони рухалися впритул один за одним, а в разі загрози атаки коней забирали всередину, вози зв'язували між собою, викладали на них зброю і відстрілювалися. Якщо вози стояли в кілька рядів, вони ставали хоч і тимчасовим, але серйозним укріпленням. Тактика бою табором була відома не лише серед козаків. Її широко використовувала європейська піхота. У Німеччині такі ж табори були відомі під назвою «вагенбурги». Однак козацтво прославилося вмілим застосуванням таборів у різноманітних умовах.

Маючи таку перепону, Жолкевський довго не наважувався напасти й цілий день ішов слідом за табором. Лише надвечір, в урочищі Гострий Камінь він віддав наказ про атаку. Польське військо наступало на козаків зусібіч, але не змогло зробити головного – розірвати ряди возів, які формували табір. Польський хроніст Рейнольд Гейденштейн писав: «Козаки добре боронились гарматою і ручною зброєю, полягавши під возами, густо стріляли, коні у возах падали, однак ланцюга табору не можна було розірвати». Зазнавши значних утрат, польське військо відступило. Хроніст Бєльський написав про наслідки цього бою: «Наших побито». За його даними, у польському війську загинуло кілька сотень чоловік. Великих утрат зазнали й козаки. У них загинув полковник Сасько, а гетьман Шаула був важко поранений.

Жолкевський відійшов до Білої Церкви, а козаки рушили до Дніпра, де переправилися поблизу Трипілля й зупинилися в Переяславі. Козацькі залоги стояли вздовж Дніпра, щоб перешкодити переправі польського війська. У збройному конфлікті знову настала перерва, що тривала понад місяць.

Урядова сторона конфлікту повністю скористалася з отриманого часу. У Варшаві вжили відповідних організаційних заходів. На початку травня відбулося засідання польського парламенту – «вального» сейму, на якому вищий законодавчий орган влади в країні ухвалив рішення про винищення «козаків і свавільців». У реєстрового козацтва забрали Трахтемирів і Бориспіль, які воно тримало як військову власність, а в козацької старшини конфіскували «лежаче і рухоме» майно. Уживались й активних заходів щодо посилення коронного війська. До Жолкевського надходили нові роти, озброєння та постачання, з півночі наближалося литовське військо на чолі з Богданом Огінським. Перевага Жолкевського над козаками ставала дедалі очевиднішою. Вона полягала, насамперед, у можливості поповнення ресурсів, – як людських, так і матеріальних.

Усього цього було позбавлене козацтво. Лівобережна Київщина, яка згодом стала квітучим краєм, на той час ще була малозаселеною, тож у козацького війська не було можливостей для нормального постачання продовольством, не кажучи вже про озброєння і бойові припаси. Ситуацію різко ускладнювало й те, що слідом за козаками з королівського війська тікали сотні селян-переселенців із сім'ями. Багато хто з козаків також забрав із собою жінок і дітей, котрі створювали проблеми, не властиві війську. Треба було думати не лише про їх утримання та безпеку, але й випрацьовувати тактику подальших дій. Адже з козацькими родинами й селянами військо перетворилося на групу переселенців. Козаки виявилися прив'язаними до переселенського табору, що позбавляло їх можливостей для маневру й швидкого переміщення на місцевості. Жолкевський навіть уважав, що може заморити їх голодом.

Козацька верхівка розгубилася. Ситуацію ускладнювали й суперечки поміж старшинами. На місце пораненого Шаули гетьманом спочатку обрали Наливайка. Однак потім перемогло угруповання давньої старшини і гетьманом знову став Лобода. Козаки безперервно радилися, оскільки не могли визначитися в тому, що ж робити далі. Були різні пропозиції: іти в Московську державу, здатися на милість поляків або оборонятися в Переяславі, однак не ухвалили жодного рішення.

На початку травня до Жолкевського прибули нові роти кварцяного війська на чолі з Потоцьким і коронне військо вже було готове до бойових дій. Один із козацьких полків, на чолі з Криштофом Кремпським, стояв на правому березі Дніпра, у Каневі й Трахтемирові. Жолкевський послав проти нього частину війська, яке розбило козаків. Жолкевський вів і підготовку до переправи через Дніпро, готуючи для цього човни та плоти. Щоб перешкодити йому, 11 травня до Києва підійшли козацькі підрозділи, які стали навпроти міста. До них надійшла й невелика допомога від запорожців – кілька десятків човнів.

Відбулася нова спроба переговорів. Лобода й Наливайко відрядили до Жолкевського посланця. Жолкевський відповів, що єдиною умовою миру може бути видача Наливайка і козацьких старшин, гармат та прапорів іноземних монархів. Наступного дня до польського табору прибуло двоє козацьких осавул, які заявили, що козаки відмовляються пристати на такі умови. Слідом за ними Лобода особисто вирішив стати до переговорів. Вони відбулися на Дніпрі. З польського боку їх вів давній знайомий козацької старшини брацлавський староста Юрій Струсь. Однак і він не дійшов згоди з козаками. Продовження боротьби уникнути не вдалося.

Приготувавши все необхідне, Жолкевський почав наступ. Козаки отримали звістку про те, що королівські жовніри почали переправу через Дніпро навпроти Переяслава. Можливо, це була свідома дезінформація, адже, коли козаки пішли від Києва вниз Дніпром, Жолкевський спокійно переправився під Києвом. Повстанці, які протягом місяця були бездіяльними, тепер стали відступати на схід, до Лубен. Переобтяжена сім'ями, селянським майном і худобою, валка не мала змоги рухатися швидко, і Жолкевський стрімко наближався. Коронне військо затримувало лише те, що козаки знищували мости через річки, зокрема, через Трубіж.

Щоб заступити шлях до відступу, Жолкевський направив в обхід кілька рот на чолі зі Струсем, Ружинським і Михайлом Вишневецьким. Швидка в русі кіннота переправилася через Сулу нижче від Лубен і непомітно рушила назустріч козакам. Повстанці вийшли з Лубен і перейшли довгий міст через Сулу і її широку заплаву. Коли ж вони опинилися на лівому березі, виявилось, що шлях на схід уже перекритий. Перед повстанцями стояла готова до бою кавалерія. Це сталося десь 22–24 травня 1596 року. Настав останній етап військових дій.

Для захисту від противника козаки відразу розбили табір. Вони обрали досить зручну місцевість на узвишші над невеликою річкою Солоницею, яка впадала в Сулу. З одного боку була Солониця, з другого – болотиста заплава від річки Сули, тому для противника були відкриті лише дві сторони табору. Повстанці виставили вози в чотири ряди (є також свідчення про те, що в дев'ять), швидко насипали вали і редути та викопали шанці. На земляних укріпленнях виставили гармати. Захопити такий табір було нелегко. Що ж до чисельності захисників, то Жолкевський і польські хроністи називають цифру шість тисяч «придатних до бою» чоловіків. Разом із жінками, дітьми та «черню» (селянами) в таборі було до десяти тисяч людей.

Козаки встигли підготувати табір до наступу основного коронного війська. Жовніри змогли загасити міст, який за собою підпалили козаки, відремонтували його, і роти Жолкевського одна за одною прибували на Солоницю. Вони ставали обабіч від козацького табору. З одного боку розташувалися підрозділи Струся, Ружинського, Вишневецького, Ходкевича, Язловецького, Собеського та ін. Із другого – полки Жолкевського, Потоцького, литовські формування Огінського, роти Даниловича, Гербурта, Гурського, Тарновського та ін. Із боку Сули і Солониці поляки виставили бойову варту. Згодом прийшли загін Януша Заславського й артилерія. Разом у каральному війську було понад шість тисяч «годних до бою» людей.

За національною та релігійною належністю в офіцерському складі королівського війська було чимало представників української православної знаті. Серед них вирізнялися князі Вишневецькі й Ружинські – опікуни православних монастирів і братств. Дрібні українські шляхтичі перебували й у ротах польського панства з українських земель.

Ці факти свідчать про те, що конфлікт козацтва з владою мав не релігійний і не національний, а соціальний характер. Козацтво, як військове формування, хай у не зовсім чітко усвідомленій і висловленій формі, захищало свої права. Воно було готове відмовитися від не санкціонованих владою походів проти турків і татар, але вимагало визнання себе як захисників кордону країни, оскільки сумлінно й послідовно виконувало ці функції. Як військове населення, козацтво претендувало й на певні соціальні привілеї, які були надані ще королем Стефаном Баторієм. Козаки прагнули домогтися визнання своїх прав як офіційної військової корпорації, включаючи право на власну організацію та власний суд. Керівна верхівка країни відмовляла козацтву в його вимогах і виштовхувала за правове поле держави, а потім звинувачувала в незаконних діях. Така політична гра, особливо за умов, коли уряд все ж не міг обійтися без козаків у захисті південного кордону, постійно дратувала та врешті-решт спричинила вибух непокори владі.

Важливо знову підкреслити, що серед каральних частин не було військових підрозділів князя Костянтина Острозького та його синів Януша й Олександра, так само не було й більшості боєздатних шляхтичів з українських воєводств. Натомість польських магнатів і шляхтичів – власників маєтків на українських землях – було досить багато. Жолкевські, Потоцькі, Даниловичі, Собеські належали до «цвіту польського рицарства». Маючи польське коріння або будучи полонізованими в попередніх поколіннях, вони генетично не були пов'язані з козацтвом і тому легше сприймали його як свого особистого ворога. Таким чином, за відсутності в діяльності козаків прямого антипольського й антикатолицького спрямування, потенційно конфлікт козацтва з владою накладався на національні й релігійні відмінності, які в подальшому збільшилися, перерісши в гостре протистояння.

Наздогнавши й оточивши повстанців, Жолкевський упритул наблизився до виконання свого завдання – їх знищення. Однак табір був добре укріплений, і взяти його штурмом було непросто. Тому Жолкевський розпочав облогу, розташувавши свої частини так, щоб обложені не могли прорватися. Спочатку козаки діяли активно. Вони неодноразово виходили з табору й розпочинали під ним бій, сподіваючись знищити якнайбільше ворогів і запастися зброєю чи харчами. Такі вилазки послаблювали противника й змушували його постійно перебувати в нервовій напрузі і бойовій готовності.

Поширені були й військові герці – традиція двобою, відома з найдавніших часів у всіх військах світу. Ще в «Іліаді» Гомер описав двобій античних героїв Ахілла й Гектора під стінами Трої. З давньоруського літописання відомий двобій князя Мстислава та князя касогів Редеді. Участь у герцях вимагала особливої мужності, сміливості, прекрасного володіння зброєю та прийомами бою. Козаки любили цю військову традицію, серед них завжди вистачало тих, хто хотів узяти участь у герці, тому найчастіше ініціатива в цій справі йшла від них. Коли хтось із козаків наважувався на герць, він виходив вперед і викликав на двобій когось із противників. Часто виклик розпочинався з образливих для ворога слів, щоб спровокувати швидшу реакцію. Якщо в таборі противника не було сміливця, це вважали соромом і поганою прикметою для всього війська. Звичайно суперник озивався, розпочинався двобій, за яким захоплено спостерігали обидва війська, уболіваючи за свого бійця. Двобій вели або з холодною зброєю, або без зброї. Утручатися в нього й надавати допомогу було заборонено. Під солоницьким табором такі герці відбувалися постійно. Під час цих двобоїв загинуло кілька шляхтичів і навіть житомирський староста.

Жолкевський же вичікував, не наважувався на штурм, а розраховував на аргументи, вагоміші, ніж зброя. Обложеним бракувало їжі й води, а їхнім коням і худобі – пасовищ. Щойно козаки випускали коней і худобу на пасовище, жовніри відразу їх відбивали. За кілька днів голод і спрага почали виснажувати повстанців. До того ж у козацькому таборі наростали протиріччя в середовищі старшини – між Лободою і Наливайком. Жолкевський розпалював ці протиріччя, оскільки підкреслено вів переговори лише з Лободою. Козаки запідозрили його в зраді й стратили. Гетьманом обрали давнього козацького старшину Криштофа Кремпського.

Щодня вилазки козаків ставали дедалі частішими й відчайдушнішими. Урядовим військам доводилось відбиватися, і жовніри постійно змінювали один одного під табором. Найбільше боялися прориву Наливайка. За тиждень і становище коронного війська почало погіршуватися. До Жолкевського доходили чутки про те, що на допомогу обложеним пливуть запорожці. Запорожжя не могло надати суттєвої допомоги, оскільки навесні не мало значної кількості людей, але дійсно, до Переяслава пливла невелика козацька флотилія. Жолкевського врятувало те, що на початку червня до нього прибула велика валка з харчами, боєприпасами, важкими гарматами й свіжими силами.

Діставши значне підкріплення, Жолкевський розпочав вирішальні дії. Протягом 5 і 6 червня артилерія обстрілювала табір. Перед важкими гарматами він виявився беззахисним. Обложені зазнали великих збитків, загинуло понад двісті людей, сотні поранено, упало багато коней і худоби. Становище повстанців стало безнадійним, і вони зважилися на переговори. Вимоги Жолкевського мали ультимативний характер: видати Наливайка, бунтівних старшин, гармати, усі прапори, військові припаси та скарб. Фактично зазнавши поразки, обложені погодилися. Дізнавшись про це, Наливайко зі своїм полком спробував залишити табір, але його схопили і, разом з Шаулою і Шостаком, видали Жолкевському.

Наступного дня, 8 червня 1596 року, козаки мали виконати останні вимоги польного гетьмана. За повідомленням хроніста Бєльського, коли все, що вимагали, було віддано, Жолкевський поставив нову умову – виказати всіх селян, які повтікали від своїх землевласників. Козаки відмовились і сказали, що будуть оборонятися. «А гетьман сказав: «Бороніться!» І зараз скочили наші до них, що ані до бою, ані до зброї досягнути не могли і так їх немилосердно сікли, що на милю або далі труп на трупі лежав. Як було всіх в таборі з черню і жінками на десять тисяч, з них вирвалось не більше півтори тисячі на чолі з Кремпським». Хроніст Гейденштейн теж згадує про погром козаків, але пояснює його тим, що жовніри вирішили пограбувати обложених. Про це ж писав і сам Жолкевський. Однак і Жолкевський, і Гейденштейн називають незначну кількість загиблих. У будь-якому разі, розправа жовнірів і шляхти з уже беззахисними повстанцями не викликає сумнівів. Дискусія може виникати лише щодо масштабів утрат з козацького боку. Ці події стали відомі як Солоницька трагедія.

Жолкевський святкував перемогу. Повстанців було розбито. Наливайко й дванадцять козацьких ватажків потрапили в полон. Найціннішими трофеями стали двадцять одна гармата, хоругви іноземних монархів та військові клейноди козацтва.

Цікаво, що в козаків не знайшли великого скарбу. Його оцінили лише в чотири тисячі злотих. Можливо, розчарування жовнірів, які не знайшли в таборі достатніх для пограбування грошей, і стало однією з причин розправи з повстанцями. Адже ходили чутки про величезні скарби Наливайка. Та козацький ватажок не возив їх за собою. Пізніше він зізнався, що заховав скарби значно раніше, закопавши в лісі у воловій шкурі, але відмовився показати де. Щоправда, у селах поблизу Солониці й донині ходить легенда, що Наливайко втопив діжки з золотом в одному з озер в долині Сули. Однак легенди про скарби є окремим сюжетом народної творчості. Інші старшини переховували свої гроші в православних монастирях. Що ж до скарбниці козацького війська, то її могли зберігати на Запорожжі або в тих же монастирях.

Полонених козацьких ватажків Жолкевський повіз до Львова. Там йому влаштували урочисту зустріч і святкування перемоги. У Львові в'язнів тримали близько трьох тижнів – із середини липня до початку серпня. Цікаво, що постать Наливайка привертала особливу увагу Жолкевського, як і всіх сучасників. Одного разу гетьман навіть приїхав по нього до Львова й забрав до свого маєтку. Забрав не для допиту, бо, професійний воїн і полководець, він ніколи не займався такими справами. Очевидно, недавні противники, а нині – переможець і в'язень мали особисту розмову, проте на які теми – невідомо.

12 серпня переможців урочисто приймала Варшава. Завдяки свідченням очевидців, про цю подію нам докладно відомо. Процесію становили кілька десятків відкритих карет, колясок і возів, а також кінні почти. Спочатку їхали ротмістри коронного війська, за ними везли вісімнадцять гармат, трофейні прапори та полонених. Першим везли Наливайка, в окремій кареті, а за ним – парами – двоє інших козацьких ватажків. На Наливайка захотіла подивитися стара королева, і тому процесія завернула в приміський замок в Уяздові. Королева вийшла на балкон, а Наливайко, побачивши її, устав і поштиво вклонився. Потім ув'язнених повезли до ратуші, де ув'язнили в підземеллі.

Присутній при цьому німецький торговий агент із Данцига (Гданська) Йоган Керкербарт так змалював зовнішність Наливайка: «…З вигляду гарний чоловік, сильний і стрункий, з вихованим і відвертим обличчям, та ні одним рухом не виказує малодушності або страху. І так багато хто шкодував, що він свою чесноту і мужність замість на користь батьківщині обернув їй на згубу». Така думка стороннього й неупередженого глядача про Наливайка була типовою. Усі сучасники одностайно відзначали вишукану лицарську поведінку та яскраву зовнішність козацького ватажка. Йоахим Бєльський так написав про це: «Була то особа красива, муж, яких небагато, був би на добре обертав, що йому Бог дав, до того ж пушкар знаменитий». Як бачимо, відгуки двох різних осіб про Наливайка майже дослівно збігалися. А сучасники висловили не лише свої думки, але й загальну оцінку козацького ватажка. Зрозуміло, що для польських сучасників поняття «користь батьківщині» означало щось інше, ніж для Наливайка, тому адресований йому закид насправді не був справедливим.

Потім для полонених настали найтрагічніші дні. Їх ув'язнили, довго допитували й катували, а потім стратили. Імена всіх соратників Наливайка, привезених до Варшави, відомо. Першими 23 вересня стратили Кособуцького та Павловського. Вони були шляхтичами, і про їх помилування просили представники католицької церкви, однак їм відмовили. Подію організували особливо урочисто, на майдані, за участі жовнірів, які вишикувалися в ряди. Перед смертю друзі обійняли один одного. Їм відрубали голови.

Подальші страти відбувалися з інтервалом у кілька тижнів. Можливо, так варшавці намагалися розважити й водночас показати силу й могутність влади. Коли черга дійшла до Шаули й Шостака, сталась цікава річ. Цих козацьких ватажків боялися, оскільки вважали, що ті мають здатність до чарівництва. Можливо, про них ходила слава як про козаків-характерників, здатних проходити крізь стіни, уникати куль і шабель. Тому ватажків повели до башти для тортур, де в них зрізали все волосся, яке, за тогочасними уявленнями, надавало надприродних сил. Шаулу й Шостака допитали, після чого коронний маршалок відразу доповів про результати доповіді королю. Очевидно, інформація, яку отримав маршалок, була особливо важливою. Згодом стратили наступного полоненого – Івашка, хоч всі в'язні одноголосно заявляли про те, що він ні в чому не винен. Однак король помилував трьох козаків: Дуку, Оливку та останнього з приречених – другого Івашка, який мав іти в Україну й розповісти всім про побачене у Варшаві для науки бунтівникам.

Особлива доля чекала Семерія Наливайка. Про нього то забували, то знову згадували й починали допитувати. На допити приходили високопосадовці країни, у тому числі коронні маршалок і підканцлер. Приходили до нього й шляхтичі, які вимагали розповісти про забрані в них речі. Найжорстокішими виявилися тортури, коли, за наказом короля, Наливайкові по кілька діб не давали їсти та спати. Біля нього ставили литаврників, які щосили били в литаври, коли він заплющував очі. Та зрештою такі допити довелося припинити, оскільки Наливайко мало не збожеволів і не міг нічого розповідати. Тому довелося дати йому на якийсь час спокій.

Затримка Наливайкової страти викликала різноманітні плітки. Говорили, що за нього вступається чимало впливових осіб. І це було правдою. Сам Наливайко називав одного з них – пана Йордана Спітека. Наливайко писав листи до таких людей, але сторожа забирала їх, хоч, можливо, і не завжди. Одного разу Наливайко спробував утекти. Його вірний хлопець-джура передав через вікно пилку, якою Наливайко перепиляв кайдани, однак сторожа це помітила. Очевидно, що джура діяв не сам і у Варшаві була група людей, котрі намагались організувати втечу козацького ватажка.

Чим був цікавий Наливайко і якої інформації від нього чекали? Оскільки козацький ватажок мав тісні зв'язки з родиною Острозьких, владу цікавили його стосунки з ними. Наливайко неодноразово спілкувався з іноземними політиками, тому від нього хотіли отримати відповідні свідчення. Мабуть, польська влада вважала, що діяльність Наливайка зумовлена інтригами австрійського імператора, котрий був противником польського короля. Можливо, його свідчення мали допомогти викрити ворогів короля в межах країни. Зрозуміло, що такі тривалі допити не були викликані інтересом лише до суто козацьких проблем. Наливайка також могли тримати як живий компромат проти князя Костянтина Острозького, котрий розпочав відкриту боротьбу проти прихильників церковної унії. Оскільки унію підтримував король, це означало, що старий князь іде всупереч його волі. Тому можна було компрометувати князя його зв'язками з бунтівним козацьким ватажком.

Хай там як, страта Наливайка затримувалася. Минула осінь, а потім і зима 1596/97 року. Польська шляхта почала вимагати розправи з ватажком. У квітні 1597 року зібрався польський сейм, і питання про Наливайка розглянули одним із перших. Один з послів (депутатів) сейму виголосив гнівну промову: «А Наливайка чому до сейму тримаєте? Чи отаман не винен, що землі коронні на кількасот миль повоював? Що хоругви і зброю королівську у битвах брав? Людей уражав? Піхоту вибив? Чи сейм тільки через нього зібрався, а не через важливіші справи?»

З огляду на такі настирливі вимоги шляхти королівська влада мусила приймати остаточне рішення. 9 квітня Наливайкові влаштували останній допит. Його привезли до будинку коронного маршалка Миколая Жебжидовського, де допитували в присутності п'яти високопоставлених осіб, у тому числі двох сенаторів, королівського секретаря та регента канцелярії. Короткий протокол цього допиту зберігся під назвою «Повість Наливайкова». Допит був зосереджений довкола особи Костянтина Острозького. Наливайко визнав, що мав контакти з князем і що вони товаришували. Однак нічого особливого він не розповів. Адже не було нічого дивного в тому, що колишній військовий слуга і його пан прихильно ставились один до одного. Тому Наливайкові свідчення не дали достатніх підстав для шантажу Острозького.

У середовищі магнатів таємно розповсюджували якийсь документ під назвою «Сповідь Наливайка». Можливо, це був розширений варіант протоколу допиту, а може, дійсно сповідь козацького ватажка. Криштоф Радзивілл писав, що після прочитання сповіді відразу її спалив. Очевидно, вона містила якусь небезпечну чи неприємну для магната інформацію. Однак яку саме – ця таємниця й досі не розкрита.

Останнім днем життя Семерія Наливайка стало 11 квітня 1597 року. На майдані перед очима натовпу його стратили – відрубали голову й четвертували. Йоахим Бєльський писав, що частини Наливайкового тіла розвішали по Варшаві на пострах ворогам короля. Однак значно пізніше, у 1640-х роках, французький дипломат повідомляв із Варшави, що на околиці міста є каплиця, у якій поховано відомого козацького ватажка Наливайка. Тому, можливо, страхітлива інформація хроніста не цілком відповідає дійсності. Очевидно також, що за кілька днів після страти влада дозволила поховати Наливайка як належить.

Життя козацького ватажка скінчилося трагічно, але вже невдовзі після його загибелі відбулася метаморфоза: його коротка, але бурхлива діяльність і смерть стали легендою, що почала існувати самостійно й надовго пережила свого творця. При цьому образ Наливайка зазнавав змін – від бунтівника проти влади до борця за православну віру, а потім піднявся до символу боротьби за свободу народу. Ґрунтом для появи легенди стали видатні особисті якості Наливайка та яскраві події, які відбулися за його участю. Важливо також те, що його діяльність припала на зламний етап у стосунках українців і поляків у спільній Речі Посполитій.

Козацькі війни 1591–1596 років стали своєрідним рубіконом у відносинах козацтва та влади. Це усвідомлювали сучасники, така думка усталилася в літописах та літературі. Так, на сеймі 1616 року шляхта з жалем згадувала, що раніше козаки слухали панів і старост, а потім, за Косинського і Наливайка, «рушили не тільки на видатні фамілії, але й на всю Річ Посполиту». Перемогу над козаками у 1596 році називали серед найбільших заслуг, які мали за життя гетьман Станіслав Жолкевський і король Сигізмунд III. У 1626 році, ушановуючи старого короля, котрий правив уже майже сорок років, маршалок сейму Якуб Собеський згадав про Наливайка, якого привезли до Варшави прикутим до гармати. Політична еліта Польщі довго не забувала про козацького ватажка та принагідно часто згадувала про нього. Для політиків він був символом усіх небезпек, яких можна було очікувати від українського козацтва. Протягом наступних п'ятидесяти років, аж до Хмельниччини, сучасники постійно згадували Косинського та Наливайка й тоді, коли йшлося про релігійні відносини. Православних, які захищали свою церкву від унії, називали Наливайками, а православну конфесію – «наливайковою вірою» чи «наливайковою сектою». Цікаво, що слово «Наливайко» як синонім православних почали вживати уніати для того, аби скомпрометувати останніх. Православні ж відхрещувалися від цієї назви. Однак згодом сталися зміни. Православні стали згадувати Наливайка з гордістю, щоб довести, що козацтво захищало їх від самих початків церковної унії. Цікаво також, що в церковних справах прізвище Наливайко набрало символічного значення не так завдяки Семерію, як його братові, священикові Дем'яну. Спочатку, як сповідник Костянтина Острозького, він протистояв унії разом із князем, після смерті якого перебрався до Вільна, де вів запеклу боротьбу проти уніатів. Тому його прихильників назвали наливайковою сектою. Однак сучасники швидко забули другого брата, а пам'ятали лише Семерія. Міфотворчість перетворила козацького ватажка на захисника православної церкви й мученика за віру. Уже київський літопис першої чверті XVII ст. називає Наливайка славним козаком і лицарем. Цей образ перейшов у козацькі літописи й дожив до XIX століття.

Мученицька смерть Наливайка теж перетворилась на поетичну, хоч і моторошну, легенду. Нібито його стратили особливо жахливо – посадили в мідного бика, якого розпекли на вогні. За другою версією, Наливайка посадили на розпечену залізну кобилу, а за третьою – надягнули на голову таку ж розпечену залізну корону. Походження цих легенд досліджував Іван Франко. Він довів, що їх корені слід шукати в одному з давньогрецьких міфів, де саме так карали претендентів на державну владу. Тому цю легенду могли вигадати лише «книжники» – освічені люди того часу, які знали давньогрецьку літературу. Можна припустити, що це були церковники, неважливо, католики, уніати чи православні.

Ім'я Наливайка відбилося в назві одного з районів давньої Варшави, де його стратили, – Налєвки. Якщо в столиці чужої й ворожої козацтву країни жила пам'ять про Наливайка, то що вже казати про Україну?! І за двісті років по його смерті в різних місцевостях згадували Наливайкові шлях, яр і колодязь. Із цього можна зробити висновок, що Наливайко був одним із найулюбленіших історичних героїв козацтва до початку війни Богдана Хмельницького.

Поразка Наливайкового повстання й згортання великого козацького руху, який дістав назву козацьких війн кінця XVI ст., не означали занепаду козацтва. Усе сталося навпаки. Протягом 1591–1596 років Придніпров'я та Східне Поділля, а також інші регіони були в руках козаків. Там не діяла місцева влада, а було лише місцеве самоуправління, або влада козацтва. Такі обставини сприяли швидкому покозаченню місцевого населення, тим паче, що ці регіони завжди були тісно пов'язані з козаками. Саме звідси походила більшість запорожців і учасників козацьких походів ще з часів виникнення козацтва. Саме тут проживали представники тих суспільних груп, які стали основою козацького прошарку. Це були насамперед дрібні бояри, які з литовських часів відбували військову службу на степовому прикордонні. Іншими словами, дрібне лицарство, котре мало на меті охорону кордону й українських замків. Литовська влада визнавала їхні лицарські права і надавала за службу певні суспільні привілеї.

Після 1569 року нова – польська – влада не визнала їхніх станових прав і не визнала їх частиною привілейованого шляхетського прошарку. У кращому разі, частина з них перетворилася на дрібних шляхтичів, реальні права яких у Польщі були дуже обмеженими. Вони легко ставали жертвою магнатів, як українських, так і польських, особливо в питаннях власності на землю. Колишні бояри опинились під реальною загрозою втрати прав земельної власності й навіть особистих прав. Зрозуміло, це зумовило різні форми протесту, основною з яких стало покозачення колишнього боярства. Значна частина прикордонного боярства здавна була тісно пов'язана з молодим козацтвом, брала участь у козацьких походах. Із цього напівшляхетського прошарку походила й більшість козацьких старшин. Під новим іменем – «козацтво» – колишнє боярство почало вимагати визнання своїх прав як військово-рицарського прошарку. Як ми вже згадували, король Стефан Баторій найняв частину козаків на службу й визнав за ними низку привілеїв, однак насправді влада весь час порушувала свої обіцянки.

Захищаючи свої права, козацтво мимохіть опинилося в ролі противника королівської влади, яку на українських землях уособлювали магнати. Активність козацтва підтримала переважна частина населення Придніпров'я та Східного Поділля. На бік козаків стали міщани, багато хто з яких також здавна козакував, селяни та частина місцевої шляхти різного соціального рівня. Адже для них усіх суспільні зміни, що відбувалися в регіоні в 1580-х роках, були порушенням «старовини», згадуваної в позитивному контексті, на відміну від гірших – нових – часів.

Козацька воля поступово стала ідеалом, до якого прагнула більшість місцевого населення. І кожен розумів цю свободу по-своєму. Але, узагальнивши ці уявлення, ми можемо зробити висновок про те, що вони означали особисту свободу, власне самоврядування, судочинство, право власності, у тому числі на землю, і право на вільну економічну діяльність. У формі станових вимог козацтво окреслювало нові ідеали політичного, соціального й економічного життя. Особливо це було помітним в економічній сфері, оскільки козацьке господарство ґрунтувалося винятково на товарно-грошових відносинах. Фактично це був фермерський тип господарства, в якому не було місця традиційним феодальним чи кріпосницьким стосункам. Тому фактично поняття «козацька воля» ввібрало риси, характерні для нового буржуазного суспільства, що тільки-но зароджувалося в Західній Європі.

Особливу роль козацтва в житті України відразу усвідомив гетьман Станіслав Жолкевський, який уперше потрапив на українські землі під час каральної кампанії 1596 року. Він побачив, що козацтво має широку підтримку в населення та з тривогою писав, що «вся Україна покозачилась». Зрозумів гетьман і те, що козацька проблема має глибоке соціальне коріння. Станіслав Жолкевський ще майже чверть сторіччя керував збройними силами, а потім і урядом Польщі. Надалі він намагався проводити щодо козаків гнучку політику. Можна припустити, що його багато чому навчив досвід війни проти козаків у 1596 році. Жолкевський знав, що Польща потребує козаків, тому намагався знайти з ними компроміс, хоч і не любив їх. Разом із польськими військами козаки брали участь у військових кампаніях у Молдавії, Прибалтиці, Московїї. Коли ж у 1620 році гетьман єдиного разу відмовився від допомоги козацтва, польське військо зазнало катастрофічної поразки від турків під Цецорою. У цій битві загинув і сам Жолкевський. Це була не лише його військова поразка, але й поразка його політики щодо козацтва.

Польська влада не змогла стримати розвиток козацтва. Уже з самого початку XVII ст. бурхливо зростає його активність і розпочинається Героїчна доба козацтва. Її відзначають швидка колонізація Придніпров'я на основі вільного козацького землеволодіння, утворення козацьких полків і сотень, численні, насамперед морські, походи на турків і татар, участь у війнах Речі Посполитої проти Московії.

Найвизначнішою подією Героїчної доби стала Хотинська війна. Заради порятунку Речі Посполитої король Сигізмунд III був змушений просити козаків про допомогу, і в 1621 році польсько-козацьке військо здобуло перемогу над могутньою Османською імперією. А згодом почалася війна Богдана Хмельницького та інші не менш буремні події.

Однак пам'ять про козацькі війни кінця XVI ст. досі жива, а образ Наливайка став символом запеклої боротьби за свободу. І не лише в Україні. Не випадково, що більше ніж за двісті років Наливайко був одним із найулюбленіших героїв російських революціонерів-декабристів, які боролися проти царського деспотизму. На початку XIX ст. російський поет Кіндрат Рилєєв написав вірш «Исповедь Наливайка». У ньому, зокрема, були такі горді слова:

Известно мне: погибель ждет

Того, кто первый восстает

На утеснителей народа. —

Судьба меня уж обрекла.

Но где, скажи, когда была

Без жертв искуплена свобода.

Погибну я за край родной, —

Я это чувствую, я знаю…

И радостно, отец святой,

Свой жребий я благословляю!

Content

С. Леп'явко
Козацькі війни К. Косинського та С. Наливайка. 1591 – 1596

І. Повстання Криштофа Косинського (1591–1593)

II. Молдавські походи (1594 – серпень 1595)

III. Опанування волості (вересень 1595 – січень 1596)

IV. Польсько-козацька війна (лютий – червень 1596)