Лоръл Хамилтън

Обсидианова пеперуда

Анита Блейк, ловецът на вампири, книга девета (Фен превод)

фен превод

редакция: stg

1

Бях покрита с кръв, но не беше моя, така че бях добре. Беше животинска кръв. Беше нещастен случай в нощ със шест пилета и един козел и щях да го преживея, както и всичко друго. Вдигнах седем трупа за една нощ. Това бе рекорд дори и за мен.

Вкарах джипа на верандата, небето все още бе тъмно, но бе започналo до се просветлява. Оставих го там, прекалено бях изморена да го вкарам в гаража, беше май, но се усещаше като април. Пролетта в Сейнт Луис бяха случайни два дни, между края на зимата и започването на лятото. Единият ден ви замръзват задниците, а на следващият температурата е плюс осемдесет. Но тази година имаше пролет, влажната благодатна пролет.

Освен броя на зомбитата която бях вдигнала, нощта бе обикновена. Всичко, от вдигането на войник от гражданската война за местна историческа организация и разпит за завещание, което се нуждае от последен подпис, до последната конфронтация на син със злоупотребяваща майка. Бях до гуша в адвокати и терапевти през по голямата част от деня. Ако чуя „Как те кара да се чувстваш това Джонатан (или Кати, или който и да е)?” още веднъж, ще закрещя. Не исках да гледам още някой „да се отдаде на чувствата си” никога. Най малко повечето от адвокатите на опечалените не идваха на гроба. Назначеният от съда адвокат, се уверява че вдигнатото зомби има достатъчно разум, че да знае какво подписва, след което подписва документа като свидетел. Ако зомбито не може да отговаря на въпроси, тогава подписа не е легален. Зомбито трябва да бъде с ума си за да подпише легално документ. Аз никога не съм вдигала зомби, което да не може да мине легална дефиниция за стабилност, но и това се случва понякога. Джеймисън, колега аниматор от „Съживители ООД” разходи чифт адвокати само да си седят на хълма. Какъв купон.

Въздуха бе достатъчно студен, за да ме накара да потрепервам докато вървях по алеята към вратата. Можех да чуя телефона да звъни, докато пъхах ключа . Бутнах вратата с рамо, защото обажданията преди съмване обикновено бяха важни. За мен това обикновено значеше полицията, което означаваше местопрестъпление. Ритнах вратата да се затвори и изтичах до телефона в кухнята. Гласът ми дойде от секретаря, след това затихна и гласа на Едуард дойде.

— Анита, Едуард е. Твой ред е да избереш. — Тишина.

Бягах напълно докато изритах високите токчета, грабнах слушалата. Извиках:

— Едуард, Едуард. Аз съм! Тук съм.

Едуард се смееше когато накрая го чух.

— Радвам се че съм ти забавна. Какво става? — попитах.

— Обаждам ти се за услугата — каза той тихо.

Беше мой ред да съм тиха. Веднъж, когато Едуард дойде като мое подкрепление, мой гръб, той бе довел приятеля си, Харли, като негов гръб, накрая аз убих Харли. Е, Харли първи се опита да ме убие, а аз просто бях по бърза, но Едуард бе приел убийството лично. Едуард ми даде избор: или аз и той можехме да се изправим един срещу друг и да открием веднъж за винаги кой е по-добър или аз трябваше да съм му задължена. Аз никога не искам да заставам срещу Едуард наистина. Защото ако го направех, бях доста сигурна че ще завърша мъртва.

Едуард беше ловец. Специализираше при чудовищата. Вампири, превръщачи, всичко. Имаше хора като мен, които правеха това законно, но Едуард не се притесняваше за закона или ада, или морала. Той дори от време на време убиваше и хора, но само ако те имат някаква опасна репутация. Други убийци, престъпници, лоши мъже или жени. Едуард никога на дискриминира, не и по пол, религия раса или дори вид. Ако беше опасно, Едуард ще го нарани и ще го убие. За това живееше, за това което е — хищник на хищниците.

Веднъж му бяха предложили споразумение за живота ми. Той го бе отхвърлил и бе дошъл в града като мой бодигард, водейки Харли с него. Питах го защо не е приел споразумението. Той ми бе отговорил просто. Приемайки споразумението, той щеше да убие само мен. Ако ме защитаваше, мислеше че ще убие повече хора. Перфектната причина на Едуард.

Той или е социопат или нещо прекалено близо до това, за да се направи разликата. Аз може би бях един от няколкото приятели който имаше Едуард, но това приятелство бе като да опитомиш леопард. Може да се свие в долната част на леглото ти и да те остави да му галиш главата , но все още може да ти откъсне вратът. Просто няма да го направи тази вечер.

— Анита, все още ли си там?

— Тук съм Едуард.

— Не си щастлива да ме чуеш.

— Нека просто кажем че съм предпазлива.

Той се засмя отново.

— Предпазлива. Не, ти не си предпазлива. Ти си подозрителна.

— Да — казах. — Каква е услугата?

— Нуждая се от гръб — каза той.

— Какво може да е толкова страшно, че Смъртта да се нуждае от гръб?

— Тед Форестър се нуждае от гръб, от Анита Блейк, вампирският екзекутор.

Тед Форестър бе една от личностите на Едуард, това бе единствената му закона самоличност за която аз бях чувала. Тед беше ловец който специализираше във свръхестествени същества, който не са вампири. Общо правило бе, че вампирите са съвсем различно нещо, това бе причината да има лицензи за вампирски екзекуции но не и лицензи за екзекуции на всичко друго. Може би вампирите просто имаха по-добро влияние над закона, но каквото и да е, те бяха по притискани. Ловците като Тед изпълваха празнината между полицията и лицензираните екзекутори. Те работеха главно  в щатите където все още беше законно, за да ловят пакостниците и да ги убиват за пари. Пакостниците все още включваха ликантропите. Можеш да ги застреляш когато ги видиш около шестте щата и след това тестовете за кръв да докажат че са ликантропи. Някой убийства бяха предизвикали спорове, но нищо не се бе променило все още не и на местно ниво.

— Е, за какво се нуждае Тед от мен? — Въпреки че се успокоих че Тед питаше, а не Едуард. Едуард вероятно означаваше нещо незаконно, може би дори убийство. Не бях напълно студенокръвна убийца. Все още не.

— Ела в Санта Фе и открий — каза той.

— Ню Мексико— Санта Фе, Ню Мексико?

— Да.

— Кога? — попитах.

— Сега.

— Щом ще идвам като Анита Блейк, вампирският екзекутор, може да си взема лиценза за екзекуция и да си взема арсенала.

— Вземи каквото искаш — каза Едуард. — Аз ще споделям твоите играчки когато пристигнеш.

— Не съм си лягала още. Може ли да получа някакво време сън преди да потегля?

— Взе ми си няколко часа сън, но бъди тук следобед. Ще преместим телата, но ще запазим останалата част от местопрестъплението за теб.

— Какъв вид местопрестъпление?

— Предумишлено убийство, но не е съвсем точно. Клане, касапница, изтезание. Да. — Каза той, сякаш се опиташе да прехвърли думите в ума си. — сцена с изтезания.

— Да не се опитваш да ме уплашиш? — попитах.

— Не.

— Тогава престани да театралничиш и просто ми кажи какво по дяволите се е случило.

Той въздъхна и за първи път чух умора в гласът му.

— Имаме десет изчезнали. Дванадесет неразгадани убийства.

— По дяволите — казах. — Защо не съм чула нищо в новините?

— Изчезванията провокираха таблоидните. Мисля че заглавието беше „Бермудският триъгълник в пустинята”. Мъртвите бяха три семейства. Съседи просто ги открили днес.

— От колко време са мъртви? — попитах.

— Дни, първото семейство е от почти две седмици.

— Исусе, защо някой не ги е обявил за изчезнали по рано?

— През последните десет години почти цялата популация в Санта Фе се е променила. Имаше голяма миграция. Доста от хората трябваше да напуснат домовете си. Местните се обадиха на новодошлите калифорнийци.

— Умно — казах — но Тед Форестър местен ли е?

— Да, Тед живее близо до града.

Трепет премина през мен от пръстите на краката ми до върха на главата ми. Едуард бе най-мистериозният мъж. Не знаех почти нищо за него, наистина.

— Това означава ли че ще видя къде живееш?

— Ти ще останеш с Тед Форестър — каза той.

— Но ти си Тед Форестър, Едуард. Аз ще остана в къщата ти, така ли?

Той бе тих за малко, тогава:

— Да.

Внезапно, цялото пътешествие изглеждаше много по примамливо. Щях да отида да видя къщата на Едуард. Щях да съм способна да надникна в личният му живот, ако той имаше такъв. Можеше ли да е по-добре?

Макар че едно нещо ме притесняваше.

— Когато каза че жертвите са семейства, това включва ли деца.

— Странно, не — каза той.

— Е, благодаря за това малко благо — казах.

— Винаги се огъваш когато стане дума за деца — каза той.

— Наистина ли можеш да не се притесняваш да гледаш мъртви деца?

— Да.

Просто слушах дъха му за секунда две. Знаех че нищо не притеснява Едуард. Нищо не го преместваше. Но деца… дори ченгетата, които познавах, мразят когато жертвата е дете. Има нещо лично около това. дори за тези от нас който нямаха деца бе трудно. Едуард не бе така, това ме притесняваше. Забавно, но го правеше.

— Това безпокой мен — казах.

— Знам — отвърна той — една от най-сериозните ти грешки. — Имаше хумор в края на гласът му.

— Факта че ти си социопат, а аз не съм е едно от нещата с които много се гордея.

— Ти не трябва да си социопат за да си ми гръб, просто стрелец, а ти си такава, Анита. Ти убиваш толкова лесно колкото и аз, ако обстоятелството е такова.

Не се и опитах да споря, защото не можех. Несъмнено се бях съсредоточила във престъпността повече от колкото в упадъка на морала си.

— Значи Санта Фе е с висока преходна популация.

— Не преходна — каза Едуард — но мобилна, много мобилна. Имаме много туристи и много хора който се движат навътре навън във същите неизменяеми бази.

— така че никой не познава съседите си или какви са техните планове.

— Точно — Гласът му еднообразен, празен, с нишка на умора отдолу и под това нещо друго. Тона, нещо?

— Мислиш че има повече тела от колкото сте открили — казах. Направих го като изявление.

Беше тих за секунда, тогава каза.

— Чу го в гласът ми, нали?

— Да — казах.

— Не съм сигурен дали това ми харесва. Ти си способна да ме четеш и то добре.

— Съжалявам. Ще се опитам да бъда по малко интуитивна.

— Не се притеснявай. Твоята интуиция е това нещо което те е опазила жива толкова дълго.

— Да не си правиш шега с женската интуиция? — попитах.

— Не, казвам че ти си някой, който работи със същността си, с чувствата си, не с главата. Това е силата и слабостта ти.

— Прекалено съм състрадателна?

— Понякога, а понякога си просто мъртва отвътре както съм аз.

Слушайки го да го поставя така беше почти плашещо. Не че той включваше мен във същото място като себе си, а че Едуард знаеше че нещо умира вътре в него.

— Някога липсва ли ти частта която изчезва? — попитах. беше най-близкият до лично нещо въпрос който някога му бях задавала.

— Не — каза теб. — А на теб?

Помислих за това за момент. Започнах да казвам да, автоматично, тогава се спрях. Истината, винаги истината между нас.

— Не, предполагам че не.

Той издаде тих звук, почти смях.

— Това е моето момиче.

Бях и двете — поласкана и неясно раздразнена за това че бях „неговото момиче.” Когато се съмняваш, концентрирай се над работата.

— Какъв вид чудовище е Едуард? — попитах.

— Нямам идея.

Това ме спря. Едуард бе ловял свръхестествени същества години по дълго от мен. Той познаваше чудовищата почти толкова добре колкото мен, той пътуваше по света убивайки чудовища, така че неговото знание беше от първа ръка, а аз само бях чела за това.

— Какво имаш предвид с това, че нямаш идея.?

— Никога не съм виждал нещо да убива така Анита. — Чух скрито в гласът му нещо което никога не бях чувала от него-страх. Едуард, чийто прякор бе Смъртта, даден му от вампири и превръщачи, се страхуваше. Това беше много лош знак.

— Ти си шокиран Едуард. Това не си ти.

— Изчакай докато видиш жертвите. Запазил съм ти снимки и от другите сцени, но последната ще я оставя недокосната за теб.

— Как местните пазители на закона ще се въртят около местопрестъплението и ще го пазят само за малката стара аз?

— Местните ченгета са като Тед. Те са добри момчета. Ако Тед им каже, че ти можеш да помогнеш, те ще му повярват.

— Но ти си Тед Форестър — казах — а ти не си добро момче.

— Но Тед е — каза той, гласът празен.

— Твоята тайна идентичност — казах.

— Да.

— Добре, ще прелетя до Санта Фе този следобед, или раната вечер.

— Прелети до Албакърки. Аз ще те посрещна на летището. Просто ми се обади и ми дай време.

— Аз мога да наема кола.

— Ще бъда в Албакърки по друга работа. Няма да е проблем.

— Какво не ми казваш? — попитах.

— Аз, да пазя тайни? — Отново имаше нишка на развеселение в гласът му.

— Ти си първичен мистериозен мъж, Едуард. Ти обичаш да пазиш тайни. Това ти дава усещане за сила.

— Така ли? — той го направи като въпрос.

— Да, така.

Той се засмя леко.

— Може би е така. Вземи си билети и ми се обади за ми кажеш времето на полета. Аз ще съм там. — Гласът му бе станал нисък сякаш някой друг бе влезнал в стаята.

Не питах какво бе толкова неотложно. Десет изчезнали, дванадесет неразрешени смъртни случая. Това бе неотложното. Не питах дали той бе чакал за да ми се обади. Едуард, който бе като привидение, беше изплашен. Той бе чакал за да ми се обади.

2

Получи се така, че единственият полет за който имаше свободни места бе по обяд, което означаваше че мога да поспя поне пет часа преди да трябва да стана и да тичам за летището. Също пропускам класа по Кенпо, вид карате което започнах от преди няколко седмици. По-скоро предпочитам да съм в клас, отколкото в самолета. Мразя да летя. Карам до повечето извън градски ангажименти, колкото е възможно, но напоследък доста летя. Реалният ужас намаля, но това все още ми е фобия. Мразя да съм на самолет който е управляван от някой който не познавам и не съм тествала лично за наркотици. Просто не съм от доверчивия тип .

Нито пък аеролиниите. Носенето на скрити оръжия в самолет е болка в задника. Трябваше да взема два часа FFA курсове по носене на скрити неща в самолет. Имах сертификат, който да докаже че съм минала курса. Не мога да се кача на самолета без сертификата. Аз също имам писмо което казва че аз съм по официален бизнес, което ме задължава да нося на оръжия. Сержант Рудолф (Долф) Стор, главата на регионалният отряд по свръхестествени разследвания, беше написал писмото, което гласи че съм по специална задача, което  винаги е впечатляващо. Някой, който е истински полицай, трябва да ми даде нещо което да легитимира статуса ми. Ако е истинска полицейска работа, дори и  да не е директно замесен, той обикновено ще ми даде това от което се нуждая. Ако Едуард се беше обадил за помощ в неофициален случай, тоест нелегален, щях да избягвам Долф. Г-н закон и ред не беше много привързан към Едуард, тоест - Тед Форестър.

Не погледнах през прозореца. Четох и се опитвах даси мисля,че съм в много неудобен автобус. Най накрая разбрах една от причините поради, които не обичам да летя, имам клаустрофобия. Полет A 727 беше достатъчно пълен с хора и затворен, за да направи дишането трудно. Включих малкото вентилаторче над седалката и четях. Четох Sharon Shinn. Тя беше автор, на който се доверявах да задържи вниманието ми, дори на стотина фута над земята с тънък метал между мен и нищото,така че не мога да кажа как изглежда Албакърки от въздуха и малката писта, която води към летището, беше като всяка друга през която съм минавала. Дори в тунела можеш да усетиш топлината да те притиска като голяма ръка, носеща се над тънката пластмаса. Може да е пролет в Сейнт Луис, но е лято в Албакърки. Прегледах тълпата за Едуард и всъщност преминах през него веднъж, преди да разбера. Част от това се дължи на това че носеше шапка, каубойска шапка. Имаше сноп пера забити на предната част на шапката, но приличаше на шапка, която е носена дълго време. Ръбът беше извит нагоре и от двете страни, сякаш той е работил с ръцете си, докато тя не е приела съответната форма. Ризата му беше бяла с къси ръкави като нещо което можеш да вземеш от всеки магазин за дрехи. Съвпадаше си с тъмно сини джинси, който изглеждаха нови и чифт туристически обувки.

Туристически обувки — Едуард, никога не ми е оставял впечатление като провинциално момче. Не, определено градски тип, но там, стои по естетвено . Не ми изглеждаше като Едуард докато не срещнах очите му. Обвий го в каквато дегизировка искаш, можеш да го облечеш като чаровният принц от пътешествието на Дисни, но докато гледаш в очите му, все още ще избягаш крещейки.

Очите му са сини и студени като зимно небе. Той е типичен американец с русите си коси и с бледността си. Може да изглежда безобиден ако иска. Той е завършен актьор, но освен ако не работи върху това, очите му се отдалечават. Ако очите са огледало към душата, тогава Едуард има проблем, защото няма никой в къщи.

Той ми се усмихна и това разтопи очите му до нещо близо до топлина. Той се радваше да ме види, искрено се радваше. Или се радваше както се радваше на всеки друг. Това не беше утешително. По някакъв начин това беше успокояващо, защото една от основните причини Едуард да ме харесва беше, че заедно убивахме повече, от колко разделени. Или най-малко, аз го правех. Всичко което знаех е че Едуард може и да унищожава цели армии когато не беше с мен.

— Анита — каза той.

— Едуард — отвърнах.

Усмивката се превърна в ухилване.

— Не изглеждаш щастлива да ме видиш.

— Да си толкова щастлив ме прави нервна, Едуард. Ти си облекчен че аз съм тук, а това ме плаши.

Ухилването повяхна, гледах как всичкият хумор, всичкото приветстването, се изцеди от лицето му като вода изтичаща от спукана чаша .

— Не съм облекчен — каза той, но гласът му беше прекалено невъзмутим.

— Лъжеш — казах. Харесваше ми да кажа това меко, но шумът от летището беше като бурен океан, непрекъснат рев.

Той погледна към мен с тези безмилостни очи и кимна леко. Потвърждение че е облекчен, че съм тук. Може би щеше да каже нещо, но внезапно една жена се появи до него. Тя се усмихваше, ръцете й се плъзнаха около него, докато тя не се сгуши в него.

Тя изглеждаше на около тридесет, по-стара от колкото изглеждаше Едуард, въпреки че не бях сигурна за истинската му възраст. Косата й беше къса, кафява, без абсурден стил, но лъскава. Тя почти не носеше грим, но все пак беше прекрасна. Стигнах до линията на очите и устата й, което ме накараха да увелича възрастта й от тридесет до четиридесет и нещо. Тя беше по ниска от Едуард, по-висока от мен, но все още малка, въпреки че не изглеждаше деликатна. Тенът й беше малко по-тъмен от колкото беше здравословно, което вероятно обясняваше линиите на лицето й. Но имаше тиха сила в нея, докато си стоеше там и ми се усмихваше, държейки ръката на Едуард.

Тя носеше джинси, който изглеждаха толкова стегнати, че трябва да са били стеснени, бяла риза с къси ръкави, която беше достатъчно прозрачна, че да сложи потник под нея, и кафяво кожено портмоне, голямо почти колкото дамска чанта. Почудих се за секунда дали Едуард е взел и нея от летището, но  имаше нещо свежо в нея,тя не е дошла от самолет.

— Аз съм Дона. Ти трябва да си Анита. — тя си подаде ръката и се здрависахме. Ръкостискането и беше здраво и ръката й не беше мека. Ръка на работил човек, коойто освен това знаеше как да се здрависва. Повечето жени, никога, наистина не му хващат цаката. Харесах я мигновено, инстинктивно и подозрението дойде почти толкова бързо.

— Тед ми разказа толкова много за теб — каза Дона.

Погледнах към Едуард, той се усмихваше и дори очите му бяха пълни с хумор. Цялото изражение на лицето му и тялото му се промениха. Той се отпусна леко и усмивката беше мързелива. От него строеше добрият, стар момчешки чар. Това беше изпълнение за печелене на Оскър, сякаш той си е сменил кожата с някой друг.

Погледнах към Едуард/Тед и казах.

— Той ти е разказал много за мен, така ли?

— О, да — отвърна Дона, докосвайки ръката ми докато все още се държеше за Едуард. Разбира се, за нея това беше случайно докосване. Моите приятели превръщачи бяха ме накарали да свикна с чувството за докосване, но все още не бях много добра в това. Какво по дяволите Едуард/Тед прави с тази жена?

Едуард проговори, но имаше лек тексаски акцент в гласа му, като стар но почти забравен акцент. Едуард нямаше никакъв акцент. Гласът му беше най-чистият и суров който някога съм чувала, сякаш дори гласът му никога не е бил докосван от местата и хората който е видял.

— Анита Блейк, искам да се запознаеш с Дона Пернел, годеницата ми.

Челюстта ми увисна и просто се зазяпах в него. Обикновено бих опитала да бъда малко по-културна от това, или поне по-мила. Знаех че това удивление, дори шок, е проличало, но не можех да направя нищо по въпроса.

Дона се засмя и беше добър смях, топъл и хихикащ, добър майчин смях. Стисна ръката на Едуард.

— Ти беше прав Тед. Реакцията й си заслужаваше пътуването.

— Казах ти скъпа — каза Едуард, като я прегрърна и целуна  по главата .

Затворих устата си и опитах да се възстановя. Успях да промърморя:

— Това е… страхотно. Имам предвид наистина… аз… — накрая протегнах ръка и казах — Поздравления. — Но не можех да се усмихна.

Дона използва ръкостискането, за да ме дръпне в прегръдка.

— Тед кажа, че ти никога няма да повярваш, че накрая се е съгласил да надене халката. — Тя ме прегърна отново, смееше се. — Но, боже Господи, никога не съм виждала такъв чист шок. — Тя се върна в ръцете на Едуард и усмихнатото му лице.

Не съм толкова близо до добра актриса, колкото е Едуард. Отне ми години за да усъвършенствам празното лице, да не говорим за съвършената измама с изражението на лицето и езика на тялото. Така че запазих лицето си празно и се опитах да кажа на Едуард с очи , че има да дава доста обяснения.

С лицето си, леко обърнато от Дона, той ми се усмихна със неговата тайна усмивка. Което ме ядоса. Едуард се наслаждаваше на изненадата си. Проклет да е.

— Тед, къде са ти маниерите, вземи й чантите — каза Дона.

Двамата с Едуард погледнахме малката чанта която имах в лявата си ръка. Той ми се усмихна с усмивката на Тед, но отговори като Едуард:

— Анита обича да носи собственият си багаж.

Дона погледна към мен за потвърждение, сякаш това не бе възможно да е истина. Може би тя не бе толкова силна и независима колкото изглеждаше или може би беше с десет години по-стара от колкото изглеждаше. Различни поколения, разбирате.

— Тед е прав — казах, слагайки, малко прекалено много, ударение на името му — обичам да нося багажа си.

Дона изглеждаше сякаш би й харесало да поправи очевидно грешното ми мислене, но беше прекалено мила, че да го каже на глас. Изражението, не тишината, ми напомни за мащехата ми Джудит. Което ме накара да сложа възрастта на Дона над петдесет. Тя беше или наистина запазена на петдесет и нещо, четиридесет и нещо, или на тридесет и нещо състарена от слънцето. Просто не знаех.

Те вървяха пред мен, ръка за ръка. Следвах ги, не защото чантата беше прекалено тежка, а защото се нуждаех от няколко минути, за да се възстановя. Гледах Дона да обляга главата си на рамото на Едуард, лицето й се обръщаше към него, усмихнато светещо. Едуард/Тед се навеждаше към нея с гладко лице, прошепваше нещо което я караше да се смее. Аз щях да се разболея. Какво по дяволите правеше Едуард с тази жена— Беше ли тя друг убиец, толкова добър актьор, колкото него— Някак си, не вярвах. А ако тя бе точно това което изглеждаше — жена влюбена в Тед Форестър, който не съществува — щях да сритам задника на Едуард. Как се осмелява да замесва невинна жена в тайните си! Или и това е наистина страна мисъл, беше ли Едуард/Тед наистина влюбен — Ако ме бяхте попитали преди пет минути, щях да кажа, че той не е способен на такава дълбока емоция, но сега… сега просто съм наистина объркана.

Летището в Албакърки разби правилото ми, че всички летища изглеждат почти еднакви и не можеш наистина да кажеш в коя част на страната, или дори на света, се намираш само от летището. Ако има декорация, обикновено е от различни заведения, като вътрешни барове, които имат морски мотиви. Но не и тук. Тук имаше следи от югозапада навсякъде. Многоцветни плочки или тюркоазена боя и кобалтово синьо облицоваха голяма част от магазините. Малък покрит щанд продаваше сребърни бижута по средата на големият коридор водещ към останалата част от летището. Оставихме тълпата и шума зад нас. Преместихме се в свят в който тишината почти звънтеше, подсилена от бели стени и големи прозорци от двете страни. Албакърки се простираше зад тези прозорци като огромна плоскост обиколена с пръстен от черна планина в края, като фон на игра, някак нереално. Топлината, дори притъпена от климатиците, не беше пареща, но беше  реална. Пейзажът беше напълно чужд, като добавим и усещането ми че е бил нарязан на парчета. Едно от нещата които харесвах около Едуард, бе това че той никога не се променя. Той е това което беше и сега Едуард, надежден по свой собствен начин, ми беше хвърлил крива топка, толкова крива, че не знаех как да я върна.

Дона спря и се обърна, дърпайки Едуард с нея.

— Анита, тази чанта, е прекалено тежка за теб. Моля те остави Тед да я носи. — Тя го бутна малко в моя посока.

Едуард тръгна към мен. дори походката му беше някак подвижна, като на някой който е прекарал продължителен период от време върху кон или на лодка. Той задържа усмивката на Тед на лицето си. Само учите му се промениха и се показаха под маската. Тези мъртви очи, празни. Нямаше любов която да блести в тях, майната му. Той в действителност се наведе, ръката му започна да се затваря над моята на дръжката.

— Недей. — Оставих тази единствена дума да съдържа целият гняв който чувствах.

Очите му се разшириха съвсем малко и той знаеше че не говоря просто за носенето на багажа. Той се изправи и подвикна обратно на Дона:

— Тя не иска моята помощ — като подчерта „моята”.

Тя изцъка под носа си и дойде при нас.

— Просто упорстваш, Анита. Остави Тед да ти помогне.

Погледнах към нея и знаех че лицето ми не е неутрално, но не можех да скрия целият гняв от лицето си.

Очите на Дона се разшириха.

— Обидила ли съм те по някакъв начин? — попита тя.

Поклатих глава.

— Не съм ядосана на теб.

Тя погледна към Едуард.

— Тед, скъпи, мисля че тя е ядосана на теб.

— Мисля, че си права. — каза Едуард. Очите му отново блестяха весели и с любов .

Опитах се да спася ситуацията.

— Просто Тед не ми каза за годежа. Аз не обичам изненади.

Дона наклони глава на една страна, гледайки ме объркано. Започна да казва нещо, тогава изглежда размисли:

— Добре, тогава ще се опитам да няма повече изненади от мен. — тя се сгушипо сигурно в ръцете на Едуард и погледа й беше по малко приятелски от преди.

Разбрах с въздишка, че Дона сега мислеше че ревнувам. Реакцията ми, не беше нормална за обикновен приятел или бизнес партньори. Тъй като не можех да й кажа истинската причина защо бях разстроена, не се занимавах. По-добре да си мисли че Тед и аз сме били двойка пред, отколкото истината. Въпреки че Господ знае, че тя би предпочела аз и Тед да сме били любовници пред истината за нейният „Тед”. Тя беше влюбена в човек, който не съществува, без значение колко истинска е ръката която я държи.

Стегнах захвата си на чантата и се преместих от другата страна на Дона и така се предвижвахме през летището. Не й беше удобно да съм зад тях, така че се изравних с тях. Добра съм в малките разговори през повечето време, но сега, не можех да измисля нищо, което да кажа, така че се движихме в тишина която прерасна в некомфортна за мен и за Дона. За нея, защото тя беше жена и обикновено приятелки настроена. За мен, защото знаех че тишината ще я накара да се чувства некомфортно. Не исках това.

Тя прекъсна тишината първа:

— Тед каза че ти си съживител и ловец на вампири.

— Предпочитам вампирски екзекутор, но да. — Отчаяно се опитвах да съм учтива като попитах. — Какво работиш ти?

Тя ми показа брилянтната си усмивка която откри леки линии от двете страни на устата й като рамка за тънката й уста със светло червило. Радвах се че не нося грим. Може би това щеше да й помогне да разбере, че не бях след Едуард/Тед.

— Притежавам магазин в Санта Фе.

Едуард добави:

— Тя продава принадлежности за медиуми. — той ми се усмихна над главата й.

Лицето ми закоравя и аз се преборих да го оставя празно.

— Какъв вид принадлежности?

— Кристали, таро карти, книги, всичко и нищо, което ми хване окото.

Исках да кажа:”Но ти не си медиум”, но не го направих. Срещала съм хора преди който бяха убедени че имат психически възможности когато нямаха. Ако Дона беше една от заблудените, кой бях аз че да пукам балона— Вместо това, казах:

— Има ли много магазини от този вид в Санта Фе?

— О, винаги е имало много магазини като моя. Новият век е в Санта Фе, но данъците за недвижимите имоти скочиха до небето и повечето от новите медиуми се преместиха по навътре в планината до Таос. Енергията в Санта Фе се промени последните пет години, или някъде там. Все още е позитивно място, но Таос има по-добра енергия сега. Не съм сигурна защо.

Тя говореше за „енергия” сякаш бе общоприет факт и не се опитваше да го обясни, сякаш аз ще я разбера. Тя предполагаше, както много хора правят, че ако вдигаш мъртвите за живот, то имаш психически способности и в другите области. Някой места се усещаха, добри или лоши, изпълнени с енергия или умиращи. Старата идея за genius loci е жива през последните години под различни имена.

— Четеш ли карти? — попитах. Това беше милият начин да разбера дали тя вярва че има сили.

— О, не — каза Дона. — Моите дарби са много малки. Бих се радвала да мога да чета карти или кристали, но аз съм само собственик. Талантът ми в този живот е да помагам на другите да открият силите си.

Това звучеше като нещо, което терапевт който вярва в миналите животи, би казал. Бях срещала достатъчно от тях покрай гробовете, за да позная жаргона.

— Значи ти не си медиум. — казах, просто за да съм сигурна, че тя знае.

— О, небеса не. — Тя поклати глава, за да го подчертае и забелязах малки златни обици.

— Повечето хора, които се занимават с този бизнес, обикновено са.

Тя въздъхна.

— Медиума при който ходя сега казва че аз съм блокирана в този живот, заради възможностите ми в предишният. Тя казва че ще бъда способна да работя с магия в следващият.

Отново, тя предположи че вярвам в превъплъщението и в миналите животи, навярно заради това което работех. Или това или Едуард/Тед я е бил лъгал за мен, просто за да се позабавлява. Но не посочих това че съм християнка и не вярвам в прераждането.  Религиите, който вярват в прераждането са повече от тези който не вярват. Коя бях аз да се заяждам?

Просто не можех да си помогна със следващият въпрос.

— Срещала ли си Тед в миналите си животи?

— Не, всъщност той е нещо ново за мен, въпреки че Бренда казва че той е много стара душа.

— Бренда, твоят медиум? — попитах.

Тя кимна.

— Съгласна съм с частта за старата душа.

Едуард ме погледна над главата й, така че тя да не може да го види. Погледа му беше подозрителен.

— И ти го усещаш тогава, начина по който резонира. Така му казва Бренда, като голяма тежка камбана в главата й, когато той е наоколо.

Алармиращи камбани по-скоро, мисля. На глас казах:

— Понякога можеш да направиш душата си стара в един живот.

Тя ме погледна учудено. Не беше глупава. Имаше интелигентност в тези кафяви очи, но тя беше наивна. Дона искаше да вярва. Правеше я лесна в някой вид лъжи, като това че ще бъде медиуми и мъже като Едуард. Мъже които лъжат кой и какви са.

— Би ми харесало да срещна Бренда преди да се прибера — казах.

Очите на Едуард се разшириха когато тя не можеше да го види.

Дона се усмихна възхитена.

— С удоволствие бих ви представила една на друга. Тя никога не е срещала съживител преди. Знам че би се зарадвала да те срещне.

— Обзалагам се — казах. Исках да срещна Бренда, защото исках да разбера дали наистина е медиум или просто шарлатанин. Ако тя претендира че има способности който не притежава, това бе престъпление и аз щях да я издам. Мразех да виждам шарлатани, който се възползваха от хората. Винаги ме е удивлявало, как толкова много шарлатани все още успяват да процъфтяват.

Подминахме ресторант декориран с много сини и кръгли точки с цветенца, приличащи на маргаритки нарисувани в краищата. Щом слязохме от ескалаторите имаше стенопис на едната стена, който показваше испански конкистадори и облечени в препаски индианци. Все още успявах да балансирам с багажа си без никакви проблеми, предполагам се дължеше на вдигането на тежести.

Имаше телефонна кабина от едната страна.

— Отивам да се опитам да се свържа още веднъж с децата — каза Дона. Целуна бузата на Едуард и се запъти към телефона преди да мога да реагирам.

— Деца? — казах.

— Да — отвърна той с предпазлив глас.

— Колко? — попитах.

— Две.

— Години.

— Момчето — четиринадесет, момичето — шест.

— Къде е баща им?

— Дона е вдовица.

Погледнах го и погледа беше достатъчен.

— Не, не съм го направил аз. Той е умрял години преди да срещна Дона.

Пристъпих близо до него, обърнах се, така че Дона да не може да види лицето ми от телефонната кабина.

— Какво играеш Едуард— Тя има деца и е толкова влюбена в теб, кара ме да се задавя. Какво, в името господне, си мислиш?

— Дона и Тед се срещат от около две години. Те са любовници. Тя очакваше от него да й предложи, така че той го направи. — Лицето му все още беше на усмихващият се Тед, но гласът беше лишен от факти и емоции.

— Говориш сякаш Тед е трети човек, Едуард.

— Трябва да започнеш да ми викаш Тед, Анита. Познавам те. Ако не свикнеш с това, ще забравиш.

Приближих се до него в относителната тишина, понижих гласа си до яростен шепот.

— Майната му на това. Той е ти, а ти си сгоден. Ще се ожениш ли за нея?

Той повдигна рамене.

— По дяволите — казах. — Не можеш. Не можеш да се ожениш за нея.

Усмивката му се разшири и той пристъпи около мен вдигайки ръката си към Дона. Той я целуна и попита:

— Как са munchkins?”

Той я обърна в ръцете си, наполовина я прегръщаше, но така че да е обърната далеч от мен. Лицето му беше това на Тед, но очите му ме предупреждаваха:”Не прецаквай това”. По някаква причина това беше важно за него.

Дона се обърна така че да може да види лицето ми и аз се преборих за празното си изражение.

— За какво си шепнехте двамата толкова неотложно?

— Случая — каза Едуард.

— О.

Веждите ми се вдигнаха. О. Най-опасният мъж, когото някога съм срещала бе сгоден за жена която казва: „О”. Това е просто прекалено странно.

Очите на Дона се разшириха.

— Къде ти е куфара — Да не си го оставила в самолета?

— Не съм носила — казах — Знам че имам сака си и джобове.

Тя ме гледаше, все едно съм проговорила на чужд език.

— Боже мой, не знам какво бих правила без куфар в града. — Тя дръпна голямото портмоне пред нея. — Аз съм такъв опаковащ плъх.

— Къде са децата ти? — попитах.

— Със съседите ми. Те са самотна двойка и са просто страхотни с малкото ми момиченце, Бека. — Тя се намръщи. — Разбира се, нищо изглежда не може да направи Питър щастлив сега. — Тя погледна към ме. — Питър е сина ми. Той е четиринадесет годишен ставащ на четиринадесет и изглежда това изпълва тинейджърските му години с отрицание. Всички ми казват че тинейджърите са трудни, но никога не съм сънувала че е толкова трудно.

— Имал ли е проблеми? — попитах.

— Не наистина. Имам предвид в нищо криминално. — Добави последното прекалено бързо. — Но той просто престана да ме слуша. Преди две седмици трябваше да се прибере в къщи, за да гледа Бека. Вместо това той отиде в къщата на приятеля си. Когато се прибрах след като затворих магазина, къщата беше празна и не знаех никой от тях къде е. Хендерсън бяха навън, така че Бека не беше там. Господи, побърках се. Друг съсед я беше взел, но ако те не бяха в къщи, тя просто щеше да се скита . Питър се прибра в къщи и просто не съжаляваше. По времето по което се прибра вече бях убедена, че е бил отвлечен и сега лежи мъртъв в някаква канавка, някъде си. След което просто се прибра все едно нямаше нищо нередно.

— Все още ли е наказан? — попитах.

Тя кимна, лицето сериозно.

— Можеш да се обзаложиш. Наказан за месец и съм взела всичките му привилегии, за който можех да се сетя.

— Какво мисли той за това че ти и Тед ще се жените? — Беше садистичен въпрос и го знаех, но просто не можех да си помогна.

Дона изглеждаше наранена, наистина наранена.

— Не харесва много идеята.

— Той е на четиринадесет и е момче — казах. — Той е принуден да негодува срещу друг мъжки идващ в неговата територия.

Дона кимна.

— Да, страхувам се че е така.

Тед я прегърна.

— Всичко ще бъде наред, скъпа. Питър и аз ще се разберем. Не се притеснявай.

Не ми хареса начина по който Едуард се изрази. Наблюдавах лицето му, но не можех да видя през маската на Тед. Беше сякаш за минути той просто изчезна в измененото му его. Не бях и от час кацнала и неговият Джекил/Хаит акт вече започна да ми лази по нервите.

— Имаш ли други чанти? — попита Едуард

— Разбира се че има — каза Дона — Тя е жена.

Едуард се засмя и смехът му беше повече негов от колкото на Тед. Беше малък звук който накара Дона да го погледне, а мен ме накара да се почувствам по-добре.

— Анита не е като никоя жена която някога съм срещал.

Дона го погледна отново. Едуард го бе казал по този начин нарочно. Той я накара да ревнува, точно както аз и сега си играеше с това.

Беше един от начините да обясни страната ми реакция от новината за годежа, без да рискува да развали прикритието си. Предполагам не мога да го обвинявам, но някак си знаех че това е цената, заради липсата ми на социални умения. Прикритието му беше достатъчно важно за него, че да остави Дона да си мисли че сме били двойка, което означаваше че е наистина важно за него. С Едуард никога не сме имали и една романтична мисъл един за друг.

— Имам сак — казах.

— Видя ли — каза Дона стискайки ръката му.

— Чантата ми не може да побере всичките ми оръжия.

Дона се спря по средата на това което щеше да каже на Едуард и се обърна бавно да погледне към мен. Едуард и аз спряхме, защото тя спря. Очите й бяха разширени. Изглежда бе задържала дъха си. Тя ме гледаше, но не в лицето… Ако беше мъж, щях да го обвиня че гледа гърдите ми, но тя не гледаше точно там. Проследих погледа й и открих че якето ми се беше дръпнало и разкриваше пистолета ми. По всяка вероятност се беше случило когато взех чантата. Небрежност от моя страна. Обикновено съм доста внимателна относно показването на арсенала си сред публика. Кара хората да се чувстват нервни, точно както сега. Преместих чантата, така че якето да отново да се плъзне над пистолета и да го скрие отново.

Дона си пое дъх, примигна и погледна към лицето ми.

— Ти наистина носиш пистолет. — Гласът и съдържаше учудване.

— Казах ти че носи — каза Едуард с гласа на Тед.

— Знам, знам — каза Дона. Тя поклати глава. — Просто никога не съм била около жена която… Убиваш ли толкова лесно колкото Едуард?

Беше много интелигентен въпрос, означаваше че е внимавала повече с Едуард от колкото аз си мислех. Така че отговорих на въпроса честно.

— Не.

Едуард я прегърна и ме погледна предупреждаващо над главата й.

— Анита не вярва че шейпшифтърите са животни. Тя все още вярва че чудовищата могат да бъдат спасени. Това я прави гнуслива понякога.

Дона ме погледна.

— Съпруга ми беше убит от върколак. Той бе убит пред мен и Питър. Питър беше само на осем.

Не знам каква реакция очаква, така че не реагирах. Лицето ми беше неутрално, заинтересувано, далеч от шок.

— Какво те спаси?

Тя кимна бавно, разбираше въпроса. Върколак е разкъсал съпруга й пред нея и сина й и все пак те все още бяха живи, а съпруга й не беше. Нещо се бе намесило, нещо ги беше спасило.

— Джон, съпруга ми, имаше пушка заредена със сребърни куршуми. Той изпусна пушката по време на атаката. Той го нарани, но не беше достатъчно. — Очите й бяха станали дистанцирани от спомените. Стояхме сред светлото летище, хора се предвижващи се на малки групички говорещи с тихи гласове и широките очи на Дона. Не ми трябваше да поглеждам към Едуард, за да знам че и неговото лице беше неутрално като моето. Тя замълча, ужаса все още беше прекалено пресен в очите й. Погледа беше достатъчен. Най-лошото идваше или най-лошото за нея. Нещо я караше да се чувства много виновна.

— Джон наскоро бе започнал да показва на Питър как да стреля. Той беше толкова малък, но го оставих да вземе пушката. Оставих го да застреля чудовището. Оставих го да се изправи пред това нещо, докато стоях замръзнала на пода.

Това беше. Това беше нейният истински ужас. Тя е позволила на детето си да я защити. Позволила е на детето си да заеме ролята на възрастния защитник, който се изправя пред кошмарите. Тя се бе провалила на най-големият тест и малкия Питър беше станал възрастен на доста малка възраст. Нищо чудно че мрази Едуард. Питър бе заслужил правото си да е мъжа в къщата. Бе го заслужил с кръв и сега майка му щеше да се омъжи отново. А, да.

Дона обърна тези обладани от духове очи. Тя примигна и изглежда се отдръпна от миналото сякаш изискваше физическо усилие. Тя не беше в мир с тази сцена или нямаше да си я представя толкова жива. Ако успееш да постигнеш мир, можеш да разказваш ужасните истории сякаш са се случили на някой друг, без чувства. Или можеш и да не постигнеш мир със себе си, но я разказваш като стара история, случила се много отдавна, нищо важно. Виждала съм ченгета, който трябва да се напият, за да излеят болката от историите си. Дона беше наранена. Питър беше наранен. Едуард не беше наранен. Погледнах към него покрай леко ужасеното лице на Дона. Очите му бяха празни като погледна към мен, очакващи и търпеливи като всеки хищник. Как се осмелява той да влиза в живота им! Как се осмелява да им причинява повече болка! Защото каквото и да се случи, независимо дали ще се ожени за нея или не, ще стане болезнено. Болезнено за всички освен Едуард. Въпреки че може би аз мога да оправя това. Ако той прецака живота на Дона, може би аз мога да прецакам неговия. Да, това ми харесваше.

Сигурно се е показало в очите ми за секунда или две, защото очите на Едуард се свиха и за момент почувствах трепета, който може да изпрати надолу по гръбнака ми само с погледа си. Той беше много опасен мъж, но за да защитя това семейство ще тествам неговият и своят лимит. Едуард най-накрая намери нещо което да ме ядоса достатъчно че да натисне бутона който никога не исках да докосвам. Той трябва да остави Дона и семейството й. Той ще излезе от живота им. Аз ще го видя да се отдръпва от живота им, или. И има само едно „или” когато се занимаваш с Едуард. Смърт.

Гледахме се един друг над главата на Дона докато той я прегръщаше, галеше косата й, шепнеше й успокоителни думи. Но очите му бяха изцяло за мен и аз знаех, както се гледахме, че Едуард знае точно какво си мисля. Той знаеше решението до което бях стигнала, въпреки че той може никога да не разбере защо неговото замесване с Дона и децата й е капката,която преля чашата. Но погледа в очите му беше достатъчен. Той може да не разбера защо, но знаеше че чашата е преляла, освен ако той не направи това което искам или смърт. Просто така, знаех че ще го направя. Знаех че мога да погледна покрай дулото към Едуард и да го застрелям и няма да имам предвид да го раня. Беше като студен вятър в тялото ми, увереност която ме караше да се чувствам силна и малко самотна. Едуард бе спасявал живота ми повече от веднъж. Аз съм спасявала неговият повече от веднъж. Все пак… все пак… Едуард ще ми липсва, но ще го убия ако трябва. Едуард се чудеше защо съм толкова състрадателна към чудовищата. Отговора е прост. Защото аз съм такова.

3

Излязохме на жегата. Усещаше се сериозна горещина, имайки предвид че е още май, вероятно ще е наистина изгарящо когато дойде лятото. Но е вярно че плюс осемдесет градуса без влага не е толкова зле колкото  осемдесет градуса с влага, така че не беше толкова зле. Всъщност, веднъж щом примигнеш в светлината и привикнеш към горещината, някакси забравяш за нея. Привлича вниманието само в началото, петнадесет минути или там някъде. В Сейнт Луис вероятно ще бъде плюс деветдесет(по фаренхайт) градуса по времето когато се прибера у дома и  от осемдесет до сто процента влажност. Естествено, това е ако се прибера у дома. Ако тръгна срещу Едуард това беше спорна опция. Имаше наистина възможен шанс той да ме убие. Надявах се, сериозно се надявах, че ще го накарам да се дръпне от Дона и семейството й без да прибягвам до насилие.

Може би жегата не изглеждаше зле, заради пейзажа. Албакърки беше равно поле, което се разпростираше нататък и нататък до кръг от черни планини, сякаш всичко е било избутано и стоварено на тези забравено черни планини като гигантски могили от въглища. Да, приличаше на най-голямата миньорска операция в света . Всичко беше обградено и се усещаше враждебност, сякаш не си добре дошъл. Предполагам Дона би казала — лоша енергия. Никога не съм усещала някое място, което да има такава  враждебност. Едуард носеше и двете ми чанти, които бяха излезли по багажната лента. Обикновено бих носела едната, но не и сега. Исках ръцете на Едуард да са пълни с нещо. Исках да не му е удобно. Аз не бих започнала да стрелям по пътя към колата, но Едуард е по-практичен от мен. Ако той решеше че съм по опасна, отколкото в помощ, той би успял да уреди инцидент по пътя към колата. Би било трудно с Дона около нас, но не и невъзможно. Не и за Едуард. Това бе и причината поради която го оставих да води пътя и застанах зад него, вместо обратното. Не беше параноично, не и с Едуард. С Едуард е просто добра идея за оцеляване.

Едуард изпрати Дона напред да отключи колата. Той забави за да върви до мен, а аз оставих малко дистанция между нас, така че да стоим по средата на пътеката, гледайки се един друг, като стрелци от старите филми. Той задържа чантите в ръцете си. Мисля, че той знаеше, че съм прекалено решителна. Мисля, че знаеше че ако остави чантите, щях да имам пистолет в ръцете си.

— Искаш ли да знаеш защо не ме притесняваше, че вървиш зад мен?

— Знаеш че няма да те застрелям в гръб — казах.

Той се усмихна.

— А ти знаеш че аз мога.

Наклоних глава на една страна, почти не виждах заради слънцето. Едуард носеше очила разбира се. Но тъй като очите му не издаваха нищо, нямаше значение. Очите му не бяха това за което трябваше да се притеснявам.

— Ти обичаш личната опасност Едуард. Това е причината че ловиш само чудовища. Трябва винаги да има голям риск, когато се стигне до лов, иначе не е забавно.

Мина двойка с количка пълна с багаж. Чакахме в мълчание докато не преминат. Жената погледна към нас, както бързаха да ни подминат, усещаха напрежението. Мъжът я дръпна да погледне напред и те минаха покрай нас.

— Имаш ли нещо предвид? — попита Едуард.

— Ти искаш да знаеш кой от нас е по-добрият, Едуард. Искаш да го разбереш от толкова дълго. Ако ме застреляш в гръб, никога няма да разбереш отговора на въпроса и това ще те човърка.

Усмивката му някак и се разшири и повяхна, сякаш вече не беше развеселена усмивка.

— Значи няма да те застрелям в гръб.

— Така е — казах.

— Тогава защо си създаде толкова проблеми, за да държиш ръцете ми заети и да ходя отпред?

— Би било дяволско време да сгреша.

Той се засмя тогава, меко и смътно зловещо. Този звук беше достатъчен. Той беше развълнуван от идеята да тръгне срещу мен.

— Би ми харесало да тръгна на лов за теб, Анита. Имал съм сънища за това. — Той въздъхна и беше почти тъжен. — Но се нуждая от теб. Нуждая се от помощта ти да реша този случай. И толкова колкото бих се радвал да имам отговор на големият въпрос, толкова и ще ми липсваш. Ти може би си единственият човек в света който би ми липсвал.

— Ами Дона? — попитах.

— Какво за нея?

— Не се прави на умен, Едуард. — Погледнах покрай него да видя Дона която ни чакаше на паркинга — Гледат ни внимателно.

Той погледна към нея, вдигна едната чанта, за да й помаха. Би било по-лесно ако остави чантата, но по негов си начин, Едуард също беше предпазлив. Той се обърна обратно към мен.

— Няма да можеш да си вършиш работата, ако поглеждаш през рамо към мен. Така че сме в примирие докато случаят бъде решен.

— Думата ти? — попитах.

Той кимна.

— Думата ми.

— Достатъчно добре.

Той се усмихна, и беше истинкси.

— Единствената причина да приемеш думата ми на доверие е, че когато дадеш думата си я спазваш.

Поклатих глава и започнах да се приближавам към него.

— Аз стоя на думата си, но не приемам думата на другите много сериозно. Дори като бях до него можех да усетя тежестта от погледа му през тъмните очила. Той беше напрегнат, беше Едуард.

— Но прие моята.

— Ти никога не си ме лъгал, Едуард, веднъж щом дадеш думата си. Правиш каквото си казал че ще направиш, дори да е нещо лошо. Ти не криеш какво си, поне не от мен.

И двамата погледнахме към Дона, започнахме да вървим към нея, един до друг сякаш сме се наговорили.

— Как по дяволите се остави да стигнеш толкова далеч— Как може да оставиш Тед да й предложи?

Той беше тих, толкова дълго, че помислих че няма да ми отговори. Вървяхме тихо в слънчевата топлина. Но накрая, той ми отговори.

— Не знам. Една нощ просто бях прекалено навътре в ролята си. Настроението беше правилно и Тед й предложи, мисля че за секунда забравих, че аз съм този който ще се ожени.

Погледнах към него.

— каза ми повече лични неща за последният половин час отколкото през целите пет години, през който те познавам. Винаги ли си такъв дърдорко когато си в ролята на Тед?

Той поклати глава.

— Знаех че няма да харесаш това че Дона е замесена. Не знаех колко силно ще реагираш, но знаех че няма да го харесаш. Това означаваше че за да поддържам мира с теб трябваше да искам да говоря за това. Знаех това когато ти се обадих.

Пристъпихме на паркинга, и двамата се усмихвахме и махнахме на Дона. Казах през усмивката като вентрилокист:

— Как може да се познаваме толкова добре, да ни е мъчно за другия ако умре, и все още да можем да дръпнем спусъка— Знам че е истина, но не го разбирам.

— Не е ли достатъчно че е истина— Трябва ли да го обясняваш? — Попита той, докато вървяхме през колите към Дона.

— Да, нуждая се от обяснение.

— Защо?

— Защото съм момиче — казах.

Това го накара да се засмее, изненадващ звук, който накара сърцето ми да се стегне, защото можех да преброя на едната си ръка случаите, в който съм чувала Едуард да се смее. Ценях звука от този смях, защото сякаш звучи от по-млад, по-невинен Едуард. Чудех се дали съм единствената която изкарва този смях от него. Как можехме да говорим за това, че ще се убием, толкова спокойно— Не не беше достатъчно да знам че можем да го направим. Трябваше да има обяснение, да се каже че и двамата сме чудовища или социопати не беше достатъчно обяснение. Поне не за мен.

Дона ме гледаше с присвито очи, докато вървяхме към нея. тя направи голямо шоу с целуването му и когато той остави чантите и ръцете му бяха свободни, тя направи дори по-добро шоу. Те се целуваха, прегръщаха и двамата притиснати като двойка тинейджъри. Ако Едуард беше по някакъв начин резервиран, това не пролича. Всъщност, той си свали шапката и се притисна към нея сякаш беше щастлив да бъде там.

Аз стоях, облегнала се на едната страна на колата, достатъчно близо че да ги докосна. Ако искаха уединение, можеха да си вземат стая. Продължиха толкова дълго, че се чудех ако погледна часовника си дали ще е било минало доста време, но устоях на порива. Реших са си се облягам на колата, ръцете кръстосани над стомаха, изглеждайки отегчена.

Едуард се отдръпна с въздишка.

— След снощи, бих си помислил че няма да ти липсвам толкова много.

— Винаги ми липсваш — гласът и беше някъде между страстен и кикот. Дона ме погледна с ръце още около него. Тя погледна точно в мен и каза:

— Съжалявам не исках да те притеснявам

Изтласках се от колата.

— Не се притеснявам толкова лесно.

Веселата светлина в очите стана свирепост и защитническа. Погледа й и следващите й думи не бяха приятелски:

— И какво точно те притеснява

Поклатих глава.

— Ще бъде ли остроумно от моя страна да кажа, много повече от колкото имаш?

Тя се стегна.

— Не се притеснявай Дона. Не съм сега, нито някога ще бъда заинтересувана от … Тед по романтичен начин.

— Никога не съм мислила… — започна да казва.

— Запази го — казах. — Нека опитаме нещо наистина уникално. Нека бъдем честни. Ти беше притеснена за мен и Едуард — промених го много бързо — Тед, това е причината поради която направи шоуто преди малко. Не трябва да маркираш територията си срещу мен, Дона — Последното го казах малко бързо, защото се надявах тя да не забележи промяната в името, но естествено че те бе забелязала, както и Едуард. — Едуард е прекалено много като мен въобще да говорим за срещи. Би било кръвосмешение.

Тя се изчерви дори през тена.

— Боже, ти си директна.

— Тя е директна дори и за мъж — каза Едуард — за жена е като таран .

— Спестява време — казах.

— Прави го — потвърди той. Той дръпна Дона в бърза, но цялостна целувка. — Ще те видя утре скъпа.

Повдигнах вежди.

Едуард ме погледна с топлите очи на Тед.

— Дона дойде с нейната кола, така че да може да прекараме част от деня заедно. Сега тя си отива у дома при децата, за да можем ние да си вършим работата.

Дона се обърна към мен, и ме изгледа продължително.

— Приемам думата ти, Анита. Вярвам ти, но усещам страни вибрации от теб сякаш криеш нещо.

Но аз крия, помислих си. Само ако тя знаеше какво.

Дона продължи, лицето й много сериозно.

— Доверявам ти третия най-важен човек в живота ми. Тед е точно след децата ми за мен. Не прецаквай най-доброто нещо което съм имала след смъртта на съпруга ми.

— Виждаш ли — каза Едуард — Дона също може да бъде пряма.

— Може — казах.

Дона ме погледна за последно, тогава се обърна към Едуард. Тя го издърпа надалеч към третата кола по нататък. Те говореха тихо докато аз чаках в спокойната, суха жега. Щом Дона иска уединение, ще им дам, обърнах се и се вгледах в далечните планини. Изглеждаха наистина близо, Но от опит знам, че никога планините не са толкова близо колкото изглеждат. Те са като сън, Отдалечени неща който са пред погледа ти, но не им се доверяваш наистина когато се нуждаеш от тях.

Чух ботушите на Едуард да тракат по паважа преди да проговори. Обърнах се към него, ръцете кръстосани над корема ми, което постави дясната ми длан приятно близо до пистолета под ръката ми. Вярвах на Едуард когато каже че имаме примирие, но… по-добре предпазлива, от колкото да съжалявам.

Той спря до първият прозорец на колата, облегна се, ръцете му кръстосани огледално на моите. Но той нямаше пистолет под ръката си. Не бях сигурна дали лиценза му за ловец беше достатъчен че да го прекара с оръжията му през металният директор, така че той не би трябвало да има пистолет или дълго острие в себе си. Освен ако не го е прибрал от една от колите покрай които минахме, където ги е скрил. Това е нещо което Едуард би направил. По-добре, да сгрешиш когато предполагаш най-лошото, от колкото да сгрешиш когато предполагаш най-доброто. Песимизма ще те задържи жив, оптимизмът няма, не и в нашият бранш.

Нашият бранш. Странен израз. Едуард беше убиец, аз не бях. Но някак си бяхме в един и същи бизнес. Не можех точно да го обясня, но си е така. Едуард ме дари с неговата си усмивка, усмивката ме правеше нервна и подозрителна. Обикновено означаваше че той няма предвид да ме нарани и просто дърпаше веригата ми. Разбираше, той знаеше, че аз знам както обикновено значеше усмивката, така че той може да има предвид да ме подхлъзне с чувството за сигурност. Или може да значи че просто така изглежда. Мислех прекалено много и това е лошо по собствен си начин. Едуард беше прав, бях най-добра, когато се захвана за работата и оставя останалите неща назад. Не е рецепта за добър живот, но е добра за един стрелец.

— Имаме примирие — казах.

Той кимна.

— Казах, че имаме.

— Караш ме да се чувствам нервна.

Усмивката му се разшири.

— Радвам се да чуя, че още се страхуваш от мен. Започнах да се притеснявам.

— Деня в който спреш да се страхуваш от чудовищата е деня в който ще те убият.

— И аз съм чудовище? — Той го постави като въпрос.

— Знаеш какво точно си, Едуард.

Учите му се присвиха.

— Каза ми Едуард пред Дона. Тя не каза нищо, но трябва да бъдеш по-внимателна.

Кимнах.

— Съжалявам и аз го хванах. Ще опитам, но аз не съм и на половина толкова добър лъжец колкото теб. Освен това, Тед е съкратено от Едуард.

— Не и ако пълното име в шофьорската ми книжка е Теодор.

— Сега, ако мога да ти викам Теди, може би ще го запомня.

— Теди е добре — каза той, гласа му напълно непроменен.

— Ти си много труден мъж за дразнене Ед… Тед.

— Имената не означават нищо, Анита. Те са прекалено лесни за променяне.

— Едуард истинското ти име ли е?

— Сега е.

Поклатих глава.

— Наистина би ми харесало да разбера.

— Защо? — той ме погледна зад тъмните си очила и тежестта на погледа му гореше през стъклото. Въпроса не беше напразен. Разбира се, Едуард често пита въпроси чиито отговори не иска да знае.

— Защото те познавам от пет години и дори не знам дали първото ти име е истинско.

— Достатъчно истинско е — отвърна той.

— Дразни ме да не знам.

— Защо?

Свих ръмена и отпуснах ръката си далеч от пистолета, защото не беше нужно, не точно сега, не днес. Но дори и да го направех, знаех че ще има друг ден и за първи път наистина не бях сигурна кой от двама ни ще види края от малката ми визитка. Това ме направи тъжна и ядосана.

— Може би просто искам да знам какво име да сложа на надгробният камък — казах

Той се засмя.

— Увереността е добра черта. Прекалената увереност не е. — Смехът повяхна и остави лицето му, около очилата, студено и нечетливо. Не ми трябваше да виждам очите му за да знам че те бяха студени и дистанцирани като зимното небе.

Бутнах се от колата, ръцете ми празни от двете ми страни.

— Виж, Едуард, Тед, Както по дяволите се наричаш, не ми харесва да бъда поканена тук, да го играя стръв за чудовища, да открия това че се срещаш с майката на годината. Това ме подхлъзна и аз не харесвам и това. Имаме примирие докато случаят е решен, тогава какво?

— Тогава ще видим — каза той.

— Не можеш ли просто да се съгласиш да прекъснеш годежа с Дона?

— Не — гласът му бе лек, внимателен.

— Защо не?

— Нуждая се да й дам достатъчно добра причина за да скъсан сърцето и децата. Запомни, аз прекарах доста време с децата. Как би им изглеждало ако просто изчезна?

— Мисля че сина й не би имал нищо напротив, Питър, така беше нали— Мисля че ще му хареса ако Тед изчезне.

Едуард обърна глава на една страна.

— Да Питър би го харесам, но Бека— Бил съм част от живота й от над две години, а тя е още на шест. Дона ми се доверява да я взимам след училище. Веднъж в седмицата я карам до уроците й по танци, така че Дона да не трябва да затваря магазина по-рано.. — Гласът и лицето му никога не се промениха докато говореше, сякаш бе просто факт и не означаваше нищо.

Яда стегна раменете ми и тръгна надолу по ръцете ми. дланите ми се стегнаха в юмруци, просто за да направя нещо с тялото си.

— Ти копеле.

— Може би — каза той — Но бъди внимателна какво искаш от мен, Анита. Проста да си тръгна би нанесло повече вреда от истината.

Вгледах се в него, опитвах се да видя зад празното му лице.

— Мислил ли си да кажеш на Дона истината?

— Не.

— Проклет да си.

— Наистина ли мислиш че тя може да се справи с истината, цялата истина, за мен? — попита той.

Помислих за това почти цяла минута докато стояхме на сгорещеният паркинг. Накрая казах:

— Не — не ми харесваше да го кажа, но истината си е истина.

— Сигурна ли си че тя не може да играе жена на убиец— Имам предвид срещна я само за половин час. Как можеш да бъдеш сигурна?

— Сега ме дразниш — казах.

Устните му почти се извиха в усмивка.

— Мисля че си напълно права. Не мисля че Дона би се справила с истината.

4

Колата принадлежеше на Тед, въпреки че Едуард я караше. Беше голямо и квадратно нещо между джип, камион и грозен автомобил. Беше покрита с червен прах сякаш е карал през черен път. Предното стъкло беше толкова мръсно, имаше само две места където беше чисто, където чистачките бяха отмили прахта. Всичко останало бе засъхнало до червено-кафява патина от мръсотия.

— Боже, Едуард — казах, докато той отвори багажника — какво си правил на горкото, каквото и да е. Никога не съм виждала толкова мръсна кола.

— Това е Хамър и струва повече от къщите на повечето хора. — Той вдигна капака и започна да поставя чантите ми вътре. Предложих му и чантата която носех и когато приближих можех да усетя миризмата на нова кола, което означаваше защо постилката от долу беше все още почти чиста.

— Ако струва толкова много, тогава защо не е заслужила по-добра грижа? — попитах.

Той взе чантата и я сложи и нея в багажника.

— Взех я защото може да мине по почти всякакъв терен в почти всякакво време. Ако не я исках мръсна, щях да взема нещо друго. — И той затвори капака.

— Как Тед може да си позволи нещо такова?

— Всъщност, Тед преживява добре с ловенето на чудовища.

— Не толкова добре — не и само от ловене на глави.

— От къде знаеш колко изкарва един ловец на глави? — попита той.

Имаше точка.

— Предполагам, че не знам.

— Повечето хора не знаят колко изкарва един ловец на глави, така че мога да мина с някоя фраза за това колко е ценен Тед. — Той заобиколи колата към шофьорската страна, само горната част от светлата, и шапка се показваше над мръсния покрив.

Опитах врата за пасажера и тя се отвори. Отнемаше малко повече усилие, за да се качиш на седалката, за това се радвах че не нося пола. Едно от приятните неща при работа с Едуард е, че той не очаква да нося бизнес облекло. Имаше само джинси и Найки за това пътуване.

Единственото бизнес облекло което носиш бе черно сако върху памучната ми блуза и джинси. Сакото беше, за да крие пистолета, нищо повече.

— Какъв е закона за оръжие в Ню Мексико?

Едуард запали колата и ме погледна.

— Защо?

Сложих колана си. явно бързахме.

— Искам да знам дали кога да сваля сакото и да нося пистолета показно или ще трябва да трия пистолета през цялото време.

Устните му се извиха.

— Ню Мексико те оставя да носиш пистолет, докато не е скрит. Криенето на пистолет без разрешително е незаконно.

— Нека пробвам това което разбрах, мога да нося пистолет който да се видях с или без разрешително, но ако си сложа сакото над него, да го скрия, и нямам разрешително за носене на оръжие, е незаконно?

Извиването на устните се превърна в усмивка.

— Точно така.

Между щатските закони за оръжия са толкова интересни — казах, но свалих сакото си. Можеш да шаваш доста дори когато си си сложил колана. Тъй като винаги носех колан, имах доста практика.

— Но полицията все още може да те спре, ако те види наоколо въоръжена. Просто за да се уверят че не си тук, за да убиеш някого. — Беше наполовина усмихнат когато каза последното.

— така че мога да го нося докато не е скрит, но не наистина, без да бъда спряна от полицията да ме разпита.

— И не можеш да носиш пистолет или някакъв нож, дори и да се вижда, в бар.

— Не пия. Мисля че ще успея да избегна баровете.

Пътят по който тръгна беше доста неравен, но нищо не развали гладкостта, правата дистанция и страните черни планини.

— Как се наричат планините?

— „Сенгре дел Кристо”-кръвта на Христос — каза той. Погледнах го да видя дали се шегува. Естествено, че не се.

— Защо?

— Защо какво?

— Защо ги наричат кръвта на Христос.

— Не знам.

— От колко време живее Тед тук?

— Почти четири години — отвърна той.

— И не знаеш защо планините са наречени „Сенгре дел Кристо”— Не си ли любопитен?

— Не и за неща който не влияят на работата.

— Той не каза работа, а работата. Помислих си че е страна фраза.

— Ами ако чудовището което търсим е някакъв вид местно страшилище— Познатият начин по който се наименуваха може да не означава нищо, или може да има легенда, история, слух за голямо кръвопролитие в миналото. Има много местни чудовища, Едуард, неща който идват само през векове или живеят дълго като цикадите.

— Цикади?

— Да цикади. Те са недоразвити и остават в земята докато не минат тринадесет или седем или какъвто е кръга им на живот, те излизат от почвата, опрашват се и стават възрастни. Те са насекомите който издават целият звук през лятото.

— Каквото и да е убило тези хора не е гигантска цикада, Анита.

— Не това е смисъла, Едуард. Имам предвид че има вид живи същества който остават скрити, почти напълно скрити за години, тогава се откриват и са все още част от природата. Свръхестествената биология е все още биология. Така че старите митове и легенди могат да ни дадат някаква следа.

— Не съм те довел тук да играеш Нанси Дрю — каза той

— Да, направи го — казах, докато той ме гледаше достатъчно дълго, че ми се искаше да му кажа да гледа пътя.

— За какво говориш?

— Ако искаше просто някой който да се прицели и стреля, щеше да доведеш някой друг.Ти искаш знанията ми, не просто пистолета ми. Нали? — Той погледна обратно към пътя, за мое успокоение. Имаше малки къщи и от двете страни, повечето направени от кирпич или изкуствен кирпич. Не знаех достатъчно добре че да съм сигурна. Дворовете бяха малки, но добре гледани, високи кактуси и огромни люлякови храсти с изненадващо малки букетчета от бледи ливандулови цветове върху тях. Изглеждаше като различен вида люляков храст в югозапада. Може би изискваха по-малко вода.

Тишината изпълни колата и аз не направих нищо по въпроса, просто гледах пейзажа. Никога не съм била в Албакърки, така че го играех турист докато можех. Едуард най-накрая отговори, като обърна улица „Ломос”

— Права си. Не те повиках тук просто за да стреляш. Вече имам подкрепление за това.

— Кой — попитах.

— Не ги познаваш, но ще ги срещнеш в Санта Фе.

— Отиваме направо в Санта Фе— Все още не съм яла днес. Надявах се да минем от някъде да обядвам.

— Последното местопрестъпление е в Албакърки. Ще минем от там, после ще обядваме.

— Ще се чувствам ли, така че да мога да ям след това.

— Може би.

— Предполагам, няма да мога да те уговоря в това да ядем първо.

— Трябва да спрем преди да стигнем до къщата — каза той.

— Какво е това спиране?

Той просто ми се усмихна, което означаваше че ще е изненада. Едуард обича да си играе с търпението ми.

Може би ще отговори на други въпроси.

— Кой е другото ти подкрепление?

— Казах ти, не ги познаваш.

— Продължаваше да казвах тях. Да не ми казваш, че имаш двама зад гърба си и все още се нуждаеше да се обадиш и на мен? — Той не каза нищо.

— Трима души за подкрепление. Боже, Едуард, трябва да си отчаян. — Имах предвид това да бъде шега. Но той не го прие по този начин.

— Искам този случай разрешен, Анита, каквото и да е нужно. — Изглеждаше мрачен когато го каза. До тук с чувството ми за хумор.

— Тези двамата дължат ли ти услуга?

— Единият.

— Те убийци ли са?

— Понякога.

— Ловци на глави като Тед?

— Бернардо е.

Най малко имах име.

— Бернардо понякога е убиец и е ловец на глави като Тед. Имаш ли предвид че той използва самоличността си на ловец на глави, както ти използваш легалната си идентичност?

— Понякога той е и бодигард.

— Мъж с много таланти — казах.

— Не наистина — каза той. Което беше странно нещо да каже.

— Ами другият?

— Олаф.

— Олаф е добър. Той понякога е убиец, не е ловец на глави, не е бодигард, какво друго?

Едуард поклати глава. Уклончивите му отговори започнаха да вървят по нервите ми.

— Някой от тях има ли някакви специални способности освен това че имат желание да убиват?

— Да.

Той достигна лимита ми от да и не отговори.

— Не съм дошла тук да играя двадесет въпроса, Едуард. Просто ми кажи за останалите.

— Ще ги срещнеш достатъчно скоро.

— Добре, тогава ми кажи къде ще спрем тогава.

Той поклати глава.

— Виж, Едуард, вървиш ми по нервите и вече ме ядоса, така че зарежи мистериозните глупости и говори с мен.

Той ме изгледа, очите му се показаха зад тъмните очила.

— Боже боже, не си ли докачлива днес.

— Това дори не е близо до това да съм докачлива, Едуард и ти го знаеш. Но продължи в уклончивите глупости и наистина ще ме ядосаш.

— Мислех че вече си ядосана заради Дона.

— Аз съм, казах. — Но се опитвам да се заинтересувам от случая и да забравя неспирният гняв. Но не мога да се заинтересувам от случая ако не отговаряш на въпросите за него. Докато съм замесена, твоето подкрепление е част от случая, затова или започни да споделяш или ме закарай обратно на летището.

— Аз не съм казал на Олаф и Бернардо че излизаш с вампир и върколак.

— Всъщност не се срещам с нито един от тях вече, но не това е смисъла. Аз не искам да знам за личният им живот, Едуард. Просто искам да знам защо им си се обадил. Какъв е техният обхват на опит.

— Скъса и с Жан Клод и с Ричард? — За първи път от както го познавам чух истинско любопитство в гласа му. Не бях сигурна дали е приятно или е обезпокоително да знам че Едуард се интересува от личният ми живот.

— Не знам дали сме скъсали, повече е това че не се виждаме един друг. Нуждая се от малко време, в което да съм далеч от тях, преди да реша какво да правя.

— Какво си мислиш да правиш с тях? — имаше нотка на желание сега.

Едуард изпитваше желание само към едно нещо,

— Не планирам да убия никой от тях, ако това е за което намекваш.

— Няма да каза че не съм разочарован — каза Едуард. — Мисля че трябваше да убиеш Жан Клод преди всичко да се задълбочи толкова.

— Говориш за убийството на някого който е бил мой любовник в продължение на година, Едуард. Може би ти можеш да удушиш Дона в леглото й, но аз ще загубя съня си за нещо такова.

— Обичаш ли го?

Въпроса ме спя, не заради самият въпрос, а заради личността, която го зададе. Изглеждаше като наистина странен въпрос зададен от Едуард.

— Да, така мисля.

— Обичаш ли Ричард?

Отново, изглеждаше странно да говоря за емоционалният си живот д Едуард. Имах няколко мъже приятели и повечето биха предпочели да копаят тунел, от колкото да говорят за чувства. От всичките ми мъже приятели говорех с този, за когото никога не съм си мислила че ще обсъжда любов с мен. Просто не беше годината ми в която да разбирам мъжете.

— Да, обичам Ричард.

— Казваш, че мислиш че обичаш вампира, но отговори просто че обичаш Ричард. Убий вампира, Анита. Ще ти помогна да го направиш.

— Не че това е хубаво, Едуард, но аз съм човешкият слуга на Жан Клод. Ричард е неговото животно. Тримата сме свързани чрез вампирски белези в приятна малка тройка. Ако един от нас умре, може всички да умрем.

— Може би, а може би това е което ти казва вампира. Няма да е първият път когато те лъже.

Беше невъзможно да споря без да изглеждам като глупак, така че не опитах.

— Когато поискам съветът ти за личния си живот, ще попитам. Докато ада замръзне, запази дъха си. Сега ми кажи са случая.

— Ти можеш да ми казваш с кого да се срещам и с кого не, но аз не мога да върна услугата? — попита той.

Погледнах го.

— Ядосан ли си за това?

— Не точно, но щом ти можеш да ми даваш съвети за моите срещи, защо да не мога да върна услугата?

— Не е същото нещо, Едуард. Ричард няма деца.

— Децата правят голяма разлика за теб? — попита той.

— Да, правят го — потвърдих.

— Никога не съм си те представял като майчински тип.

— Не съм, но децата са хора, Едуард, малки хора затворени от изборите, който правят възрастните около тях. Дона е стара достатъчно да прави собствените си грешки, но когато я зарежеш, ти зарязваш и децата й. Знам че това не те притеснява, но притеснява мен.

— Знаех че ще те притеснява. Знаех дори как ще реагираш, но не знаех защо.

— Добре, ти си по напред от мен. Никога и не съм сънувала че ще те видя сгоден с млада вдовица, която има деца. Бих предположила че си повече от типа, плащам и тръгвам.

— Тед не плаща за това — каза той.

— Ами Едуард.

Той сви рамене.

— Като яденето е, просто друга нужда.

Студената глупост в това беше действително успокояваща.

— Виж, това е Едуард когото познавам и се страхувам от.

— Страхуваш се от мен, но все пак ще се изправиш срещу мен заради жена която току що срещна и две деца който дори не познаваш. Дори не планирам да убия някой от тях и все пак ти избутваш ултиматума между нас — Той поклати глава. — Не разбирам това.

— Не го разбирай, Едуард. Просто знай че е истина.

— Вярвам ти, Анита. Ти си единственият човек, когото познавам, освен себе си, който никога не блъфира.

— Бернардо и Олаф блъфират? — направих го като въпрос.

Той поклати глава и се засмя. Напрежението което бе нараснало се отпусна със смеха.

— Не, няма да ти дам нищо за тях.

— Защо?

— Защото — каза той и почти се усмихна.

Изгледах внимателният му профил.

— Ти се наслаждаваш на това. Наслаждаваш се на срещата между мен, Олаф и Бернардо. — Не се опитах да скрия изненадата в гласа си.

— Точно както се наслаждавах на срещата ти с Дона.

— Дори и знаейки че ще се ядосам — казах.

Той кимна.

— Изражението на лицето ти почти си заслужаваше смъртната заплаха.

Поклатих глава.

— Започваш да ме притесняваш, Едуард.

— Само започвам да те притеснявам— Явно съм загубил форма.

— Добре, не ми казвай за тях. Кажи ми за случая.

Той отби в един паркинг. Погледнах нагоре и видях болница да се извисява над нас.

— Това ли е местопрестъплението?

— Не. — той влезе в една от клетките и спря.

— Какво става, Едуард— Защо сме в болницата?

— Оцелелите са тук.

Очите ми се разшириха.

— Какви оцелели?

Той ме погледна.

— Оцелели от атаките. — Той отвори вратата си, хванах ръката му, задържах го в колата.

Едуард се обърна бавно и погледна дланта ми върху голата кожа на ръката му. Гледаше ръката ми дълго време с неодобрението което това докосване му причиняваше, но беше хитрост, която сама бях правила повече от веднъж. Ако човек изясни, че не иска да бъде докосван, повечето хора който нямат предвид насилие ще се отдръпнат. Аз не се отдръпнах. Натиснах пръстите си в кожата му, не за да боли, просто за да го оставя да разбере че нямаше да се измъкне от мен лесно.

— Говори с мен, Едуард. Какви Оцелели?

Той премести погледа си от ръката ми към лицето ми. Имах потика да хвана очилата му и да ги дръпна, но устоях. Очите му нямаше да покажат нищо.

— Казах ти че има наранени хора. — гласът му беше мек.

— Не, не си. Направи го да звучи сякаш няма оцелели.

— Мое преувеличаване — каза той.

— Твое глупости — казах. — Знам, че се наслаждаваш на това да бъдеш мистериозен, Едуард, но не ставай досаден.

— Пусни ръката ми. — Каза той, сякаш казва, здрасти или приятен ден, без емоции.

— Ще отговориш ли на въпросите ми ако го направя?

— Не — каза той, а гласът му все още беше празен. — Но не прави това състезание по дразнене, Анита, ще се почувствам задължен да те накарам да ме пуснеш. Няма да харесаш това.

Гласа никога не се промени. Имаше дори лека усмивка на лицето му. Но го пуснах, бавно, дърпайки се обратно на седалката си. Едуард каза че няма да ми хареса, вярвах му.

— Говори с мен, Едуард.

Той ми отвърна с голямата си усмивка.

— Викай ми Тед. — Тогава бързо като кучи син излезе от колата. Седях в колата, гледайки го как преминава през паркинга. Спря в края, болницата беше на съвсем малко разстояние от него. Той свали очилата си, закачи ги на предната част на ризата си и погледна към колата, чакаше.

Би му послужило ако не изляза. Би му послужило ако се върна в Сейнт Луис и го оставя да си чисти собствените си бъркотии. Но отворих вратата и излязох. Защо, ще попитате. Първо, той ме помоли за услуга, и познавайки Едуард той ще разкрие всичко по своя си садистичен начин. Второ, исках да знам. Исках да разбера какво беше преминало през цялата студенина и го беше уплашило. Исках да знам. Любопитството е и  сила и слабост. На кое от двете не би отговаряло това любопитство за известно време. Аз залагах на слабост.

5

Болницата света „Лучия” беше голяма и една от няколкото сгради, които видях в Албакърки, която няма югозападни мотиви. Беше просто голяма и приличаща на блок, обикновена болница. Може би те не очакваха туристите да видят болницата. Щастливи туристи.

За болница, беше приятна, но все пак беше болница. Място, което посещавам, само когато нещата се объркат. Единствената положителна страна този път беше, че не бях аз или някой когото познавах в стаята. Бяхме в дълъг светъл коридор с много затворени врати, но имаше униформен полицай пред едната. Наречи го предчувствие, но знаех че това е нашата стая.

Едуард отиде до полицая и се представи. Той беше неговото момчешко аз, безвреден и весел, в подтиснат от болницата начин. Те се познаха от пръв поглед, което щеше да ускори нещата доста.

Униформения погледнаха покрай Едуард към мен. Изглеждаше млад, но очите му бяха хладни и сиви, очите на ченге. Трябва да работиш известно време преди очите ти да станат празни. Но той ме изгледа прекалено продължително и прекалено съсредоточено. Можех почти да усетя напрежението което се изграждаше в пространството между нас. Предизвикателният поглед казваше, че той или е несигурен в мъжествеността си, или не е на работа от много отдава. Не новобранец, но не и много над това.

Ако той мислеше че ще се свия под критичният му поглед, щеше да бъде разочарован. Стоях пред него, усмихната, спокойна, очите празни и близо до отегчена. Да преминавам изпити никога не е било от любимите ми неща.

Той примигна първи.

— Лейтенанта е вътре. Той иска да я види, преди тя да влезне.

— Защо? — попита Едуард, гласът все още приятен.

Офицера сви рамене.

— Просто следвам заповеди, г-н Форестър. Не разпитвам лейтенанта си. Изчакайте тук. — Той отвори вратата и се шмугна вътре без да позволи да се види вътрешността на стаята. Затвори вратата след себе си, не чакаше тежестта й да го направи вместо него.

Едуард се намръщи.

— Не знам какво става.

— Аз знам — отвърнах.

Той ме погледна, повдигна вежди, сякаш да каже: Продължи.

— Аз съм жена и технически цивилен. Много ченгета не ми се доверяват, че ще се справя с работата.

— Аз те препоръчах.

— Явно Ед… Тед, предполагам твоето мнение не тежи толкова, колкото си мислиш.

Той все още ми се мръщеше със очите на Едуард, когато вратата се отвори. Гледах лицето му докато то се превръща в лицето на Тед. Очите му заблестяха, устните му се извиха, цялото му лице се промени, сякаш беше маска. Неговата самоличност изчезна като магия. Да гледам цялото шоу от толкова близо ме накара да трепна леко. Да го гледам да се променя така, беше просто откачено.

Мъжа на вратата беше нисък, не много по-висок от мен, може би пет фута, най-много шест. Чудех се дали тук за полицаите нямаше граница при височината. Косата му беше слънчево руса, отрязана много късо и близо до лицето му с остра челюст. Тенът му беше лек, сякаш тъмният тен и бледата му кожа се бяха смесили. Първо Дона, сега и лейтенантът. Никой ли не използва слънце защитен крем тук— Той ме погледна със зелено златни очи, цвета на рани пролетни списъка. Бяха красиви очи с дълги златни мигли и омекотяваха лицето му, до почти женски черти. Единствено мускулестата издутина на челюстта го спасяваше от това да не е като един от тези мъже, който са красиви, а не просто добре изглеждащи. Челюстта му и съсипваше лицето му и го спасяваше от перфектност. Очите можеха да бъдат прекрасни, но те не бяха приятелски. Не беше дори студенината на полицейските очи. Беше враждебен. Тъй като не го бях срещала никога преди, трябваше да е заради факта, че съм жена или цивилна и/или съживител. Той беше или шовинист или суеверен. Не бях сигурна кое от двете предпочитам.

Той ме гледаше дълго време. Аз просто му дадох празно лице, чакайки го да се измори. Можех да стоя там цял ден . Да стоя в приятен безопасен болничен коридор, не бе едно от най-лошите неща, който трябваше да правя напоследък. Винаги бе успокояващо, когато никой не се опитва да ме убие.

Едуард се опита да развали патовото положение.

— Лейтенант Маркс, това е Анита Блейк. Шериф Апелтън ви се обади за нея. — Той все още използваше щастливият глас на Тед, но имаше скованост в раменете му която не беше толкова весела.

— Ти си Анита Блейк. — Лейтенант Маркс успя да звучи изпълнен с подозрения.

Кимнах.

— Да

Очите му се присвиха.

— Не обичам цивилни да се месят в случая ми. — Той посочи с палец Едуард. — Форестър е доказал ценността си. — Той посочи с пръст към мен. — Ти не си.

Едуард започна да казвам нещо, но Маркс го прекъсна с остро движение на ръката си.

— Не, остави я да отговаря за себе си.

— Ще отговарям на въпрос, ако ме попиташ някой — казах.

— Какво трябва да значи това?

— Означава че не си ми задал въпрос лейтенант. Вие просто правите изявления.

— Не се нуждая от глупости от проклетата зомби кралица.

А, той беше суеверен. Една мистерия е разрешена.

— Бях поканена тук,лейтенант Маркс. Бях поканена да ви помогна да разрешите този случай. Сега, ако не искате помощта ми, добре, но ще се нуждая от някой в управата на града да обясни на шефа ми какво по дяволите правя в Ню Мексико когато не съм сигурна, че съм добре дошла.

— Не съм те заплашил лично и ти тичаш към началството, това ли е?

Поклатих глава

— Какво ти е усукало гащите Маркс?

Той се намръщи.

— Какво?

— Напомням ли ти на бившата ти съпруга?

— Оженен съм за единствената си съпруга — той звучеше възмутен.

— Поздравление. Вудуто което използвам, за да вдигам мъртвите ли е — Нервен ли си около мистични действия?

— Не харесвам черната магия. — Той посочи към иглата за вратовръзка с формата на малък кръст, която беше станал а общоприета за полицаите почти навсякъде, но някак си, си мислех че Маркс е сериозен относно това.

— Аз не правя черна магия, Маркс. — Издърпах сребърната верига от врата си докато разпятието не се показа от деколТедо ми. — Аз съм християнка, епископапиална християнка всъщност. Не знам какво си чул за това което правя, но то не е зло.

— Ти би казала така — каза той.

— Статуса на безсмъртната ми душа е между Господ и мен, лейтенант Маркс. Не съди, ако не съдиш себе си. Искаш ли да пропуснем тази част и да продължим с частта която ще ти хареса.

Лицето му потъмня, вената на челото му започна да пулсира. Такова ниво на гняв, дори и да беше ревностен християнин, беше малко прекалено.

— Какво по-дяволите има зад тази врата, за да ви изплаши и двамата? — попитах.

Маркс примигна.

— Не съм изплашен.

Свих рамене.

— Да, си. Ти си бил изнервен заради вида в която са оцелелите. И сега си го изкарваш на мен.

— Ти не ме познаваш — каза той.

— Не, но познавам много полицай и познавам когато някой е изплашен.

Той пристъпи достатъчно близо до мен, че ако беше битка, бих отстъпила, бих сложила пространство между нас. Вместо това, останах на място. Не очаквах наистина лейтенанта да ме удари.

— Мислиш че си толкова дяволски твърда?

Погледнах го, достатъчно близо, че ако се вдигнех на пръсти, можех да го целуна.

— Не мисля така, лейтенант. Знам.

Той се усмихна на това, но не сякаш беше щастлив.

— Мислиш че можеш да го поемеш,тогава бъди мой гост. — Той пристъпи на една страна, като посочи с широк размах към вратата.

Исках да попитам какво има зад вратата. Какво може да е толкова ужасно че Едуард и лейтенантът да бъдат толкова потресени— Изгледах затворената врата, гладка, криеща всички тайни.

— Какво чакате, г-це Блейк— Давайте. Отворете вратата. — Погледнах към Едуард.

— Предполагам няма да ми дадеш следа.

— Отвори вратата, Анита.

— Копеле — промърморих под дъха си и отворих вратата.

6

Вратата не водеше директно към стаята. Водеше към малко преддверие с друг разделител, най-вече стъклена врата. Имаше затишие на циркулиращият въздух през стаята сякаш стаята имаше собствен снабдител на въздух. Мъж стоеше от едната страна, носещ зелен хирургическо облекло завършено с гумени ботуши на краката си и маска увиснала свободно на вратът му. Той беше висок и строен без да изглежда слаб. Той беше един от първите хора в Ню Мексико който срещнах и нямаше тен. Той ми даде куп с дрехи като неговите.

— Сложи това.

Взех дрехите.

— Ти ли си доктора в този случай?

— Не, аз съм сестрата.

— Имаш ли име?

Той се усмихна леко.

— Бен, аз съм Бен.

— Благодаря Бен. Аз съм Анита. Защо се нуждая от този тип облекло?

— За защита срещу зараза.

Не спорих с него. Опита ми беше повече в отнемането на животи, не в това да ги опазвам. Прекланям се пред експертите. Облякох хирургическият костюм върху джинсите си, опитвайки се да вържа връзката си колкото стегнато можех. Крачолите на панталоните все още висяха около краката ми.

Бен сестрата се усмихна.

— Не очаквахме да ни изпратят полицай толкова … малък.

Намръщих се.

— Усмихваш се докато го казваш.

Усмивката му се разшири до проблясък на бели зъби. Усмивката омекоти лицето и го направи да изглежда по-малко като строга сестра и повече като човешко същество.

— И не съм ченге.

Очите му се стрелнаха към пистолета в презраменият кобур. Пистолета беше много черен и много забележим срещу червената блуза.

— Носиш пистолет.

Сложих си тениската с къс ръкав през главата и побутнах пистолета.

— Закона на Ню Мексико казва че мога да нося пистолет колкото си искам, докато не е покрит.

— Ако не си полицай, тогава защо се нуждаеш от пистолет?

— Аз съм вампирски екзекутор.

Подаде ми хирургическа престилка с дълъг ръкав. Плъзнах ръцете си през ръкавите. Връзваше се отзад като нормалните болнични престилки. Бен я завърза за мен.

— Мислех че не можеш да убиеш вампир с куршуми.

— Сребърните куршуми могат да ги забавят, и ако не се прекалено стари или прекалено могъщи, да направиш дупка в мозъка им или сърцето работи. Понякога — добавих. Не исках Бен да схване грешно нещата и да се опита да вземе някой вампир със сребърни куршуми и да бъде убит, защото се е доверил на мнението ми.

Имахме малко проблем с косата ми, за да я сложим под малката гъвкава шапка но най-накрая успяхме, въпреки че ластика който я държеше отзад дереше вратът ми всеки път щом мръднех главата си. Бен се опита да ми помогне с хирургическите ръкавици, но аз ги сложих сама, без проблем.

Той повдигна вежди.

— Слагала си си ръкавици преди. — не беше въпрос.

— Нося ги на местопрестъпления и когато не искам кръв под ноктите си.

Той ми помогна да вържа маската на вратът си.

— Трябва да си видяла много кръв в работата си.

— Не толкова кръв колкото ти си виждал, обзалагам се. — Обърнах се с маската над устата и носа си. само очите ми останаха непокрити и реални. Той ме погледна и лицето му беше замислено.

— Не съм хирургическа сестра.

— Каква е специалността ти? — попитах

— Изгаряния.

Очите ми се разшириха.

— Оцелелите изгорени ли са?

Той поклати глава.

— Не, но телата им са като отворена рана, точно като изгаряне. Начина на действие е същият.

— Какво имаш предвид с това че телата им са като отворена рана?

Някой почука на стъклото и аз подскочих, обърнах се да видя друг мъж с облекло като моето, да ме гледа с бледите си очи. Той натисна копчето за интер-кома и гласът му дойде достатъчно чист че да чуя раздразнението в него.

— Ако идвате вътре, елате. Искам да им дам успокоително отново, а не мога да го направя, докато вие не получите шанс да ги разпитате или поне така ми казаха. — Той остави копчето и тръгна навътре зад белите завеси, който криеха останалата част от стаята от погледа

— Боже, аз съм просто във щастливият списък на всеки днес.

Бен си сложи маската и каза.

— Не го приемай лично. Д-р Евънс е добър в това което прави, един от най-добрите.

Ако искаш да намериш добър доктор в някоя болница, не питай докторите или спешните служби. Попитай сестрите. Сестрите винаги знаят кой е добър и кой не е. Те може да не казват лоши неща на глас, но ако кажат нещо добро за някой доктор, можеш да го приемеш на сляпо.

Бен докосна нещо на стената, което бе малко прекалено голямо за да се нарече копче и вратите се отвориха със звук сякаш самият въздух се разтваря. Пристъпих навътре и вратите се затвориха зад мен. Нищо освен бели завеси сега.

Не исках да дърпам завесите настрани. Всички бяха прекалено дяволски разтроени. Щеше да бъде лошо. Телата им са като отворена рана, бе казал Бен, но не изгаряне. Какво им се бе случило— Както казват старите, има само един начин да откриеш. Поех си дълбоко дъх и дръпнах завесите настрани.

Стаята зад тях беше бяла и изглеждаше антисептична, най-болнично изглеждаща стая в болницата. Извън тази стая имаше пастелни рисунки и преструвка че това е просто сграда, просто коридор, просто обикновени стай. Всякаква преструвка свършваше до завесите и то наистина рязко.

Имаше шест легла, покрити с найлонови, безцветни завеси, спуснати от покривите на леглата, които покриваха леглата и пациентите в тях. Д-р Евънс стоеше до най-близкото легло. Жена с подобно облекло бе по-навътре в стаята, проверяваше многото мигащи, бипкащи части от съоръженията, които стояха до всяко легло. Тя погледна нагоре и малкото място около очите й, което се виждаше, беше тъмно. С африкански произход и не дебела, но освен това и височината не можех да кажа нищо друго, заради защитното облекло. Не бих я разпознала по-късно без дрехите. Бяха необичайно анонимни и обезпокоителни. Или може би това бях само аз. Тя погледна отново надолу и се премести до другото легло, правейки същата проверка, пишейки нещо на папката си.

Отидох до близкото легло. Д-р Евънс не се обърна или показа знанието че съм около него. Бели чаршафи оформяха тента около всеки пациент, подържани от нещо като скеле, така че да не докосват пациентите.

Д-р Евънс най-накрая се обърна на една страна, така че да мога да видя лицето на пациента. Примигнах и очите ми отказваха да го видят или просто мозъкът ми отхвърляше това което виждах. Лицето беше червено и сурово сякаш трябва да кърви, но не кървеше. Изглеждаше като сурово месо във формата на човешко лице, без месест череп. Носът бе отрязан, оставяйки кървави дупки за пластмасовите тръби, които бяха вкарани. Мъжа обърна кафявите си очи, в гнездата им, към мен. Имаше нещо грешно с очите му, освен липсата на кожа около тях. Отне ми няколко секунди да разбера че клепачите бяха отрязани.

Стаята внезапно се затопли, толкова топла, маската ме задушаваше. Исках да я дръпна, така че а мога да дишам. Трябва да съм направила някакво движение, защото доктора грабна китката ми.

— Не сваляйте нищо. Рискувам живота им със всеки следващ човек който влиза тук. — Той пусна китката ми. — Нека риска да е оправдан. Кажете ми какво е направило това.

Поклатих глава, концентрирах се над дишането си, бавно навътре и навън. Когато можех да говоря, попитах:

— Как изглежда останалата част от тялото?

Той ме погледна, очите му търсещи. Срещнах погледа му. Всичко беше по-добре от това което лежеше на леглото.

— Ти си бледа вече. Сигурна ли си че искаш да видиш останалото?

— Не — казах честно.

Дори и само очите му да се виждаха, можех да видя изненадата на лицето му.

— Нищо не би ми харесало повече от това да се обърна да изляза от тази стая, и да продължа да вървя — казах. — Не се нуждая от повече кошмари, д-р Евънс, но бях повикана тук да дам експертното си мнение. Не бих могла да го направя ако не видя цялото шоу. Ако мислех, че не ми е нужно да виждам останалото, доверете ми се, нямаше да питам.

— Какво се надяваш да спечелиш с това? — попита той.

— Не съм тук да ги зяпам, докторе. А да гледам за следи какво е направило това. Повечето улики са по телата на жертвите.

Мъжа в леглото се разтресе леко, хвърляше главата си наляво и надясно, сякаш бе в огромна болка. Малки безпомощни звуци започнаха да излизат от устните му. Затворих очи и се опитах да дишам нормално.

— Моля ви, докторе, трябва да го видя. — Отворих очите си навреме, за да го видя как отгръща чаршафа. Гледах го как го отгръща, нагъвайки го внимателно, откривайки тялото на мъжа, бавно. По времето което го гледах до кръста, знаех че кожата му е била махната докато е бил в съзнание. Надявах се да е само лицето. Беше достатъчно ужасно самото действие, но отнемаше ужасно много време да махнеш кожата от цялото тяло на пораснал мъж, цяла вечност от писъци да го направиш добре и изцяло.

Когато чаршафа се отмести и над слабините, се олюлях, съвсем малко. Не беше мъж. Мястото около слабините беше гладко и сурово. Погледнах обратно към гърдите. Структурата на костите изглеждаше мъжка. Поклатих глава.

— Това мъж или жена е?

— Мъж. — каза той.

Погледнах надолу и не можех да не продължа да гледам към слабините и това което липсваше.

— По дяволите — казах меко. Затворих очите си отново. Беше толкова горещо, толкова много горещо. Със затворени очи, можех да чуя съскането на кислородният апарат, шепота на ботушите на сестрата, докато тя се приближаваше към нас и малките звуци от леглото, докато той дръпваше и опъваше срещу уплътненията, който държаха ръцете и глезените му.

Държаха— Видях уплътненията, но не ги бях възприела наистина. Всичко което можех да видя бе тялото. Да, тялото. Не можех да мисля за мъжа като за „него”. Трябваше да се дистанцирам или щях да го загубя.

Концентрирай се на работата. Отворих очите си.

— Защо сте ги завързали? — Гласът ми беше задъхан, но ясен. Погледнах надолу към тялото, тогава отново нагоре, давайки на доктор Евънс, най-пълният контакт с очите, който някога бях давала. Гледах го докато не запаметих дори сенките около очите му, сякаш не трябваше да продължавам да гледам към лежащият на леглото.

— Те продължават да се опитват да станат и да напуснат — каза той.

Намръщих се, не че той можеше да ме види през маската.

— Вероятно, те са прекалено наранени, за да стигнат много далеч.

— Държим ги на много силни успокоителни. Когато болката намалее, те се опитват да си тръгнат.

— Всичките? — попитах.

Той кимна. Накарах се да погледна отново към леглото.

— Защо това не е просто случай на сериен… не убиец. Как бихте го нарекли— Сериен… — Поклатих глава. Не можех да измисля дума за това. — Защо бях повикана— Аз съм експерт по свръхестественото, а това би могло да бъде направено от човек.

— Няма слени от острие по таканта — каза д-р Евънс.

Погледнах го.

— Какво имаше предвид?

— Имам предвид, че не острие е направило това, защото няма значение колко добър си в измъчването, винаги има следи от оръжието което е било използвано. Вие бяхте права когато казахте, че телата са най-добрата улика, но не и тези тела. Сякаш кожата им просто е изчезнала.

— Всеки разрушителен агент който би разял нечия кожа и по-меките такани като носа и слабините няма да спре просто с кожата. Ще продължи да разяжда през тялото.

Той кимна

— Освен ако не е бил премахнат незабавно, но няма следи от никакъв разяждащ агент. Повече от това, тялото не е като след киселинно изгаряне. Носът и слабините са били откъснати. Има следи от късане и щети който ги няма никъде другаде. Почти сякаш, който е махнал кожата е премахнал кожата и тогава е откъснал и допълнителни части. — Той поклати глава. — Пътувал съм по цял свят, за да помагам да бъдат хващани насилници. Мислех че съм виждал всичко, но съм грешал.

— Съдебен патолог ли сте? — попитах.

— Да.

— Но те не са мъртви — казах.

Той ме погледна.

— Не, не се мъртви, но същите умения, който ми позволяват да инспектирам мъртви тела, работят и тук.

— Тед Форестър каза че има мъртви. Те от това, че им е била одрана кожата, ли са умрели? — Сега докато „работех” стаята не изглеждаше толкова гореща. Ако се концентрирам много внимателно върху работата, може би няма да повърна върху пациентите.

— Не, те са били нарязани на парчета и оставени където са паднали.

— Имало е следи от остриета по разрезите, предполагам, иначе нямаше да използвате думата нарязани.

— Имаше следи от нещо режещо, но не беше като меч или нож или, по дяволите, нещо което съм виждал. Прорезите бяха дълбоки, но не чисти, нещо по-малко рафинирано от желязно острие е било използвано.

— Какво? — попитах.

Доктора поклати глава.

— Не знам. Острието не е преминало през костта. Каквото и да е рязало телата е късало тялото при ставите. Никой човек няма силата да направиш това, не и многократно.

— Вероятно не.

— Наистина мислиш че човешко същество може да направи това? — попита той посочвайки леглото.

— Питаш дали човек може да направи това на друг човек— Ако си пътувал по светът за да потвърждаваш случаи на смърт чрез насилие, тогава знаеш на какво точно са способни да правят хората един на друг.

— Не казвам, че човек не би направил това — отвърна той. — Казвам, че не е физически възможно да го направи.

Кимнах.

— Рязането и късането, мисля че би могло да е човек, но съм съгласна за махането на кожата. Ако е било направено от човек, то тогава биха останали някакви следи от инструмента.

— Каза следи от инструмент, не следи от острие. Повечето хора предполагат че е нужно острие, за да махнеш кожата на някого.

— Всичко което е остро може да го направи — казах — въпреки че е по-бавно и обикновено по-мръсно. Това е необикновено чисто.

— Да — каза той кимайки. — Това е добра фраза. Колкото и ужасно да е, все пак е много спретнато направено, като изключим допълнителните части който са премахнати. Това със сигурност не е спретнато, а брутално.

— Почти сякаш имаме двама различни… — продължих да искам да казвам думата убийци, но тези хора все още бяха живи. — извършители — казах накрая.

— Какво имаш предвид?

— Разрязване на тялото с тъп инструмент, който не е достатъчно остър че да мине през костите, след което разкъсването на тялото, голите ръце са повече в стила на дезорганизираните серийни убийци. Внимателното махане на кожата е нещо което организиран сериен убиец би направил. Защо ще се притеснява да махне кожата внимателно от лицето и слабините и после да откъсне части. Или има различни извършители или различни личности.

— Раздвояване на личността? — произнесе го като въпрос.

— Не точно, но не всички серийни убийци са лесни да ги сложиш в една или друга категория. Някой организирани престъпници имат моменти на варварство, което наподобява повече неорганизиран убиец, а някой организирани умове стават по неорганизирани докато убийствата нарастват. Същото обаче не важи за неорганизираните убийци. Няма достатъчно задоволяване от болката за тях, за да имитират организираните методи.

— Така че или е организиран сериен убиец с момент на неорганизираност или… или какво? — Добрият доктор ми говореше много разумно, без вече да е ядосан. Или съм го впечатлила или най-малко не съм го разочаровала. Не все още.

— Може да бъде двойка убийци, организираният убиец да е мозъка на операцията, а неорганизираният да следва. Необикновено е да намериш убийци който да работят в тандем.

— Като Хълмистият Удушвач или по-точно Удушвачи.

Усмихнах се зад маската.

— Имало е много повече случаи, от колкото само този, когато е имало двама убийци. Понякога са двама мъже. Понякога мъж и жена. В този случай мъжът е доминиращата личност. Или така е във всеки случай за който съм чувала, освен един. И в двата случая единият е доминиращ, а другият следва или единият има по-голям контрол над другия. Може да бъде почти пълно доминиране, така че другият човек не е способен да каже не или може да бъде повече като приятелство. Но дори и когато е повече като приятелство единият е главно доминиращ, докато другият следва.

— Сигурна ли сте, че е сериен извършител? — попита той.

— Не.

— Какво имаш предвид.

— Сериен убиец е най-нормалното предложение което мога да дам, но аз съм свръхестествен експерт, доктор Евънс. Рядко ме викат когато отговорника носи човешко лице, независимо колко чудовищно. Някой мисли че това не е било направено от човешка ръка или нямаше да бъда тук.

— Агента от ФБР изглежда много сигурен — каза д-р Евънс.

Погледнах го.

— Да не би току що да изгубих времето и на двама ни— Дали федералният дойде и каза доста от това което току що казах?

— Доста.

— Тогава не се нуждаете от мен.

— ФБР е сигурен че е сериен убиец, човек.

— Понякога федералните могат да са доста сигурни в себе си и веднъж щом се убедят в нещо, не обичат да грешат. Полицаите също могат да бъдат така. Обикновено е лесният отговор когато се стигне до престъпление. Ако съпругът умре, вероятно жената го е направила. Ченгетата не подкрепят усложняването на случая. Те окуражават простотата.

— Защо ти не приемаш простото решение? — попита той.

— Няколко причини. Първо, ако беше сериен какъвто и да е, човек, мисля че полицаите, федералните, все някой щеше да намери улики до сега. Нивото на страха и несигурността между мъжете е твърде висок. Ако имаха улика, за това което се случва, щяха да са по малко паникьосани. Аз нямам работодател, на който да дам рапорт. Никой няма да ме удари през ръцете или да понижи ранга ми ако предположа и сгреша. Работата и доходите ми не зависят от това да радвам никого освен себе си.

— Имаш ли шеф пред когото отговаряш? — попита той.

— Да, но аз не давам редовен писмен рапорт. Той е повече бизнес мениджър, от колкото нещо друго. На него не му пука как си върша работата, докато я върша и не нападам много хора по пътя си. аз вдигам мъртвите за живот, д-р Евънс. Това е специално умение. Ако шефът ми създаде прекалено много ядове, има други две съживителски фирми в тази страна, който биха ме взели на момента. Дори мога да започна на свободна практика.

— Толкова добра ли си? — попита той.

Кимнах.

— Изглежда и това ме освобождава от много бързане и политика с която ченгетата трябва да се справят. Ценното за мен, е да предпазя това, да не се случва на някой друг. Ако изглеждам неразумна или нерешителна по пътя, няма проблем. Въпреки че, вероятно ще има някакъв натиск, докато реша и избера страшилището. Не от шефа ми, но от полицаите и федералните. Да решиш нещо такова може да издигне кариерата на някое ченге. Да сгрешиш и да се провалиш в решаването му, може да сложи край на кариерата ти.

— Но ако ти сгрешиш, няма да пострадаш — каза Евънс.

Погледнах го.

— Ако аз направя грешка, няма да има вреда. Ако всеки продължи да гледа в грешната посока, аз, ченгетата, федералните, всички, тогава това ще продължи да се случва. — Погледнах надолу към мъжа в леглото — Това ще е вредата.

— Защо— Защо ще навреди на теб?

— Защото ние сме добрите типове, а каквото или който и да прави това е лош тип. Доброто се предполага да триумфира над злото, д-р Евънс, или за какво е Рая тогава?

— Ти си християнка?

Кимнах.

— Не мислех че можеш да си християнин и да вдигаш зомбита.

— Изненада — казах.

Той кимна, въпреки че не бях сигурна с какво се съгласява.

— Трябва ли да видиш и останалите тела или това е достатъчно?

— Можеш да го покриеш отново, но да, трябва да видя и другите. Ако не го направя, тогава ще се чудя дали не съм пропуснала нещо.

— Никой не е направил цялата обиколка без да трябва да напусне и това включва мен първият път в който влязох. — Той вървеше към следващото легло докато говореше. Следвах го плътно зад него, не бях щастлива да бъда там, но се чувствах по-добре. Можех да направя това ако се концентрирам над решаването на престъплението и заключа съчувствието си в претъпканата тъмна кутия. В момента съчувствието бе лукс който не можех да си позволя.

Вторият мъж беше почти идентичен на първият освен височината и цвета на очите. Сини очи този път и трябваше да извърна поглед. Ако срещнех очите им, те ставаха хора и аз щях да избягам крещяща.

Третото легло беше различно. Раните на гърдите изглеждаха някак по-различни и когато д-р Евънс вдигна чаршафа над слабините, разбрах че това беше жена. Погледа ми се върна към гърдите й, където нещо бе откъснало гърдите й. Очите й се въртяха диво, устата й се отваряше и затваряше, правейки малки звуци и видях за пръв път че никой от тях не говореше. Езикът беше просто разрушен остатък, който се въртеше като червей в отвора, който беше без устни и без кожа.

Горещината се втурна в мен. стаята заплува. Не можех да дишам. Маската се залепи към отворената ми уста. Обърнах се и тръгнах към вратата. Вървях бавно. Не се затичах, но ако не излезех щях да изгубя малкото съдържание на стомаха си и може би припадна. От двете предпочитах да повърна. Д-р Евънс натисна бутона за отваряне на вратите без дума. Вратата се отвори и аз минах през нея.

Бен, сестрата, се обърна към мен, маската бързо сложена на мястото си от ръката му покрита с ръкавица. Когато доктора затвори вратата зад мен, той остави маската.

— Добре ли си?

Поклатих глава, не се доверявах на гласа си. дръпнах маската от лицето си и все още не можех да си поема достатъчно въздух. Беше прекалено тихо в малката стая. Единственият въздух идваше от вентилационната тръба. Лекото движение на дрехи, когато Бен дойде към мен. Нуждаех се от звук, човешки гласове. Нуждаех се да изляза.

Махнах пластичната качулка от главата си. Косата ми падна около раменете, спусна се около лицето ми. Все още не можех да си поема достатъчно въздух.

— Съжалявам — казах и гласът ми звучеше дистанциран. — Ще се върна — отворих вратата и избягах.

7

Коридора сякаш се въртеше, въпреки че знаех че не се. Облегнах се до затворената врата, очите затворени, вдишвах дълбоко въздух. Коридора беше изпълнен с звуци след тихата стая. Хората вървящи, движещи се и гласа на лейтенант Маркс.

— Вече не си толкова дяволски твърда, а, Блейк?

Отворих очите си и погледнах към него. Той седеше в стол, който вероятно бе донесен за униформеният който пазеше вратата. Униформеният не се виждаше никъде наблизо. Само Едуард се облягаше срещу отсрещната стена, ръцете зад гърба му. Той гледаше лицето ми, гледаше ме сякаш ще запамети страхът ми.

— Аз минах през три пациента преди да ми се наложи да напусна стаята. Колко видя ти преди да трябва да напуснеш, Маркс?

— Аз не трябваше да напускам шибаната стая.

— Доктор Евънс каза че никой не е минал през стаята, цялата обиколка през стаята без да трябва да излезе. Това означава че и ти не си успял, Маркс. Така че си припаднал.

Беше на краката си.

— Ти… ти вещица. — Той захвърли думата по мен сякаш беше най-лошата обида която можеше да измисли.

— Имаш предвид кучка? — казах. Чувствах се по добре в коридора.

Разменяне на обиди с Маркс беше разходка в сравнение с другото.

— Казах, каквото имам предвид.

— Ако не можеш да направиш разлика между истинска вещица и съживител, не се и чудя защо не си успял да хванеш нещото което е направило това.

— Какво имаш предвид с „нещото”? — попита той.

— Нещо, нещо, чудовище.

— Федералните мислят че е сериен убиец.

Погледнах към Едуард.

— Приятно е да ти кажат какво са казали федералните.

Едуард не изглеждаше виновен. Той ме гледаше развеселен, а аз се обърнах към Маркс.

— Тогава защо няма никакви следи от някакъв инструмент с който е била премахната кожата?

Маркс погледна надолу по коридора, където се разхождаха сестрите.

— Няма да обсъждаме разследване на открито където всеки може да ни чуе.

— Добре, тогава след като се върна обратно и погледна последните три… тела, ще отидем на по уединено място и ще говорим за случая.

Мисля че той побеля съвсем малко.

— Връщаш се вътре?

— Жертвите са улики, лейтенант. Знаете това.

— Можем да те заведем на местопрестъплениията — каза той. Това беше най-милото нещо което ми каза.

— Страхотно, трябва да ги видя, но точно сега сме тук и единствените възможни улики са в стаята. — Дишането ми се бе нормализирало и потта на челото ми бе изсъхнала. Може би самата аз бях леко бледа, но се чувствах почти нормална.

Тръгнах към средата на коридора и посочих на Едуард да се приближи, сякаш имам нещо само за неговите уши. Той се отблъсна в стената и тръгна към мен. Когато беше достатъчно близо, симулирах нисък ритник, така че той да погледне надолу моментално, реагирайки, и втори, висок ритник, който удари челюстта му. Той падна назад тежко. Държеше ръцете си така че да защити лицето си. той знаеше достатъчно че да защитава жизненоважните места и после да се притеснява за ставането. Сърцето ми биеше в гърдите, не от напрягане, а от адреналина. Никога до сега не бях използвала новите си Кенпо умения в битка. Да ги опитам наистина за пръв път върху Едуард вероятно не беше най-добрата ми идея, но хехе, проработи. Въпреки че честно казано, бях изненадана че проработи толкова лесно. В задната част на мозъка ми едно гласче се чудеше дали Едуард ме бе оставил да го съборя. Предната част на мозъка ми казваше, че егото му е прекалено голямо за това. вярвах на вторият глас. стоях където бях в променена позиция. Беше единствената позиция, която знаех достатъчно добре, че да отбягна неговият ритник. Юмруците ми бяха вдигнати, чакащи, но не се помръднах.

Когато Едуард разбра че нямаше да направи нищо друго, той снижи ръцете си и се вгледа в мен.

— Какво по дяволите беше това? — имаше кръв на долната му устна.

— Взимам уроци на по Кенпо-казах.

— Кенпо?

— Нещо като Таекуондо с по-малко ритници и по-плавни движения, много работа с ръцете.

— Черен колан по джудо не е ли достатъчен? — попита той с гласа на Тед.

— Джудото е добър за упражнения, но не е добър за самозащита. Трябва да си близо до лошият тип и да го сграбчиш. По този начин мога да бъда извън обхвата на някого и все още да му навредя.

Той докосна устната си и върху пръстът му имаше кръв.

— Виждам това. Защо?

— Защо те изритах по лицето?

Той кимна и мисля че той изскимтя леко. Страхотно.

— Защо не ме предупреди за жертвите— Защо не ми каза срещу какво се изправям?

— Аз преминах през тях незнаещ — каза той. — Исках да видя как ти ще се справиш незнаеща.

— Това не е състезание кой ще е по ядосан, Едуард. Тед. Аз не се състезавам с теб. Знам че си по-добър от мен, по-твърд от мен, по-студен от мен. Ти спечели, става ли— Спри с мачовските глупости.

— Не съм сигурен — казах той тихо.

— Не си сигурен за какво? — попитах.

— Кой е по-твърд. Спомни си, аз също не направих цялата обиколка в стаята.

Вгледах се в него.

— Добре, искаш да се изправим един срещу друг, страхотно, но не сега. Предполага се че ще решаваме случай. Предполага се че ще се уверим че това, което се е случило на тези хора, няма да се случи на никой друг. Когато сме обратно в собственото си време, можеш да се състезаваш. Докато решим това, престани или наистина ще ме ядосаш.

Едуард се изправи бавно на крака. Отдръпнах се, никога не съм го виждала да използва бойни изкуства, но нямаше да оставя нищо да премине покрай него. Звук ме накара да се отдръпна още докато не можех а виждам Едуард и Маркс без да извръщам поглед от Едуард. Маркс се кискаше тихо. Отне ми момент да разбера, че той се смееше, смееше се толкова силно че лицето му беше станало розово и изглежда имаше проблеми с дишането.

Едуард и аз се вгледахме в него.

Когато Маркс накрая можеше да говори, той каза:

— Изрита мъж в лицето и не си сериозно ядосана. — Той се изправи, ръцете му от двете му страни, сякаш бяха зашити там. — Какво по дяволите може да те ядоса сериозно?

Усетих лицето ми да става празно, очите ми станаха празни. Само за момент оставих Маркс да види празната дупка където трябваше да лежи съвестта ми. Нямаш предвид да го правя, но не можех да си помогна. Може би се бях по-шокирана от стаята и оцелелите, колкото мислех че съм. Беше единственото извинениее което можех да дам. Лицето на Маркс, от изпълнено със смях стана някак загрижено. Той ми даде полицейските си очи, но зад тях беше несигурността, която граничеше почти със страх.

— Усмихнете се, лейтенант. Денят е добър. Никой не е умрял.

Гледах мисълта да минава през лицето му. Той разбираше точно какво имам предвид. Никога не трябва да намекваш на ченге, че желаеш да го убиеш, но аз бях уморена и все още не се бях върнала в стаята. По дяволите.

Едуард проговори със собственият си глас, нисък и празен.

— И ти се чудиш защо се състезавам с теб?

Обърнах се към него и знаех че очите ми са точно толкова мъртви, колкото неговите когато срещнах погледа му.

— Не се чудя защо се състезаваш с мен… Тед. Просто ти казах да престанеш да го правиш докато случаят да е решен.

— И тогава? — попита той.

— Ще видим, нали?

Не видях страх на лицето на Едуард. Видях нетърпение. И това бе разликата между нас. Той се наслаждаваше на убиването, аз не. Това което наистина ме плашеше бе мисълта че това бе единствената разлика между нас сега. Не беше достатъчно различно че да хвърлям камъни в посока към Едуард. Аз все още имах повече правила от Едуард. Все още има неща, които той би направил, а аз не бих, но този списък ставаше по-къс със времето. Имаше нещо близо до паника, което се завъртя в корема ми. Не страх от Едуард или това което би направил, а учудването кога ще сменя ъгъла и ще стана просто друго чудовище. Казах на д-р Евънс, че ние сме добрите, но ако Едуард и аз бяхме на страната на ангелите, то тогава какво оставаше да бъде от другата страна?

Нещо което можеше да махне кожата на живо човек, без да използва никакъв инструмент. Нещо което ще откъсне пениса на мъж и гърдите на жена с голи ръце. Лош колкото Едуард беше, лоша колкото аз ставах, там имаше и по-лоши неща. И ние щяхме да тръгнем на лов след едно от тях.

8

Върнах се обратно в стаята и не, не научих нищо от последните три жертви. Цялата тази храброст бе жертвана за нищо. Добре де, не точно за нищо. Доказах на себе си че мога да се върна обратно без да повърна или припадна. Не ме интересуваше дали съм впечатлила Едуард или Маркс. Впечатлих себе си. ако не можещ да впечатлиш себе си, тогава никой друг няма значение.

Или бях впечатлила д-р Евънс, или той се нуждаеше от възстановяваща чаша чай, защото ме покани в стаята където почиват докторите и сестрите. Няма нещо такова като кафе което не може да се пие наистина, но се надявах чаят да е по добър заради д-р Евънс. Въпреки че се съмнявах. Кафето дойде от каната, а чая от малките торбички с връв на тях. Не можеш да се надяваш на много от пакетиран чай и кафе. У дома смилах сама зърната кафе, но не бях в къщи и бях благодарна за горчивата топлина. Добавих сметана и захар и забелязах че кафето трепереше в чашата, сякаш ръцете ми не бяха напълно стабилни. Също бях студена. Нерви, просто нерви.

Ако Едуард имаше нерви, не можеш да кажеш както се бе облегнал на стената, пиейки чистото си кафе. Той презираше захарта и сметаната. Трепна докато отпиваше и не мисля че беше заради горещината на течността. Устната му бе подута леко, където го бях ударила. Това ме накрада се почувствам по-добре. Детско, но истина. Маркс беше седнал на единственият диван в стаята, духаше кафето си. беше си сложил захар и сметана в неговото. Евънс седеше в единственият стол който изглеждаше удобен, въздишайки докато разбъркваше чая си.

Едуард ме гледаше и накрая разбрах, че той няма да седна докато не седна и аз. Зарежи това. седнах в стола който беше с прекалено изправена седалка за да бъде удобен, но беше мястото от което можех да виждам всички в стаята, включително вратата. Имаше малък, но широк хладилник срещу отсрещната страна. Беше стар модел, боядисан в страна сянка на кафявото. На малкият шкаф във формата на Г имаше кафе машина, втора кафе машина с нищо освен гореща вода в нея, умивалник и микровълнова.

Д-р Евънс бе използвал топлата вода за чая си. имаше бели пластмасови лъжици в отворен плик и пластмасови малки, безполезни чаши от кафе автоматите. Имаше избор между захар, натурално сладка и други подсладители, за които никога не бях чувала. Имаше кръг от изкуствена сметана която бе изсъхнала, след като някой я бе разсипал. Концентрирах се над детайлите по шкафа, опитвайки се да не мисля. Просто за момент исках да изпия кафето си и да не мисля. Все още не бях яла днес и сега не исках.

— Казахте че имате няколко въпроса за мен, госпожице Блейк. — проговори д-р Евънс в тишината.

Подскочих и така направи Маркс. Само Едуард остана наполовина облегнат срещу стената, не помръдна, сините му очи ни гледаха, сякаш той беше разделен от напрежението и ужасът. Може би той бе или бе просто преструвка. Просто не знаех вече.

Кимнах опитвайки се да се фокусирам.

— Как са оцелели всичките?

Той наклони главата си на една страна.

— Имате предвид, как са оживели технически— Медицински детайли?

Поклатих глава.

— Не, имам предвид, един човек да преживее такава голяма травма, или дори двама, ще се съглася. Но повечето хора не биха го преживели, греша ли?

Евънс намести очилата си по сигурно на носът си, но кимна.

— Не, не грешите.

— Тогава как така и шестимата са уцелели? — попитах.

Той ми се намръщи.

— Не съм сигурен че разбирам какво точно искате да кажете, госпожице Блейк.

— Питам, какъв е шансът шест души от различен пол, история, здравословно състояние, години и т. н. да преживеят една и съща травма. До колкото разбрах всички жертви, на който просто е било махната кожата са оцелели, нали?

— Да. — Д. р Евънс ме гледаше отблизо, светлите му очи претърсваха лицето ми, чакаше ме да продължа.

— Защо са оцелели?

— Те са твърди кучи синове — каза Маркс.

Погледнах към лейтенанта, тогава обратно към Евънс.

— Дали?

— Дали, какво? — попита доктора.

— Дали са твърди кучи синове?

Той сведе очи сякаш се опитваше да мисли.

— Двама от мъжете са работили навън редовно, една от жените е била бегач. Останалите трима са били обикновени. Един от мъжете е близо до шейсет и не е правил обикновени, рутинни упражнения от някакъв вид. Друга жена е на тридесет но не е… — Той погледна към мен. — Не, те не се особено твърди индивиди, не физически така де. Но съм открил че често хора, които не са физически силни или външно твърди преживяват по-дълго по време на насилие. Обикновено мъжът „мъж” е първият който се пречупва.

Принудих се да не погледна към Едуард, но ми отне доста усилие.

— Нека да тествам, това което разбрах, докторе. На някой човек била ли е махана кожата, както е било направено на шестимата в стаята?

Той примигна и погледна в пространството сякаш си припомняше, тогава ме погледна.

— Не, единствено мъртвите хора са били разкъсвани така.

— Тогава питам отново, защо всички те са живи— Защо поне един не е умрял от шока, загуба на кръв или главоболие или по дяволите от чист ужас.

— Хората не умират от ужас — каза Маркс.

Погледнах го.

— Напълно сигурен ли си в това, лейтенант?

Хубавото му лице изглеждаше раздразнено, упорито.

— Да, сигурен съм.

Оставих коментара. Щях да споря с Маркс по-късно. Точно сега преследвах нещо.

— Как така всичките шест са оцелели, докторе— Не защо шестимата, а защо всичките?

Евънс кимна.

— Виждам какво имате предвид. Как може всичките да оцелеят?

Кимнах.

— Точно. Някой от тях би трябвало да са умрели, но не са.

— Който и да е премахнал кожата е експерт — каза Маркс. — Той знае как да ги остави живи.

— Не — каза Едуард. — Няма значение колко добър си в измъчването, не можеш да задържиш всички живи. Дори и да правиш едно и също нещо на всеки от тях, някой ще умрат и някой ще оживеят. Никога не може да си сигурен защо някой оцеляват и защо някой не. — Гласът му беше много тих, но изпълни цялата стая.

Доктор Евънс го погледна кимайки.

— Да, да, дори експерт не може да накара хората да преживеят това, което са преживели тези шест. Трябваше да загубим някой от тях. Ако има значение, аз не знам защо те все още са живи. Защо някой от тях не е развил някаква инфекция— Те всичките са необикновено здрави.

Маркс се изправи толкова рязко, че разсипа кафето по ръката си. Той прокле, отиде до мивката и изля останалата част от кафето в нея.

— Как можеш да каже че са здрави? — Той погледна през рамото си към доктора докато държеше ръката си под водата.

— Те все още са живи, лейтенант и за тяхното състояние те са много здрави.

— Магия би го направила — казах.

Всички ме погледнаха.

— Има заклинания, които биха задържали човек жив по време на мъчение, така че мъчението да бъде проточено.

Маркс откъсна прекалено голяма салфетка и се обърна към мен, почиствайки ръцете си.

— Как можеш да кажеш, че не правиш черна магия?

— Казах че има заклинания които могат да го направят, не че аз правя заклинания — казах.

Трябваха му три пъти за да хвърли салфетката в кошчето.

— Само знанието за такова нещо е зло.

— Мисли каквото искаш, Маркс, но може би една от причините, заради която трябваше да ме повикаш, е това че се пазиш толкова чист, че не знаеш достатъчно, за да помогнеш на тези хора. може би ако беше по-заинтересован от решаването на случаят от колкото от собствената си душа, щеше да си го разгадал до сега.

— Запазването на безсмъртна душа е по-важно от решаване на престъпление — каза той. Сега започна да върви към мен.

Изправих се, чашата с кафе в ръката ми.

— Ако си по заинтересован от душите от колкото от престъплението стани министър, Маркс. Точно сега се нуждаем от ченге.

Той вървеше към мен и мисля че щеше да дойде достатъчно близо, че да си разменим удари, но го гледах как си спомня какво направих в коридора. Гледах как си спомни предупреждението и той ме заобиколи от далеч за да стигне до вратата.

Д-р Евънс погледна от единият към другия, сякаш се чудеше какво е пропуснал. Маркс се обърна на вратата, посочи с пръст към мен.

— Ако стане по моя начин, довечера ще си на самолета. Не можеш да помолиш дявол да ти помогне да хванеш дявол. — С това той затвори вратата зад себе си.

Евънс проговори в тишината.

— Трябва да има нещо повече във теб, госпожице Блейк, нещо повече от голяма твърдост, нещо което не съм видял още.

Погледнах го и отпих от кафето, което бе започнало да се охлажда.

— Какво те накара да кажете това, докторе?

— Ако не знаех по-добре, бих казал че лейтенант Маркс се страхува от теб — каза той.

— Той се страхува от това което мисли че съм, д-р Евънс. Той подскача от сенки.

Евънс ме погледна, чаят му забравен в големите му ръце. Погледа беше дълъг и пресмятащ. Почувствах подтикът да се свия заради тази бдителност, но го преборих.

— Може би си права, госпожице Блейк или може би той вижда нещо във вас, което аз не.

— Когато прекарваш цялото си време притеснявайки се, че дяволът е точно зад теб, евентуално ще започнеш да го виждаш където е и не е — казах.

Евънс се изправи, кимайки. Отиде до мивката и изми чашата си. Проговори без да се обръща.

— Не знам дали някога съм виждал дявол, но съм виждал истинско зло, ако дявола не е зад него, все пак е зло. — Той се обърна и ме погледна. — И ние трябва да го спрем.

Кимнах.

— Да, трябва.

Той се усмихна тогава, но очите му останаха уморени.

— Ще работя с колегите тук, те са свикнали да работят повече с живите вместо с мъртвите. Ще се опитаме да разберем защо тези шестте са оцелели.

— А ако е магия? — попитах.

Той кимна.

— Не казвайте на лейтенант Маркс, но жена ми е вещица. Тя е пътувала по света с мен, виждала е такива неща. Понякога това което намираме е повече в нейната специалност от колкото в моята, не често, но се случва. Хората са напълно способни да се измъчват един друг без магия. Но по някога е нещо повече.

— Не приемайте това грешно — казах — но защо не й си се обадил за това?

Той си поеме дълбок дъх и го изпусна.

— Тя беше извън страната по друг случай. Защо, може би ще попитате, не и се обадих да се прибере по-рано.

Поклатих глава.

— Нямаше да попитам.

Той се усмихна.

— Благодаря ти за това. причината ми бе, че жена ми е нужна другаде и че ФБР изглежда бяха сигурни, че е човек. — Той погледна към Едуард и обратно към мен. — Истината, госпожице Блейк е че нещо в това ме изплаши. А аз не съм човек, който се плаши лесно.

— Страхувате се за жена си — казах.

Погледна ме сякаш можеше да погледне направо в ума ми с тези бледи очи.

— Ти няма ли да бъдеш?

Докоснах ръката му, нежно.

— Доверете се на инстинктите си. Ако го чувствате грешно изпратете я надалеч.

Той се дръпна от докосването ми, усмихнат и хвърли салфетката, с която бе избърсал ръцете си, в кошчето за боклук.

— Това би било ужасно суеверно от моя страна.

— Имате лошо предчувствие с жена ви намесена в този случай. Довери се на инстинктите си. Не се опитвай да бъдеш разумен. Ако обичаш жена си, слушай сърцето си, не главата си.

Той кимна два пъти и каза.

— Ще помисля за това което казахте. Сега, наистина трябва да вървя.

Подадох му ръката си и той я прие.

— Благодаря за времето ти, докторе.

— Мое е… удоволствието, госпожице Блейк. — Той кимна към Едуард. — Господин Форестър.

Едуард кимна и бяхме оставени в тишината на стаичката.

— Слушай сърцето си, не главата си. дяволски романтичен съвет идващ от теб — каза Едуард.

— Зарежи го — казах. Ръката ми бе на дръжката на вратата.

— Как би бил любовният ти живот ако последваш съвета си? — попита той.

Отворих вратата и излязох в хладният бял коридор без да му отговоря.

9

Предложението на Маркс да ме придружи до местопрестъплението бе изпарило с темперамента му. Едуард ме караше. Пътувахме в почти пълна тишина. Едуард никога не е бил по малките сладки приказки, а аз просто нямах енергия за това. Ако можех да измисля нещо полезно да кажа, щях да го кажа. До тогава, тишината си беше добре. Едуард бе предложил да отидем до последното местопрестъпление и щяхме да се срещнем с останалото му подкрепление в Санта Фе. Не ми каза нищо повече за тях, а и аз не натисках. Устната му все още беше подута защото егото му бе прекалено голямо, че да й сложи лед. Разбрах че спукана устна беше цялата небрежност която си бе позволил да ми даде за един ден. Показах му границата, нещо като дърпане на оръжие, за да спре с съревноваването и нищо не би променило това, най-малко за мен.

Освен това, все още бях потопена в звънтящата тишина, сякаш всичко оставаше леко и нищо не беше напълно солидно. Беше шок. Оцелелите, ако това беше правилната дума за тях, ме бяха разтърсили до пръстите на краката. Виждала съм ужасни неща, но нищо като това. Трябваше да се освободя от това преди да се изправим пред първата си битка, но честно ако някой бе дръпнал спусъка срещу мен точно в тази секунда, щях да се поколебая. Нищо не изглеждаше наистина важно или дори истинско.

— Знам защо си изплашен от това нещо — казах.

Той погледна към мен през черните стъкла на очилата си, тогава обратно към пътя, сякаш не ме е чул. Всеки друг щеше да ми каже да обясня или да коментирам. Едуард просто шофираше.

— Ти не се страхуваш от нищо което предлага просто смърт. Приел си че няма да преживеем до стари години.

— Ние — каза той. — Ние сме приели това че няма да преживеем до стари години.

Отворих устата си да протестирам и спрях. Помислих над това за секунда, две. Бях на двадесет и шест и ако следващите четири години са като последните четири, никога нямаше да видя тридесет. Никога не съм мислила за това с толкова много думи, но да остарея не бе една от най-големите ми грижи. Не очаквах наистина да стигна до там. Живота ми беше нещо като пасивно самоубийство. Това не ми харесваше много. Искаше ми се да се свия и да го отрека, но не можех. Исках, но не можех. Осъзнаването, че очаквам да умра насилствено накара сърцето ми да се стегне. Не го исках, но го очаквах. Гласът ми звучеше несигурен, но го казах на глас.

— Добре, ние приехме че няма да преживеем до стари години. Щастлив?

Той отвърна с леко кимване.

— Страхуваш се, че ще оживееш като тези неща в болницата. Страхуваш се, че ще свършиш като тях.

— Ти не си ли? — Гласът му беше почти прекалено мек, че да се чуе, но някак си се понесе над звука на колелата и ръмженето на двигателя.

— Опитвам се да не мисля за това — казах.

— Как можеш да не помислиш за това? — попита той.

— Защото ако започнеш да мислиш за лошите неща, да се притесняваш за тях, това ще те забави, ще те изплаши. Нито един от двама ни може да си го позволи.

— Преди две години, аз щях да ти говоря по този начин — каза той и имаше нещо в гласът му, не гняв, но близо.

— Ти беше добър учител — отвърнах.

Ръцете му се стегнаха на волана.

— Не съм те научил на всичко което знам, Анита. Не си по-добро чудовище от мен.

Гледах профила му, опитвах се да прочета изражението на лицето му. Имаше стегнатост при челюстта му, нишка от гняв надолу по вратът и раменете му.

— Опитваш се да убедиш мен или себе си … Тед — Направих името му леко и осмяно. Обикновено не си играя с Едуард просто за да го изкарам от него, но днес, той беше несигурен, а аз не бях. Част от мен се наслаждаваше дяволски на това.

Той отклони към аварийното платно и гумите изпищяха спирайки отстрани на пътя. Имах Браунинга насочен към главата му, достатъчно близо, че ако дръпна спусъкът мозъкът му ще се разпилее по целият прозорец. Той имаше пистолета си в ръката си. Не знаех къде от колата беше дошъл, но пистолетът не беше насочен към мен.

— Успокой се Едуард.

Той остана неподвижен, но не остави пистолета. Имах един от тези моменти, когато поглеждаш към друг човек и виждаш душата му като през отворен прозорец.

— Страхът ти те прави бавен, Едуард, защото предпочиташ да умреш тук, така, от колкото да оцелееш като тези жалки копелета. Търсиш по-добрият начин да умреш. — Пистолета ми беше много стабилен, пръстът на спусъка. Но това не беше наистина, не още. — Ако беше сериозен, щеше да имаш пистолет в ръката си преди да отбиеш. Ти не ме покани тук да ловя чудовища. Ти ме покани, за да мога да те убия ако нещата се объркат.

Той кимна съвсем леко.

— Нито Бернардо, нито Олаф са достатъчно добри. — Той постави пистолета си много, много бавно в пространството между седалките. Той ме погледна, ръцете разперени над кормилото. — Дори и за теб, трябва да съм малко бавен.

Взех предложеният пистолет без да свалям очите си или пистолета от него.

— Сякаш бих повярвала, че това е единственият пистолет, който е скрит в колата. Но оценявам жеста.

Той се засмя тогава и това бе най-горчивият звук който някога бях чувала от Едуард.

— Не обичам да бъда изплашен, Анита. Не съм добър в това.

— Имаш предвид не си свикнал.

— Не, не съм.

Отпуснах надолу собственият си пистолет докато вече не сочеше към него, но не го прибрах.

— Обещавам че ако свършиш като хората в болницата ще ти отрежа главата.

Той ме погледна тогава, дори и зад слънчевите очила, знаех че той е изненадан.

— Не просто ще ме застрелях или убиеш, но ще ми отрежеш главата.

— Ако се случи, Едуард, няма да те оставя жив и отрязването на главата ще направи и двама ни сигурни че работата е свършена.

Нещо премина през лицето му, надолу по раменете, ръцете му и разбрах че е облекчен.

— Знаех че мога да разчитам на теб за това, Анита, на теб и никой друг.

— Трябва ли да бъда поласкана или обидена че не си срещнал никой друг достатъчно студенокръвен, за да направи това.

— Кръвта на Олаф си е достатъчно студена, но той просто ще ме застреля и ще ме погребе в някаква дупка някъде си. никога не би помислил за това да ми отреже главата. И какво ако изстрела не ме убие? — Той свали очилата си и разтърка очи. — Ще съм в някаква воняща дупка жив, защото Олаф никога не си е помислил да ми отреже главата. — Той поклати глава сякаш да премахне картината надалеч. Той сложи очилата обратно и когато се обърна да ме погледне, лицето му беше празно, нечетливо, неговото обикновено. Но бях видяла зад маската, по-навътре от колкото някога ми бе позволявано. Единственото нещо, което никога не съм очаквах да открия беше страх и зад това доверие. Едуард ми доверяваше повече от просто живота си. Той ми се доверяваше да се уверя че е наистина мъртъв. За мъж като Едуард, няма по-голямо доверие.

Никога не бихме отишли на пазар заедно или да ядем торта докато се оплакваме от мъжете. Той никога не ме е канил у дома си на вечеря или барбекю. Никога не сме били любовници. Но имаше много добър шанс един от нас да е последният човек който другият ще види преди да умре. Не беше приятелство по начина по който го разбират повечето хора, но е приятелство. Има няколко хора на който бих поверила живота си, но няма никой друг на който бих поверила смъртта си. Жан Клод, дори Ричард биха се опитали да ме задържат жива заради любов или нещо друго. Дори семейството ми и другите ми приятели ще се борят да ме задържат жива. Ако исках смърт, Едуард щеше да ми я даде. Защото и двамата разбирахме, че не е смъртта, това от което се страхуваме. Живота е.

10

Къщата беше като всички останали къщи от югозапада, във всеки смисъл. Но големият двор бе ограден с високи кактуси и кръг от тези малки цветове на лилиите, които бяха толкова многобройни. Другите хора опитваха да задържат дворовете си зелени ако не харесваха напомнянето за пустинята, но не и при тази къща. Тази къща, тези хора се бяха придържали към естествената среда и се опитваха да не хабят вода. И сега бяха мъртви и нямаше проклет смисъл от съобразяване.

Разбира се, един от тях може би е от оцелелите. Не искам да видя снимки на оцелелите преди те да са били… наранени. Имах достатъчно проблеми с това да остана професионално дистанцирана без цветни снимки на усмихнати лица, който са били превърнати в голо месо. Излязох от колата, молейки се всеки в тази къща да е починал, не беше обикновената ми молитва на местопрестъпление. Но нищо свързано с този случай не е нормално.

Имаше полицейска кола пред къщата. Униформен полицай излезе от колата докато Едуард и аз вървяхме към двора. Той беше среден на ръст но носеше достатъчно тегло за някой по-висок, много по-висок. Теглото му беше най-вече на стомаха и караше колана на панталона му, да пада ниско. Бледото му лице се изпоти докато беше направил пет крачки към нас. Той сложи шапката си докато вървеше към нас, не се усмихваше, палец поставен на колана му.

— Мога ли да ви помогна?

Едуард се промени в неговият Тед Форестър акт, слагайки каубойската си усмивка.

— Аз съм Тед Форестър, офицер… — отне му време да прочете името на табелката — Нортън. Това е Анита Блейк. Шериф Апелтън ни изясни че и двамата трябва да видим местопрестъплението.

Нортън ни изгледа и двамата, отгоре до долу, очите му не бяха и малко приятелски. Не подаде ръка.

— Може ли да видя някакъв документ за самоличност.

Едуард отвори портфейла си извади шофьорската си книжка и я подаде напред. Аз отворих екзекуторският си лиценз за него. Той подаде портфейла на Едуард обратно, но погледна накриво лиценза ми.

— Лицензите не са валидни в Ню Мексико.

— Известно ми е това, офицер — казах.

Той изгледа и мен накриво, доста приличаше на начина по който погледна лиценза.

— Тогава защо сте тук?

Усмихнах се, но веселието не достигна очите ми.

— Тук съм като консултант по свръхестественото, не като екзекутор.

Той ми подаде лиценза обратно.

— Тогава защо са ви оръжията

Погледнах надолу към пистолета си, доста видим срещу червената ми риза. Усмивката беше истинска този път.

— Не е скрит, офицер Нортън и е федерално лицензиран, така че да не трябва да си изваждам всеки път позволение за притежание всеки път щом пресека щатска граница.

Изглежда не хареса отговора.

— Беше ми казано да ви пусна вътре. — Това беше твърдение, но звучеше като въпрос, сякаш не беше сигурен че ще ни пусне.

Двамата с Едуард стояхме там опитвайки се да изглеждаме безобидни, но полезни. Аз бях много по-добра в това да изглеждам безвредна от колкото е Едуард. През повечето време не трябваше и да се опитвам. Той беше по-добър в това да изглежда полезен, въпреки това. Без да изглежда опасен той можеше да излъчва с аурата целеустременост на която полицията и други хора отговаряха.

Той накрая кимна, сякаш е решил.

— Трябва да ви придружа, госпожо Блейк. — Не изглеждаше щастлив от това.

Не го поправих за това че госпожа Блейк трябва да е госпожица Блейк. Мисля си че търсеше извинение да се отърве от нас. Нямаше да му дам такова. Само няколко полицай се държаха добре когато цивилни се месят в случаите. Аз не бях просто цивилен, аз бях жена и ловец на вампири — тройна заплаха, ако има такава. Аз бях цивилен, жена и необикновена.

— От тук. — Той тръгна по тясната пътека. Погледнах към Едуард. Той просто последва Нортън. Аз последвах Едуард. Имах чувството, че щях да правя това често следващите няколко дни.

Тиха. Къщата беше толкова тиха. Климатикът бръмчеше в тишината напомняйки ми за вентилационната тръба в болницата. Нортън дойде зад мен и аз подскочих. Той не каза нищо, но ме погледна странно.

Преминах през целият коридор и в широката всекидневна с висок таван. Нортън ме следваше. Следваше ме по петите докато се предвижвах из стаята, като покорно куче, но съобщението което получавах от него не беше доверие и покорство. Беше подозрение и неодобрение. Едуард се бе насочил към един от трите сини стола в стаята, който изглеждаха удобни. Той вдигна очилата си и погледна снимките който седяха по средата на малката всекидневна масичка в тази прекалено тиха къща.

— Отегчен ли си? — попитах.

— Видях цялото шоу — каза той. Той намали Тед гласа си и беше повече себе си. Може би не хареса реакцията на Нортън или просто беше уморен от играта. Знам, че аз бях уморена от самото й гледане.

Стаята беше една от тези огромни стая, който служат за всекидневна, трапезария и кухня. Беше огромно пространство, но на мен не ми беше наистина удобно с толкова отворено пространство. Аз харесвам повече стени, врати, бариери. Вероятно белег за моята не добронамереност. Ако стаята беше някакъв белег към семейството, което е живяло в нея, те са били добронамерени и в някакъв смисъл традиционни. Всичките мебели бяха купени да вървят един с друг: синя всекидневна, трапезария от тъмно дърво от едната страна с голям прозорец и бели дантелени завеси. Имаше книга с рецепти на кухненският шкаф. Кухнята беше най-малкото пространство, издължена с бели шкафове и буркан за бисквити във формата на черно бяла крава, която казваше: „Му-у-у” щом вдигнеш капака. Голям запас от бисквити, шоколадов чипс. Не, не хапнах една.

— Някакви следи по буркана за бисквити? — попита Едуард от стола.

— Не — казах. — Просто трябваше да разбера дали наистина прави: „Му-у-у”

Нортън издаде звук, който може и да беше смях. Игнорирах го. Въпреки че тъй като той стоеше на около две крачки от мен, да го игнорирам през цялото време не беше лесно. Когато смених посоката си в кухнята рязко, той почти се блъсна в мен.

— Може ли да ми дадеш малко повече пространство да дишам.

— Просто следвам заповеди — каза той, лицето му празно.

— Заповедите ти, казват ли, че трябва да си достатъчно близо за танго или просто да ме следиш?

Устата му се дръпна и той успя да не се усмихне.

— Просто да ви следвам мадам.

— Страхотно, тогава направи около две големи стъпки назад, така че да не се блъскаме един друг.

— Предполага се да се уверя че няма да повредите местопрестъплението, мадам.

— Името е Анита, не мадам.

Това ми заслужи усмивка, но той поклати глава и я пребори.

— Просто следвам заповеди. Това е което правя.

Имаше нещо съвсем леко горчиво в последното. Офицер Нортън беше в края на петдесетте или поне изглеждаше така. Беше направил близо тридесет годишен стаж и все още беше униформеният който седи пред местопрестъплението, просто следващ заповеди. Ако някога е имал мечти, те бяха изчезнали. Той беше мъж, който бе приел действителността, но не я харесваше.

Вратата се отвори и мъж пристъпи през нея с вратовръзка отпусната около вратът му, ръкавите на бялата му риза бяха подгънати почти до тъмните му рамената. Кожата му беше тъмно кафява и не изглеждаше като тен. Испанец или индианец или може би по малко и от двете. Косата беше отрязана много късо, не за стил, а просто защото се поддържаше по-лесно по този начин. Имаше пистолет на ханшът му, а златни щипки задържаха панталоните му.

— Аз съм детектив Рамирес. Съжалявам че закъснях. — Усмихна се като го каза и имаше нещо наистина радостно в усмивката, но не му се доверявах. Виждала съм прекалено много ченгета да преминават от весело лице към твърдо, пред очите ми, прекалено много пъти. Рамирес се опитваше да премине със ласкателство вместо с мръщене, но знаех че неудоволствието е там. Не стигаш до цивилните дрехи на детектив без мръщене. Или може би загуба на невинност е по-добрата фраза. Както и да го наричаш, то беше там. Въпросът беше само кога ще се покаже на повърхността.

Но се усмихнах и протегнах ръката си и той я пое. Ръкостискането беше твърдо, но усмивката все още беше на мястото, а очите му бяха хладни и забелязваха всичко. Знаех че ако сега напусна стаята той щеше да може да опише всеки детайл от мен до пистолета.

Офицер Нортън все още беше зад мен като дундеста шаферка. Очите на детектив Рамирес се отклониха към него и усмивката повяхна съвсем леко.

— Благодаря офицер Нортън. Ще поема от тук.

Погледа, с който му отговори Нортън, не беше приятелски. Може би офицер Нортън не харесваше никого. Или може би той бе бял, а Рамирес не е. Той беше стар, а Рамирес млад. Той щеше да приключи кариерата си в униформа, а Рамирес вече носеше цивилно облекло. Предубежденията и ревността са често близки приятели. Или може би просто Нортън беше в лошо настроение.

Каквото и да бе, Нортън излезе, както му бе казано, затваряйки вратата зад себе си. Усмивката на Рамирес се разшири като се обърна към мен. Разбрах че беше сладък по някак младежки начин и той го знаеше. Не по самоизтъкнат начин, но аз бях жена, а той беше сладък и той се надяваше, че това ще му спечели небрежност от моя страна. Момчето пазаруваше на грешното място.

Поклатих глава, но се усмихнах.

— Има ли нещо нередно? — попита той. Дори лекото намръщване беше някак момчешко и привлекателно. Сигурно е тренирал пред огледалото.

— Не, детектив, няма нищо нередно.

— Моля викайте ми Ернандо.

Това разшири моята усмивка.

— Аз съм Анита.

Усмивката му проблесна широко.

— Анита, красиво име.

— Не — казах — не е и ние разследваме престъпление, а не сме на среща. Може да намалите малко чара, все още ще те харесвам, детектив Рамирес. Дори ще споделя улики с вас, честно.

— Ернандо — каза той.

Това ме накара да се засмея.

— Ернандо. Добре, но наистина, не трябва да работиш толкова много за да ме спечелиш. Не те познавам достатъчно добре, че да не те харесвам още.

Това накара него да се засмее.

— Толкова очевидно ли е.

— Играта ти като доброто ченге и малкият момчешки чар е страхотна, но както казах, не е нужна.

— Добре Анита. — Усмивката леко омекна, но той все още беше отворен и жизнерадостен някак си. накара ме да се изнервя.

— Видя ли цялата къща вече?

— Не още. Офицер Нортън ме следеше малко прекалено близа, че да е удобно.

Усмивката му изчезна, а погледа в очите му бе истински.

— Ти си жена и с черна коса, вероятно наполовина нещо по-тъмно от колкото изглежда останалата част от теб.

— майка ми беше мексиканка, но повечето хора не го забелязват.

— Ти си в част от страната където смесването е голямо. — Не се усмихна когато го каза. Изглеждаше сериозен и по-малко млад. — Хората които искат да забележат, ще го направят.

— Може да съм наполовина тъмна италианка. — казах.

Усмивката беше малка този път.

— Няма много тъмни италианци в Ню Мексико.

— Не съм била достатъчно тук, за да забележа дали е така или не.

— За първи път си в тази част на страната?

Кимнах.

— Какво мислиш за сега?

— Видях болницата и част от къщата. Мисля че е прекалено рано да си оформям мнението.

— Ако получим малко почивка докато си тук, с удоволствие бих ти показал някои забележителности.

Примигнах. Може би момчешкият чар не беше просто полицейска техника. Може би той флиртуваше.

Преди да мога да измисля отговор, Едуард дойде зад над с неговият си добър момчешки чар.

— Детектив Рамирес, радвам се да ви видя.

Те се здрависаха, Рамирес пилеше усмивката си по Едуард, която изглеждаше толкова истинска, колкото и тази на Едуард. Тъй като знаех, че Едуард играеше роля, беше малко разстройващо да видя колко еднакви бяха усмивките.

— И аз се радвам да те видя, Тед. — Той се обърна отново към мен. — Моля, продължи с огледа. Тед ми разказа за теб и се надявам, заради всички ни, да си толкова добра, колкото той казва.

Погледнах към Едуард. Той просто ми се усмихна. намръщих се.

— Добре, ще се опитвам да не разочаровам никого.

Върнах се обратно в всекидневната последвана от детектив Рамирес. Той ми даде повече пространство за маневриране отколкото Нортън, но ме следеше. Може би искаше среща, но не ме гледаше като на потенциална среща. Гледаше ме като ченге, което вижда какво правя, как реагирам. Това ме накара да мисля по-добре за него, той беше професионалист. Едуард беше навел очилата си, за да ми позволи да видя очите му, докато преминавам покрай него. Той се усмихваше, почти се беше ухилил. Погледа казваше всичко. Той беше развеселен от флиртуването на Рамирес. Тръснах леко длан в знак на неодобрение, закривайки жеста с другата ръка, така че само той да го види. Това го накара да се засмее и звука си беше като у дома в това светло място. Беше място предназначено за смях. Тишината изпълни пространството след смеха му, като вода която покриваше камък, докато звукът не изчезна в дълбоката тишина, тогава беше повече от тихо.

Стоях по средата на светлата всекидневна,  сякаш дома бе предназначен за оглед и чакаше за истински агент по недвижими имоти да дойде с група от потенциални собственици. Стаята беше толкова нова, чувстваше се като свежо  присъствие. Но там имаше неща, който никой истински агент не би позволил. Вестник беше захвърлен на кафе-масичката от светло дърво с квадратно разделение за бизнес секция. Върху бизнес секцията беше написано „Ню Йорк Таймс”, но имаше и части от „Лос Анжелис Трибюн”. Може би бизнесмен преместил се наскоро от Лос Анжелис.

Имаше голяма цветна снимка, избутана в края на кафе масичката. Показваше стара двойка, на около петдесет, с тинейджър. Всичките се усмихваха и се докосваха по този случаен начин, по който често правят на снимките. Изглеждаха щастливи и отпуснати заедно, въпреки че никога не можеш да кажеш със снимки на които се позира. Толкова е лесно да измамиш камерата. Погледнах наоколо през стаята и намерих по-малки снимки поставени по многобройните бели рафтове и заемаха почти цялото пространство по стената. Снимките бяха поставени между сувенири, повечето индиански предмети. По-малките и истински снимки бяха също толкова отпуснати, също толкова усмихнати. Щастливо, процъфтяващо семейство. Момче и мъж, с тен, хилещи се на лодка с морето на заден план и голяма риба пред тях. Жена и три малки момичета покрити с тесто за сладки в коледни престилки. Имаше най-малко три снимки на усмихващата се възрастна двойка с едно или две деца. Малките момичета от коледната снимка — правнуци, може би. Вгледах се в двойката и този висок тинейджър и се надявах да са мъртви, защото мисълта че някой от тях беше в болницата, превърнал се в месо беше… не комфортна мисъл. Не се замислих. Те бяха мъртви и това беше успокоение.

Обърнах вниманието си от снимките към индианските артефакти оставени на лавиците. Някой бяха туристически предмети: репродукции на боядисани малки гърнета, прекалено много че да са истински; китайски кукли, които биха изглеждали на мястото си в детска стая; глава на гърмяща змия замръзнала в удар, мъртва преди убиецът й да е отворил устата й и да я е замразил така. Сложени между туристическите боклуци имаше други неща. Гърне, което беше разстлано зад стъкло, а части от него липсваха и боята бе завехнала до потъмняло сиво и избледнели цветове. Харпун или копие на стената над огнището. Харпуна беше зад стъклото и имаше остатък от перушина и каишки. Острието на харпуна изглеждаше като камък. Имаше тънка огърлица от мъниста и раковини зад стъклото. Някой бе знаел че са колекционирали такива неща, защото всяко парче което изглеждаше истинско беше зад стъклото, бяха се погрижили за него. Туристическите неща бяха оставени отвън, сами да се погрижат за себе си.

Проговорих без да се обръщам, вгледах се в огърлицата.

— Не съм експерт по индиански артефакт, някои изглеждат доста исторически.

— Според експертите са — каза Рамирез.

Погледнах го. Лицето му беше станало неутрално и изглеждаше по-стар.

— Всички ли са легални?

Това ми заслужи друга усмивка.

— Имаш предвид откраднати?

Кимнах.

— Нещата които успяхме да проследим са всичките купени от частни колекционери.

— Има още?

— Да — каза той.

— Покажи ми — казах.

Той се обърна и тръгна надолу по централният коридор. Беше мой ред да следвам, въпреки че аз му дадох повече пространство от колкото той или Нортън дадоха на мен. Не можех да не забележа колко небрежно му прилягаха дрехите. Поклатих глава. Беше ли флирта или просто аз бях уморена от двамата мъже в живота си— Нещо по-малко усложнено би било приятно, но част от мен знаеше че другите ми избори отдавна са преминали. Така че се възхищавах на изгледа докато вървяхме по коридора и знаех че не значи нищо. Имах достатъчно проблеми без да се срещам с местно ченге. Бях цивилна заобиколена от полицай, както и жена. Единственото нещо което ще ми заслужи по-малко респект в очите им е да се срещам с един от тях. Щях да загубя малкото влияние което имах и ще стана момиче. Анита Блейк, вампирски екзекутор и експерт по свръхестественото имаше някаква територия, която трябваше да отстои. Срещането с детектив Рамирез няма да ми помогне.

Едуард вървеше зад нас, но достатъчно назад, че докато ние бяхме в далечният край на коридора, той бе едва, едва в коридора. Той да не ни даваше уединение— Дали си мислеше че е добра идея да флиртувам с детектива или всеки човек бе по-добре от чудовище, без значение колко приятно е чудовището— Ако Едуард имаше някакви предубеждения, то бяха срещу чудовищата.

Рамирес застана на края на коридора. Той все още се усмихваше сякаш ме водеше на обиколка в някаква друга къща с различна цел. Лицето му не съответстваше на това което щяхме да направим. Той посочи вратите от двете му страни.

— Артефактите са в твое ляво, кървавите неща от дясно.

— Кървави неща? — направих го на въпрос.

Той кимна, все още развеселен аз се преместих по близо до него. Вгледах се в тези тъмно кафяви очи и разбрах че усмивката беше неговата версия на празно лице. Лицето му беше весело, но очите му бяха толкова нечетливи колкото на всяко ченге което съм виждала. Усмихната празнота, но все още празнота. Беше уникално и някак обезпокоително.

— Кървави неща — казах.

Усмивката остана, но очите бяха по-малко сигурни.

— Не трябва да го играеш твърдо момиче с мен, Анита.

— Тя не играе — каза Едуард. Той най-накрая се присъедини към нас.

Очите на Рамирес прескочиха към него и тогава обратно изучаваха лицето ми.

— Висок комплимент идващ от теб, Форестър.

Ако само знаеше, помислих си.

— Виж, детектива, току що дойдох от болницата. Каквото и да е зад вратата, не може да е по-лошо от онова.

— Как можеш да си сигурна? — попита той.

Усмихнах се.

— Защото дори и с климатика, миризмата щеше да е по-лоша.

Той се усмихна и мисля че бе истинско.

— Много практично — каза той, гласът му беше почти засмян. — Трябваше да се досетя, че ще си практична.

Намръщих се.

— Защо?

Той посочи лицето ми.

— Нямаш грим.

— Може би просто не ми пука.

Той кимна.

— Това също.

Той започна да се протяга към бравата, шляпнах го заради това. Той повдигна вежди, но отстъпи и ме остави да отворя вратата. Което също означаваше че ще трябва да вървя отпред, но хей, честно е. И Едуард, и Рамирес бяха видели цялото шоу. Моят билет беше нов и не продупчен.

11

Очаквах да намеря много неща в спалнята: кървави петна, следи от борба, може би дори и улики. Това, което очаквах да намеря беше душа. Но в момента, в който влезнах в бяло — зелената спалня знаех, че е там, носеше се близо до тавана, чакаща. Не беше първата душа която усещах. Погребенията винаги бяха забавни. Душите често се рееха над телата, ако са несигурни какво да правят, но след три дни душата обикновено отива където душите отиват.

Погледнах нагоре към душата и не видях нищо. Ако душата имаше физическа форма, не можеш да го докажеш чрез мен, но знаех, че е там. Можех да скицирам очертанията й във въздуха с ръка, знаех колко пространство заема във въздуха близо до тавана. Но беше енергия, дух и, въпреки че заемаше пространство, не бях напълно сигурна, че заема същият вид пространство, като мен или леглото или нещо друго.

Гласът ми излезе тих, сякаш съм говорила прекалено силно.

— От колко време са мъртви?

— Те не са мъртви — каза Рамирес.

Примигнах и се обърнах към него.

— Какво имаш предвид с това не са мъртви.

— Видя Бромуел в болницата. И двамата са все още живи.

Гледах сериозното му лице. Усмивката изчезна. Обърнах се обратно да погледна кръжащото присъствие.

— Някой е умрял тук — казах.

— Никой не е бил рязан тук — каза Рамирес. — Според докладите на Санта Фе това е метода за убиване, който тези типове използват. Погледни килима. Тук няма достатъчно кръв.

Погледнах надолу към светло зеленият килим, той беше прав. Имаше кръв като черен сок разлян по килима, но не беше много кръв, просто петна. Кръвта беше от махането на кожата на двамата възрастни, но ако някой беше разкъсан на парчета тук, щеше да има повече кръв, много повече кръв. Все още я имаше леката миризма на черва, която остава, когато някой си е отишъл след мъчение или убийство. Това беше доста често срещано. Смъртта е последното лично нещо което преживяваме.

Поклатих глава и обмислих какво да кажа. Ако бях у дома с Долф и Зербовски и останалите от полицията на Сейнт Луис, който познавам добре, просто щях да кажа, че съм видяла душа. Но не познавах Рамирес и повечето ченгета се плашеха около всеки, който може да прави нещо мистично. Да кажа или да не кажа, това беше въпроса, когато шум от предната стая ни накара всички да погледнем назад към все още отворената врата.

Мъжки глава, забързани стъпки идващи по-наблизо. Ръката ми беше на пистолета когато чух гласа да вика:

— Рамирес, къде, по дяволите, си?

Беше лейтенант Маркс. Отпуснах ръката си от пистолета и знаех, че няма да кажа на полицията, че има душа която се рее във въздуха зад мен. Маркс достатъчно се страхуваше от мен и без това. Той пристъпи през вратата с малък батальон от униформени зад гърба му, почти сякаш очакваше проблеми. Очите му бяха и груби и доволни, когато ме погледна.

— Махни се, по дяволите, от доказателствата ми, Блейк. Ти изчезваш от тук.

Едуард пристъпи напред, усмихната, опитвайки се да го играе помирител.

— Сега, лейтенант, кой е дал такава заповед.

— Моят шеф. — Той се обърна към ченгетата зад него. — Ескортирайте я навън.

Вдигнах ръце и започнах да се движа към вратата, преди униформените да се предвижат.

— Ще тръгна, няма проблеми. Не са нужни грубости. — Бях на вратата почти до Маркс.

Той изсъска близо до лицето ми.

— Това не е грубо, Блейк. Ела близо до мен отново и ще ти покажа какво е грубо.

Спрях се на вратата, срещнах погледа му. Очите му бяха станали аква сини, тъмни с гнева му. Рамката на вратата не беше голяма и стоейки така почти се докосвахме.

— Не съм направила нищо грешно, Маркс.

Той проговори ниско, но се разнесе из цялата стая.

— Но помагаш на вещицата да измъчва живите.

Помислих си за много неща, който да кажа или направя, повечето щяха да ме извадят от тук теглена от униформените. Не исках да бъда влачена, но исках да накарам Маркс да страда. Избори, избори. Повдигнах се на пръсти и лепнах една голяма целувка на устата му. Той се препъна назад, отдръпвайки се от мен толкова силно, че падна в спалнята и ме бутна в коридора. Мускулест смях изпълни коридора. Бузите му се бяха зачервили докато лежеше задъхващ се на килима.

— Лежиш на доказателствата си, Маркс — казах.

— Махнете я от тук, сега.

Изпратих целувка на Маркс и напуснах с парад от полицай, които ме пазеха. Един от униформените ми предложи да го целувам по което време пожелая. Казах му че няма да може да го поеме и излязоха с мен през предната врата смеещи се, освирквайки и мъжки хумор най-вече на сметката на Маркс. Изглежда той не беше популярен тип. Можете ли да си представите?

Едуард остана вътре още няколко моменти, вероятно се опитваше да изглади нещата, както Тед би направил. Но накрая той излезе от къщата, стискайки ръцете на полицаите, усмихвайки се и кимайки. Усмивката изчезна, докато се обръщаше така че аз бях единствената му публика. Той отключи вратата и влезнахме. Когато бяхме на безопасно вътре с наполовина отворени прозорци, той каза:

— Маркс е успял да те изрита от разследването. Не знам как го е направил, но го е направил.

— Може би той и шефа му ходят в една и съща църква — казах. Бях се настанила удобно в седалката, до толкова, колкото колана позволяваше.

Едуард ме погледна, сякаш гледаше двигател.

— Не изглеждаш разстроена.

Свих рамене.

— Маркс не е първият кучи син, който ми се навира в лицето и няма да е последният.

— Къде е прочутият ти темперамент?

— Може би съм пораснала — казах.

Той поклати глава.

— Какво видя в ъгъла на стаята, което аз не видях— Гледаше към нещо.

— Душа — казах.

Той наистина свали малко по надолу очилата си, така че да мога да виждам бебешки сините му очи.

— Душа?

Кимнах.

— Което означава, че някой е умрял в къщата и то в рамките на три дни.

— Защо три дни? — попита той.

— Защото три дни са лимита за повечето души да се реят наоколо. След това отиват в рая или в ада или където и да е. След три дни може да намериш призрак, но не и душа.

— Но Бромуел са живи. Ти сама ги видя.

— Ами сина им? — попитах.

— Той липсва.

— Приятно е, че го спомена. — Исках да съм му ядосана, за това че играе игри, но просто не можех да намеря енергия. Независимо колко развеселена бях от Маркс, това ме притесняваше. Аз съм християнка, но изгубих броя на това колко християни са ми викали вещица или по-лошо. Не ме караше вече да се ядосвам, просто се изморявах.

— Ако родителите са живи, вероятно момчето не е — казах.

Едуард излезе на пътя, поправяйки си пътя около маркираните и немаркирани полицейски коли.

— Но всички останали убити жертви бяха нарязани. Не намерихме никакви части от тяло в къщата. Ако момчето е мъртво, тогава това е промяна в шаблона. Не сме разбрали старият шаблон все още.

— Смяната в шаблона може да даде пролуката от която полицайте се нуждаят — казах.

— Вярваш ли в това? — попита той.

— Не.

— На какво вярваш.

— Вярвам че сина на Бромуел е мъртъв и каквото и да е измъчвало и отстранило кожата на родителите му, е взело тялото му. Както и да е, сина е бил убит, не е бил разфасован или щеше да има повече кръв. Той е бил убит по начин, по който в стаята няма да  има кръв.

— Но си сигурна, че той е мъртъв?

— Тази душа се рееше около къщата Едуард. Някой е мъртъв, ако е имало само трима души, които да живеят в къщата, и двама от тях са отчетени … Свържи нещата сам. — Гледах през прозореца на колата но не виждах нищо. Виждах това младо лице, което се усмихваше на снимките.

— Детективски разсъждения — каза Едуард. — Впечатлен съм.

— Да, аз и Шерлок Холмс. Между другото, сега съм персона нон грата, къде ме водиш?

— Към ресторант. Каза, че не си обядвала.

Кимнах.

— Добре. — след момент попитах: — Какво му е името?

— Чие?

— На сина на Бромуел, какво е първото му име?

— Тад, Тадеос Реджинал Бромуел.

— Тад — казах леко на себе си. Дали е бил принуден да гледа докато са махали кожата на живите му родители— Или те са го гледали да умира преди да са измъчвали тях— “Къде е тялото ти Тад— И защо са го искали?” Нямаше отговор. Не съм очаквала такъв. Душите не са като призраците. Доколото знам, няма начин, по който да комуникираш с тях директно. Но щях да имам отговорите скоро. Надявах се да е скоро.

— Едуард нуждая се да видя снимките от другите местопрестъпления. Нуждая се да видя всичко, което е записано от полицаите на Санта Фе. Ти каза, че само това последно престъпление е било в Албакърки, така че зарежи ги. Ще започна от другият край.

Едуард се усмихна.

— Имам копия в моята къща.

— Твоята къща? — застанах малко по изправена и се вгледах в него. — От кога полицията споделя досиета с ловец на глави?

— Казах ти, че полицията в Санта Фе харесва Тед.

— Каза че полицаите в Албакърки те харесват.

— Те ме харесват. Теб не харесват.

Той получаваше точка. Все още можех да видя омразата в очите на Маркс когато ми изсъска: „Не помагаш на вещицата да измъчва живите”. Това всъщност беше първият път, в който ми цитират библията. Въпреки, че предполагах, че рано или късно някой щеше да стигне до там, основавайки се на това коя съм и какво правя. Просто не го очаквах от полицейски лейтенант по време на разследване за убийство. Липсваше професионализма.

— Маркс няма да може да реши този случай — казах.

— Без теб, имаш предвид?

— Не трябва да съм аз, но ще има нужда от някой с опит. Те не се занимават с човешки убиец. Нормална полицейска работа няма да свърши работата.

— Съгласен съм.

— Маркс трябва да бъде заместен.

— Ще поработя над това — тогава се усмихна. — Може би приятният детектив Рамирес, който те намира за толкова очарователна.

— Не отивай там, Едуард.

— Той има едно нещо, с което превъзхожда другите ти двама приятели.

— Какво? — попитах.

— Той е човек.

Би ми харесвало да споря, но не можех.

— Когато си прав си прав.

— Няма да спориш с мен? — звучеше изненадан.

— Нито Жан-Клод, нито Ричард е човек. До толкова, до колкото мога да кажа Рамирез е човек. За какво да споря?

— Аз те дразня, а ти си изцяло сериозна.

— Нямаш си на представа колко освежително би било да бъда с мъж, който просто ме иска, без никакви глупости тип Макиавели.

— Да не казваш, че е правил интриги зад гърба ти, точно както вампира?

— Нека просто да кажем, че не съм сигурна вече кои са добрите момчета. Ричард се е превърнал в нещо по-твърдо и сложно заради ролята му като Улфик, вълчият крал, изискваше се от него. И Господ да ми помогне, мисля че е отчасти, защото аз го изисках от него. Той беше толкова мек за мен, така че стана по-твърд.

— И ти не го харесваш.

— Не, не го харесвам, но тъй като отчасти вината е моя, е трудно да бъда кучка.

— Тогава зарежи и двамата и се срещай с някой човек.

— Правиш го да звучи толкова просто.

— Трудно е само, ако ти го направиш трудно, Анита.

— Просто да ги зарежа и двамата и да започна да се срещам с друг мъж, просто така.

— Защо не? — попита той

Отворих уста сигурна че имам отговор, но не можех да измисля такъв. Защо да не се срещам с други хора— Защото обичах двама души вече и това е един повече без да добавям и някой друг. На какво ще бъде да съм с някой, който е човек— Някой който няма да се опитва да ме използва, за да затвърждавам силата му като Жан-Клод. И Ричард и Жан-Клод се бяха сгушили около човечността ми като последен огън в края на света и всичко останало почиваше в ледена тъмнина. Ричард точно се беше прилепил към мен, защото съм човек и да има човешка приятелка изглежда му помагаше да задържи в човешкият статус. Въпреки че напоследък, за това колко аз съм човек, може да се води дебат. най-малко поне Ричард е бил човек преди да стане върколак. Жан-Клод е бил човек преди да стане вампир. Аз видях първата си душа, когато бях на десет на погребението на едната си баба. Вдигнах първият си мъртъв случайно, когато бях на тринадесет. От трима ни аз бях единственият, който никога не е бил напълно човек.

Какво би било да се срещам с някой нормален— Не знам. Исках ли да разбера— Разбрах с шок, че исках. Исках да изляза на нормална среща с нормален тип и да правя нормални неща, просо веднъж, просто за някакъв период от време. Аз бях любовница на вампир, женска на върколак, зомби кралица и през последната година учих ритуална магия, така че да мога да контролирам всичко останало, така че предполагам можех да добавя това изживяване към списъка. Беше странна година, дори и за мен. Бях в почивка от  Ричард и Жан-Клод, защото се нуждаех да дишам. Те ме затрупваха и не знаех как да го спра. Наистина ли среща с някой друг би ме наранила — Дали излизането с някой, който е прост тип наистина ще накара света да се разпадне — Отговорът вероятно беше не, но фактът е, че не съм сигурна, че трябва да побягна при Рамирес или друг приятен тип, който би ме поканил да излезем. Щях да кажа не и продължа да казвам не, така че защо част от мен искаше да каже “да”?

12

Чак, когато Едуард започна да си търси място на паркинга, покрит с камъни зад Лос Куатес, разбрах че това е мексикански ресторант. Името трябваше да ми подскаже, но просто не внимавах. Ако майка ми беше харесвала мексиканската храна, то не беше живяла достатъчно дълго, че да го предаде на мен. Блейк беше английско име, но преди прадядо да дойде през остров Елис е било Блейкестин. Знанието ми за етническата кухня беше шницел и кисел (?). Така че бях по-малко ентусиазирана, докато пресичахме по чакъла към входа на ресторанта. За някой, който не харесва мексиканска или югозападна кухня, аз бях в грешната част на страната.

Черното антре водеше през дълъг сенчест коридор, но ресторантът беше по-светъл с бели циментирани стени: светла мазилка имитираше папагал, който виси в небето и червени висулки висяха от всякъде. Много туристическо, което обикновено значи, че храната няма да е автентична или много добра. Но много от обядващите бяха испанци и изглеждаха добре. Каквато и да е храната, ако действителната етническа група харесва ресторанта, тогава храната е автентична и по всяка вероятност добра. Жена, която изглеждаше като испанка, ни попита дали сме си харесали маса. Едуард се усмихна и каза:

— Благодаря, но виждам групата ни.

Погледнах натам на където гледаше той и видях Дона под навеса. Имаше две деца с нея, едно момиче на около пет или шест и момче в раните си десет. Наречете го предчувствие, но се обзалагах, че щях да бъда представена на децата й. Представена на потенциалните деца на Едуард. Можете ли да го издържите— Аз бях почти сигурна, че не мога.

Дона се изправи и даде на Едуард усмивка, която би накарала всеки мъж да се стопи в чорапите си. Не беше секс, въпреки че беше максимално близко до това. Беше топлота, перфектно доверие, което само истинската любов може да даде. Тази първа романтична любов може да продължи дълго, но докато продължава, уау. Знаех че вероятно той отвръщаше с толкова добър поглед, колкото получаваше, но неговият не беше истински. Той не го имаше в предвид. Лъжеше с очите си, нещо което успях да науча съвсем наскоро и част от мен беше тъжна заради това. Едно е да знаеш как се лъже, но да си способен да лъжеш с очите си казва, че си някой на който не можеш да се довериш. Горката Дона. Тя беше с двама ни.

Малкото момиче скочи от под навеса и изтича към нас, ръцете разперени, кестенявите й плитки летяха. Тя извика радостно: „Тед” и скочи в ръцете му. Едуард я хвана в ръцете си и я хвърли леко към небето. Тя се засмя с този радостен звук който децата губят, когато израстват, сякаш светът отнема щастието от тях. Освен ако не сме големи късметлии, светът ни учи да се смеем по-тихо, по-сдържано.

Момчето просто стоеше и ни гледаше. Косата му беше същият този богат кестенов цвят, като на момичето, отрязана късо с бретон, който падаше до очите му. Очите му бяха кафяви и тъмни и неприятелски. Едуард беше казал, че момчето е на четиринадесет, но той беше едно от тези момчета който изглеждаха по-млади. Той можеше да мине за дванадесет годишен лесно. Той изглеждаше сърдит и ядосан, докато гледаше Дона и Едуард да се прегръщат. Малкото момиче все още беше в ръцете на Едуард, така че бе семейна прегръдка. Едуард прошепна нещо в ухото на Дона, което я накара да се засмее и да се дръпне изчервена.

Той прехвърли момичето в другата си ръка и попита:

— Как е любимото ми момиче?

Тя се изкикоти и започна да говори с висок възбуден глас. Разказваше някаква дълга сложна история за нейният ден, включващ пеперуди, котки, чичо Раймънд и леля Естел. Предположих, че те са съседите, които бяха го играли бавачки цял ден.

Момчето обърна враждебните си очи от Едуард към мен. Намръщването не стана по-малко, но очите преминаха от ядосани към любопитни, сякаш не съм това което е очаквал. Всъщност получавах това от много мъже на различни възрасти. Игнорирах щастливото семейство и протегнах ръката си.

— Аз съм Анита Блейк.

Той подаде своята ръка наполовина колебаейки се, сякаш повечето хора не предлагаха ръка. Ръкостискането му беше несигурно сякаш се нуждае от практика, но каза.

— Питър, Питър Пернел.

Кимнах.

— Радвам се да те видя. — Бих казала, че майка му е казала добри неща за него, но това не беше точната истина. А Питър ме броеше за някой, който уважава истината. Той кимна смътно, очите му отскочиха към майка му и Едуард. Той не го харесваше, ни най-малко, и аз го видях. Спомних си как се чувствах, когато баща ми доведе Джудит у дома. Никога не простих на баща си, наистина, за това, че се ожени за нея, само две години след смъртта на майка ми. Не бях свършила с оплакването й, а той продължи напред с жена си, отново щастлив. Мразех го за това и мразех Джудит повече. Дори Едуард да беше наистина Тед Форестър и неговите намерения честни, щеше да бъде трудна ситуация.

Бека носеше свела жълта рокля без ръкави с маргаритки по нея. имаше жълти панделки накрая на всяка плетка. Ръката, която тя сложи над устата си, за да удържи един кикот, все още имаше този мек, бебешки изглед. Тя гледаше към Едуард все едно беше осмото чудо на света. В този момент мразех Едуард, мразех го за това, че може да излъже детето , това беше грешно.

Нещо трябваше да се е показал на лицето ми, защото Питър ме гледаше със странно обмислящ поглед. Не ядосан, а замислен. Върнах лицето си празно и срещнах погледа му. Той задържа погледа ми за секунди, но накрая извърна поглед. Вероятно не беше честно да стоварвам целият си поглед на едно ядосано четиринадесет годишно момче, но да направя по-малко би значело, че той е нещо по-малко, а той не беше, просто бе млад. Времето щеше да се погрижи за това. Дона взе Бека от ръцете на Едуард и се обърна към мен усмихната.

— Това е Бека.

— Здравей Бека — казах и се усмихнах, защото тя беше едно от тези деца, който правеха лесно да се усмихнеш.

— А това е Питър — каза тя.

— Познаваме се — казах.

Дона погледна учудено от мен към Питър и обратно към мен. Разбрах, че тя си помисли, че сме се срещали преди.

— Представихме се един на друг преди малко — казах.

Тя се отпусна и се засмя нервно.

— Разбира се. Глупавата аз.

— Просто беше прекалено заета да забележиш — каза Питър, а гласът му съдържаше това, което не казваха думите: презрение.

Дона го погледна, сякаш не знае какво да каже и накрая отвърна:

— Съжалявам, Питър.

Тя не трябваше да се извинява. Това означава, че е направила нещо грешно, а тя не е. Тя не знаеше, че Тед Форестър е илюзия. извинението те кара да звучиш слаб, а от погледа с който Питър отвърна на Дона, тя щеше да се нуждае от цялата сила, която можеше да получи.

Дона влезе под навеса първа, тогава Бека и Едуард с един крак извън навеса. Питър вече беше седнал долу по средата на своята страна под навеса. Седнах до него и той не се помръдна, така че имах достатъчно място, че да ми е удобно, а телата ни се докосваха от рамото до бедрото. Ако искаше да го играе мрачен тинейджър с Едуард и с майка си, страхотно, но аз нямаше да играя.

Когато Питър разбра, че няма да се мръдна, накрая се отдръпна с тежка въздишка, която ме остави да знам, че е било с усилие. Съжалявах Питър и положението му, но симпатията ми не е безкрайна, мрачен тинейджър би могъл да го изчерпа доста бързо.

Бека стоеше весела между майка й и Едуард. Краката й подритваха щастливо, а ръцете й не се виждаха, вероятно държаха техните. Задоволството й беше голямо и пълно, сякаш само това, че седи между тях, не само я прави щастлива, но и я кара да се чувства в безопасност по начина, по който трябва да се чувстваш с родителите си. Накара гърдите ми да се стегнат да я видя толкова радостна от ситуацията. Едуард беше прав. Той не можеше просто да напусне без някакво обяснение. Бека Пернел повече, отколкото майка й заслужаваше нещо повече от това. Гледах малкото момиче да седи там и блести между тях и се чудих какво извинение, би било достатъчно добро. Нищо не ми идваше на ум.

Сервитьорът дойде и ни подаде пластичните менюта на всички, дори и на Бека, което я зарадва и си отиде, докато го гледахме. Първият коментар на Питър беше:

— Мразя мексиканска храна.

— Питър — каза Дона с предупредителен глас.

Но аз добавех моите две скъпи думи:

— Аз също.

Питър ме погледна сякаш не ми се доверява на способността ми да бъда солидарна.

— Наистина?

Кимнах.

— Наистина.

— Тед избра ресторанта — каза той.

— Мислиш, че го е направил просто, за да дразни? — попитах.

Питър гледаше директно в мен, очите му леко широки.

— Да.

Кимнах.

— Аз също.

Дона отвори уста в удивление.

— Питър, Анита. — Тя се обърна към Едуард. — Какво ще правим с двама ви? — Това че потърси помощта на Едуард за такова малко нещо ме накара да мисля по-малко за нея.

— Не можеш да направиш нищо за Анита — каза той и обърна студените си сини очи към Питър. — Не съм сигурен за Питър все още.

Питър не срещна погледа на Едуард и момчето се присви съвсем за малко. Едуард го караше да се чувства некомфортно на повече от едно ниво. Не беше само това, че Едуард е с майка му. Беше повече от това. Питър беше малко изплашен от Едуард и се обзалагах, че той не е направил нищо, за да заслужи това. Обзалагах се, че Едуард се е опитал много силно да спечели Едуард, както беше спечелил Бека, но Питър не се беше хванал. Вероятно беше започнало просто с нормално негодуване срещу новото гадже на мама, но по начина, по който стоеше сега с погледа си, отбягвайки внимателно този на Едуард, ме остави да разбера, че беше повече сега. Питър беше по-нервен, отколкото трябваше да е около Тед, сякаш някак беше прогледнал към истинският Едуард под цялото това забавление и игри. Беше и добро за Питър и лошо. Ако някога предположеше истината и Едуард не иска да се разбере… Е, Едуард е много практичен.

По един проблем на време. Питър и аз се наведохме над менютата са и правихме пренебрежителни коментари за всяко ястие от менюто. По времето, по което сервитьорите се върнаха обратно, го бях видяла да се усмихне два пъти. Моят по-малък брат Джош никога не е бил мрачен, но аз винаги се оправях с него. Ако някога имам деца, не че планирах да имам, исках момчета. Просто ми е по комфортно с тях.

Хляба не беше хляб, а някакъв пухкав сладкиш която наричаха „сопапила”. Имаше пластмасови купички с мед на масата подходящи за тях. Дона замаза меда в малки ъгълчета и го изяде. Едуард намаза меда по целият край на своят хляб. Бека сложи толкова много мед на хляба си, че Дона трябваше да й го вземе. Питър взе хлебчето.

— Това е единствената добра част от менюто — каза той.

— Не обичам мед — отвърнах

— Аз също, но това не е толкова зле. — отне му една минута за да намаже меда на съвсем малко пространство и го отхапа на малка хапчица, тогава повтори процеса.

Взех си една и повторих примера му. Хляба беше добър, но меда беше много различен, по-силен с нещо леко, което ми напомняше градински чай.

— Този мед няма вкуса на никой мед като вкъщи.

— Мед от цветята, който правят градинския чай — каза Едуард. — По-силни цветя.

— Бих казала.

— Никога не съм яла мед освен от детелини. Чудех се дали всички видове мед поемат част от цвеТедо което е било използвано. Изглеждаше възможно. Научаваш нещо ново всеки ден. Но Питър беше прав. Хляба беше добър, а меда не беше зле на малки, дори микроскопични хапчици.

Накрая поръчах пиле Енчиляда. Имам предвид, какво могат да сложат на пиле, че да не може да се яде. Не отговаряйте на това. Питър беше поръчал плато сирене енчиляда. И двамата изглежда залагахме на едно и също.

Беше моята втора сопапила когато всички останали, включително Питър бяха завършили втората, когато седях лошите типове да влизат в ресторанта. Как знаех че са лоши типове— Инстинкт— Не, практика.

Единият беше метър и осемдесет и с почти неприлично широки рамена. Ръцете му опъваха ръкавите на тениската му, сякаш дрехата не можеше да го побере. Косата му беше права и гъста, вързана назад в отпусната опашка. Мисля че опашката беше за ефект, защото останалата част от него беше толкова етническа, че той можеше да бъде на плакат за момче индианец. Скулите му бяха високи и стегнати под тъмната кожа, слаба съвременност имаше в черните му очи, силна челюст и тънки устни. Носеше сини джинси който бяха достатъчно стегнати, че можеш да кажеш, че не беше работил над долната част от тялото си толкова, колкото над горната. Има само едно място където човек ще тренира толкова много горната част на тялото си и игнорира долната: затвора. Не вдигаш тежести в затвора, за да балансираш ефекта. Вдигаш тежести, така че да можеш да изглеждаш напълно като лош задник и можеш да удряш с всичко което имаш, когато трябва. Погледнах за следващата следа и татуировката беше там. Черен (вид знак за точа, че е бил в затвора) на мускула в горната част на ръката му, точно преди ръкава на тениската.

Имаше други двама мъже с него, единият по-висок, другият по-нисък. по-високият беше с по-добра форма, но по-ниският имаше зле изглеждащ белег, който почти разполовяваше лицето му, давайки му по-зловещ вид. И тримата се нуждаеха само от знак, който да свети над тях и да казва „лоши новини”. Защо не бях изненадана, че тръгнаха към нас. Погледнах към Едуард и промърморих:

— Какво става?

Най-страната част бе, че Дона ги познаваше. Можех да кажа от лицето й, че ги познава и се страхуваше от тях. Може ли деня да стане по-странен?

13

Питър каза тихо:

— О, Боже мой.

Лицето му изразяваше страх. Той сложи намръщването си като маска, но бях достатъчно близо, че да видя, колко широки бяха очите му, как дъхът му се бе забързал. Погледнах Бека, тя се беше сгушила назад в седалката между Едуард и Дона. Тя поглеждаше над ръката на Едуард с широки очи. Всички знаеха какво става, освен мен.

Но нямаше да чакам дълго. Заплашителното трио дойде точно до навеса. Стегнах се готова да стана, ако Едуард стане, но той остана седнал, въпреки че ръцете му бяха скрити под масата. Вероятно си беше извадил пистолета. Изпуснах си салфетката „случайно” и когато се вдигнах в едната ми ръка беше тя, а в другата — Браунинга. Пистолета беше скрит под масата, но беше насочен към лошите момчета. Изстрел от под масата вероятно нямаше да убие никого, но щеше да направи голяма дупка в нечий крак или слабини, зависи от колко висок е човекът, който стои на грешното място в грешното време.

— Харолд — каза Едуард — довел си подкрепление. — Гласът му все още беше този на Тед, по-жив от обикновеното, но не беше вече радостен глас. Не можех да кажа какво се бе променило в гласа, но вдигна нивото на напрежение още малко. Бека се сви назад, така че да не може да вижда мъжа, криейки лицето срещу ръката на Едуард. Дона се протегна към нея, дръпна я далеч от Едуард в нейните ръце. Лицето на Дона беше отворено ужасено като на момиченцето. Едуард беше отворен, почти усмихнат, но очите му бяха станали празни. Истинските му очи надничаха изад маската. Виждах чудовището, истинското чудовище. Ниският с белега се мърдаше от единият на другият крак.

— Да, това е Ръсел — той посочи към индианеца — а това е Нют.

Почти казах: “Нют” на глас, но помислих, че имаме достатъчно проблеми, без да бъда умница. И хората казват, че не зная кога да си задържа устата затворена.

— Том и Бени все още ли са в болницата? — попита Едуард, гласът му все още разговорлив. Все още не бяхме привлекли много внимание. Някои поглеждаха към нас, но не бяха много.

— Ние не сме Том и Бени — каза Ръсел. Гласът му съвпадаше с усмивката на лицето му, но си спомних че това е просто друг начин да покажеш зъби.

— Глупаво от твоя страна — казах.

Погледът му се отмести към мен. Очите му бяха толкова черни, че ириса се беше слял с зеницата в една черна дупка.

— Ти да не си друго състрадателно сърце, опитващо се да предпази индианските земи в безопасност от нас, бедните диваци?

Поклатих глава.

— Била съм обвинявала в много неща, но никога, че съм състрадателно сърце. — Усмихнах се нагоре към него и си помислих, че ако дръпна спусъка, ще отнеса половината от бедрото му и може би да го осакатя за цял живот. Толкова близо до масата стоеше. Достатъчно близо, че исках да се дръпне, но чаках Едуард, а той нямаше проблем с това как са се надвесили над нас.

— Трябва да напуснете сега — каза Едуард и гласът му започна да звучи като на Едуард. Тед си отиваше, оставяйки лицето му празна, студена маска, очите му празни като зимното небе. Гласът му не съдържаше интонация сякаш казваше нещо съвсем различно. Едуард изплуваше от маската на Тед като пеперуда освобождаваща се от пашкула, въпреки че виждах нещо не толкова красиво, по-малко безвредно от аналогията, защото това което излизаше на светлина не беше безопасно и ако нещата отидат на зле нямаше да бъде ама въобще красиво.

Ръсел се наведе над масата, ръцете му се подпряха отгоре. Той се наведе така, за да може да е по-близо до лицето на Дона, игнорирайки Едуард и мен. Или беше глупав или той бе помислил, че няма да започнем първи на публично място. Той беше прав за мен, но не бях сигурна за Едуард.

— Ти и приятелите ти ще стойте далеч от пътя ни или ще се нараниш. — Не се усмихваше, когато го каза. Гласът му бе равен и заплашителен. — Имаш малко сладко момиченце. Ще бъде срамно, ако нещо й се случи.

Дона побеля и стисна Бека по-силно. Не знаех какво планираше Едуард, защото бе Питър този, който проговори.

— Не заплашвай сестра ми. — Гласът му беше нисък и ядосан, страхът не се показваше.

Погледа на Ръсел се премести към Питър и той се наклони към лицето му. Питър стоеше неподвижен, докато лицата му бяха на инчове един от друг, но очите му шаваха напред назад, сякаш се опитваха да избягат. Ръцете му стискаха седалката, сякаш буквално се държеше да не се отдръпне.

— И какво ще направиш за това, малко момче?

— Тед? — направих го на въпрос.

Очите на Ръсел прескочиха към мен, тогава обратно на Питър. Той се наслаждаваше на страха на момчето. Трудно е да си корав, ако не можеш да накараш четиринадесет годишно момче да се дръпне. Той приключи с плашенето на Питър и се обърна към мен. Не мисля, че ме приемаше като заплаха. Негова грешка. Не можех да видя Едуард през празното лице на Ръсел, но чух гласът му, студен и празен.

— Направи го.

Не, не го застрелях. Не беше това, за което исках позволение и Едуард бе позволил. Как знаех това— Просто го знаех. Стиснах пистолета в лявата си ръка и издишах, дълго и меко, докато раменете ми не се отпуснаха. Централизирах се както съм учила от години в Джудото и сега Кенпото. Представям си ясно как пръстите ми отиват към гърлото му и минават през плътта. Когато се биеш наистина не си представяш как удряш някого, представяш си как го нараняваш доста. Въпреки че се сдържах малко. Можете да деформирате трахеята на човек с това движение, а аз не исках да ходя в затвора заради това. Отпуснах дясната си ръка до мен на седалката и я вдигнах с два пръста като насочени копия. Ръсел видя движението, но не реагира навреме. Изпратих двата си пръста в гърлото му и се изправих със силата на удара.

Той се задави, вдигна ръцете си към гърлото, наполовина падна върху масата. Използвах дясната си ръка да забия лицето му в масата, веднъж, два, три пъти. Кръв потече от носа му и той падна неподвижен, така че свърши на пода гледайки към тавана, давейки се, опитваше се да диша през нараненото си гърло и счупеният нос. Мисля, че ако можеше да диша по-добре, щеше да е припаднал, но е трудно да припаднеш, докато се давиш. Той се мяташе паднал на пода, давеше се, очите му се подбелиха.

Аз стоях до навеса, гледайки надолу към него. Пистолета ми все още беше в лявата ми ръка, отстрани, не натрапчив срещу черните ми джинси. Повечето хора няма да видят пистолета. Ще видят кръвта и мъжа на пода.

Харолд и високият Нют стояха там, замръзнали, гледайки надолу към Ръсел. Харолд поклати глава тъжно.

— Не трябваше да правиш това.

Едуард стоеше до навеса, блокирайки погледа на Дона и Бека. Говореше тихо, гласът му не се разнесе много извън кръга ни.

— Не заплашвай тези хора отново, Харолд. Не се приближавай до тях, по каквато и да е причина. Кажи на Райкър, че те са извън лимита му или следващият път няма да е просто счупен нос.

— Видях пистолетите — каза Харолд с тих глас. Той се наведе до Ръсел. Очите на големият мъж все още не се бяха фокусирали. Синята му тениска беше станала лилава заради кръвта. Харолд клатеше глава. Вдигна поглед към мен.

— Коя, по дяволите, си ти?

— Анита Блейк — казах.

Той поклати глава отново.

— Не знам името.

— Предполагам репутацията ми не ме предхожда.

— Тя ще — каза Харолд.

Казах:

— Питър дай няколко салфетки.

Питър не зададе въпроси. Той просто взе няколко салфетки и ми ги подаде. Взех ги с дясната си ръка и ги подадох на Харолд. Той ги взе, гледаше лицето ми, очите прескачаха към пистолета изваден до бедрото ми.

— Благодаря.

— Няма проблем.

Той сложи салфетките срещу носа на Ръсел и пое едната му ръка.

— Хвани другата му ръка, Нют.

Имаше дистанциран звук от сирени. Някой се беше обадил на ченгетата. Ръсел все още беше нестабилен на краката си. Те държаха салфетките и изглеждаше и глупаво, и гротеско с кървавите салфетки на носа му. Трябваше да прочисти гърлото си два пъти преди да може да говори, гласът му беше груб, изпълнен с болка.

— Ти, шибана кучко! Ще те нараня толкова зле за това.

— Когато можеш да стоиш без помощ и наместят носа ти в най-близката болница, обади ми се. С удоволствие бих повторила мача.

Той се изплю в моя посока, но не можеше да се прицели, така че се размаза на пода. Грозно, но не много ефективно.

— Хайде — каза Харолд. Той се опитваше да тръгне към вратата. Сирените бяха много близо сега. Но Ръсел не беше приключил. Той се обърна, принуждавайки другите двама да се обърнат с него.

— Ще те чукам кучко и ще оставя момичето и момчето на койотите.

— Ръсел не учиш бързо — казах.

Бека плачеше сега, а Дона беше толкова бледа, че се притеснявах, че ще припадне. Не можех да се обърна достатъчно, че да видя лицето на Ричард, без да отмествам поглед от лошите момчета, така че не знаех как изглежда той. Но не беше красива сцена.

Ченгетата влязоха, а Харолд все още се опитваше да извади Ръсел през вратата. Едуард и аз използвахме суматохата да приберем пистолетите. Двамата униформени бяха малко несигурни кого да арестуват, но хората свидетелстваха, че са чули заплахите на Ръсел и са го видели да ни заплашва, преди да го нараня. Никога не бях виждала толкова много свидетели да сътрудничат. През повечето време хората ставах неми и глухи, но когато бе замесено малко красиво момиченце това помагаше на хората да си спомнят. Технически, Ръсел можеше да повдигне обвинение за нападение срещу мен, но всички скочиха сами да казват, че той ни е заплашвал. Един от мъжете каза, че е видял Ръсел да вади нож. Невероятно колко бързо детайли биват добавяни към историята. Не можех да потвърдя за ножа, но имах достатъчно свидетели на заплахите, че си помислих, че няма да ходя в затвора. Едуард извади личната карта на името на Тед и офицерите го познаха по репутацията му, не от пръв поглед. Аз извадих екзекуторският си лиценз и позволението ми за носене на пистолет. Технически, пистолета ми беше скрит по това време. Обясних, че нося яке, за да не изплаша децата. Ченгетата кимнаха, написаха го и изглежда бяха очаквали всичко това.

Помогна това, че Ръсел обиждаше офицерите и беше толкова очевидно, че е лошо момче, а аз изглеждах безвредна, толкова малка, толкова женствена и толкова по-малко плашеща, отколкото той. Едуард им даде адреса си каза, че ще остана с него и бяхме свободни.

Персонала ни предложиха различна маса, но странно Дона и децата бяха изгубили апетита си. Аз все още бях гладна, но никой не ме питаше. Едуард плати храната, отказвайки да я вземе за вкъщи. Тогава напуснахме, а аз все още не бях яла днес. Може би ако попитах мило, Едуард щеше да мине през Макдоналдс.

14

Дона започна да плаче на паркинга. Бека се присъедини към нея. Само Питър остана тих и разделен от общата истерия. Колкото повече плачеше Дона, толкова по-паникьосано ставаше момичето. Бека плачеше с тези хълцащи ридания, които бяха на ръба на хипервентилиране. Погледнах към Едуард и повдигнах вежди. Той беше празен. Накрая го побутнах. Той промърмори.

— Кой?

— Момичето.

Той коленичи до тях. Дона беше седнала на долната част при вратата на бронята на Хамъра му, държейки Бека в скута си. Едуард коленичи пред тях.

— Остави ме да взема Бека за малка разходка.

Дона премигна към него, сякаш го вижда, чува, но не го разбира наистина. Той се протегна за Бека и започна да я отдръпва от майка й. Ръцете на Дона бяха слаби, но момичето се бе прилепило към майка си, пищеше.

Едуард буквално отлепи пръстите й и когато тя се освободи от майка си, Бека се обърна и се прилепи към него, заравяйки лице в рамото му. Той ме погледна над главата на момичето и аз го отпратих. Не задаваше въпроси, просто тръгна към пътеката на края на паркинга. Галеше момичето леко, докато се придвижваше. Дона беше покрила лицето си с ръце, свила се напред, докато лицето й и ръцете не докосваха колената. Нейният плач бе почти ридание. По дяволите. Погледнах към Питър. Той я гледаше и погледът на лицето му беше на отвращение, срам. В момента знаех, че той е бил възрастният в повече случай, от момента, в който е застрелял убиецът на баща си. майка му си позволяваше истерия, но той не. Той беше този който се държеше твърдо по време на кризи. Дяволски нечестно, ако ме питате.

— Питър, може ли да ни извиниш за няколко минути?

Той поклати глава.

— Не.

Въздъхнах и повдигнах рамене.

— Добре, просто не се намесвай. — Коленичих пред Дона, докоснах тресящото й се рамо. — Дона, Дона! — нямаше отговор, промяна. Беше дълъг ден. Хванах шепа от късата й коса и дръпнах главата й нагоре. Болеше и това беше целта.

— Погледни ме, егоистична кучко.

Питър се премести напред, а аз посочих с пръст към него.

— Недей. — Той отстъпи, но не напусна. Лицето му беше ядосано, бдително и знаех, че ще се намеси въпреки всичко, ако стигна прекалено далеч. Но не ми трябваше да стигам прекалено далеч. Аз я шокирах. Очите й бяха широки, на сантиметри от моите, лицето й мокро от сълзите. Дъхат и все още излизаше на малки ридания, но тя ме гледаше и слушаше.

Оставих косата й бавно и тя остана вгледана в мен с ужасно изражение на лицето си, сякаш щях да направя нещо жестоко. И аз щях.

— Малкото ти момиче току що видя най-страшното нещо, което е виждала в живота си. Тя се успокояваше, започна да го преодолява, докато ти не започна с истерията. Ти си нейна майка. Ти си нейната сила, нейният пазител. Когато те видя как се разпадаш така, това я ужаси.

— Нямах предвид … не можех да си помогна …

— Не ми пука как се чувстваш или колко разтроена си. Ти си майка. Тя е детето. Ще се държиш, докато тя не е наоколо и не може да те види да се разпадаш, ясно ли е?

Тя премигна към мен.

— Не знам дали мога да го направя.

— Можеш да го направиш. Ще го направиш. — Погледнах но не видях Едуард да се приближава още, добре. — Ти си порасналата, Дона, господи дръж се като такава.

Можех да усетя Питър да ни гледа, можех почти да го усетя. Той щеше да запомни тази малка сцена и ще мисли за нея, можеш да го усетиш.

— Ти имаш ли деца? — попита тя и знаех какво идва.

— Не.

— Тогава какво право имаш да ми казваш как да отглеждам моите? — Тя беше ядосана сега, изправяйки се малко и махаше сълзите от лицето си с ядосано движение.

Седейки така беше по-висока, отколкото мен коленичила. Погледнах в ядосаните й очи и казах истината.

— Бях на осем когато майка ми умря и баща ми не можеше да се справи с това. Получихме телефонно обаждане от полицията, че е мъртва. Баща ми изпусна телефона и се зазяпа в стената, не плачеше просто чакаше. Той пое ръката ми и вървяхме няколко преки, до къщата на баба ми, ридаеше и ме водеше за ръка. По времето, когато стигнахме до къщата на баба се беше събрала тълпа съседи, всички питаха какво не е наред. Аз бях тази, която се обърна към съседите и каза: „майка ми е мъртва” Баща ми се беше свил със семейството си, а аз бях оставена сама, неутешена, казваща какво се е случило на съседите ни.

Дона ме гледаше и имаше нещо много близо до ужас в очите й.

— Съжалявам — каза тя, а гласът й беше изгубил гнева и станал по-мек.

— Не съжалявай за мен, Дона, бъди майка на дъщеря си. Дръж я силно. Тя се нуждае да я утешиш в момента. по-късно, когато си сама или с Тед, можеш да се разпаднеш, но моля те, но пред децата. Това важи и за Питър.

Тя го погледна, стоеше там, гледаше ни тя се изчерви, най-накрая засрамена. Тя кимаше малко прекалено бързо, тогава видимо се изпъна. Всъщност можеш да я видиш как се събира. Тя пое ръцете ми, стисна ги.

— Съжалявам за загубата ти и се извинявам за днес. Не съм много добра около насилие. Ако е инцидент, няма значение колко кръв има, аз съм добре, честно, но просто не мога да гледам насилие.

Дръпнах ръцете си нежно от нейните. Не бях сигурна, че й вярвам, но казах.

— Радвам се, че знам това, Дона. Ще доведа … Тед и Бека.

Тя кимна.

— Благодаря ти.

Изправих се и кимнах. Тръгнах през паркинга на там на където беше отишъл Едуард. Харесвах Дона по-малко сега, но знаех че Едуард трябва да се махне от това семейство. Дона не беше добра около насилие. Исусе, ако само знаеше кой, какво, взимаше в леглото си. Щеше да има истерия до края на живота си.

Едуард беше минал надолу по пътеката и застанал пред една от многото малки къщички. Всички имаха градина отпред, добре поддържана. Това ми напомняше на Калифорния, където всяка частица земя се използваше, защото земята е възнаграждение. Албакърки не изглеждаше толкова претъпкан, колкото претъпкани изглеждаха градините. Едуард все още държеше Бека, но тя гледаше към нещо което той й сочеше и имаше усмивка на лицето й. Напрежение, което не бях разбрала, че нося, падна от раменете ми. Когато се обърна, така че лицето й изцяло да е към мен, видях клонче от люляк да е закачен на една от плитките й. Светлото лилаво цвете не си отиваше с жълтите панделки и роклята, но хей, беше ужасно сладко.

Усмивката й леко повяхна, когато ме видя. Имаше много добър шанс за това, че няма да бъда един от любимите хора на Бека. Вероятно съм я изплашила. О, по дяволите. Едуард я остави долу и тръгнаха заедно към мен. Тя се усмихваше нагоре към него, стискайки ръката му леко. Той отвърна на усмивката й и изглеждаше истински. Дори и на мен ми изглеждаше истинско. Наистина можеш да му повярваш, че той е обожаван и обожаващ баща. Как, по дяволите, щяхме да го изкараме от това семейство, без да изплашим Бека— Питър щеше да се зарадва, ако Тед изчезне, а Дона … тя е пораснала. Бека не беше. По дяволите.

Едуард ми се усмихна и ми каза с веселият глас на Тед.

— Как са нещата?

— Прости, татенце.

Той повдигна вежди и са секунда очите му от весели станаха цинични и обратно, толкова бързо, че се замаях.

— Дона и Питър ни чакат.

Едуард се обърна, така че момичето беше между нас. Тя погледна нагоре към мен и погледа й беше въпросително замислен.

— Ти наби лошият мъж — каза тя.

— Да, направих го — отвърнах.

— Не знаех, че момичетата могат да правят това.

Това накара зъбите ми да ме заболят.

— Момичетата могат да правят всичко което пожелаят, включително да се защитават сами и да бият лошите типове.

— Тед каза, че си наранила мъжа, защото той каза лоши неща за мен.

Погледна към Едуард, но лицето му беше отворено и весело заради детето и не ми подсказа нищо.

— Това е вярно.

— Тед каза, че ще нараниш някого, за да ме защитиш, точно както той.

Срещнах кафявите й очи и кимнах.

— Да, така е.

Тя се усмихна тогава и беше красиво, като слънцето, което се показва зад дърветата. Тя протегна свободната си ръка към мен и аз я взех. Едуард и аз вървяхме обратно към паркинга, държейки ръцете на детето, докато тя наполовина ходеше, наполовина танцуваше между нас. Тя вярваше в Тед, а той и каза, че може да вярва в мен, така че тя ми вярваше. Странното нещо беше, че щях да нараня, за да я защитя. Щях да убия, за да я запазя в безопасност. Погледнах към Едуард и за момент той погледна иззад маската. Гледахме се един друг над детето и не знаех какво да правя. Не знаех как да ни изкарам всичките от кашата, която той бе направил.

Бека каза:

— Люлейте ме.

Едуард отброй:

— Едно, две три и я залюля напред и нагоре, принуждавайки ме и мен да я залюлея. Минавахме през паркинга, люлеейки Бека между нас, докато тя се смееше с глас изпълнен с чиста радост.

Оставихме я смееща се пред майка й. Дона беше спокойна и усмихната. Гордеех се с нея. Бека ме погледна, светеща.

— Мама казва, че сега съм прекалено голяма, за да ме люлеят, но ти си силна, нали?

Усмихнах й се, но погледнах към Едуард когато казах.

— Да, така е.

15

Дона и Едуард направиха благоприлично сбогуване. Питър извъртя очи и се намръщи, сякаш те правеха много повече от малка целувка. Щеше да пощурее, ако ги беше видял по-рано на летището. Бека целуна Едуард по бузата, смеейки се. Питър игнорира всичко и влезе в колата, колкото може по-бързо, сякаш се страхуваше, че Тед може да се опита да го прегърне.

Едуард махаше, докато колата не зави по Ломос и вече не се виждаше, тогава се обърна към мен. Всичко което направи е да ме погледне и това беше достатъчно.

— Нека влезем в колата и да пуснем климатика, преди да те изпържа, за това какво, по дяволите, става — казах.

Той отключи колата и влезнахме вътре. Включи двигателя и климатика, въпреки че въздухът не се беше охладил още. Стояхме в скъпата кола и тишината изпълни колата.

— Да не броиш до десет? — попита той.

— Опитай с хиляда и ще си по-близо.

— Питай. Знам, че искаш.

— Добре, ще съкратим конското за това, че си вкарал Дона и децата й в твоите каши и направо ще започнем с кой по-дяволите е Райкър и защото изпраща маймуните си, да те предупреждават?

— Първо, кашата е на Дона и тя ме вкара в нея.

Неверието ми вероятно се е показало на лицето ми, защото той продължи.

— Тя и приятелите й са част от любителско археологично общество, което се опитва да запази индианците да останат в местността. Запозната ли си с това как се правят археологически разкопки?

— Малко. Знам че използват въжета и маркировки, за да отбележат къде е бил намерен обектът, правят снимки, скици, нещо като това, което правиш на мъртво тяло, преди да го преместиш.

— Може да ти се има доверие да дойдеш с перфектна аналогия — каза, но се усмихваше. — Ходих с Дона и децата през уикендите. Те използват четки за зъби тънички четчици, за да почистят пръстта.

— Знам че имаш нещо предвид. — казах.

— Когато ловци намерят места, където вече е било изследвано, а понякога и такива, на който до сега не е било намирано нищо, те довеждат булдозери и трактори и плячкосват, колкото могат.

Зяпнах.

— Но това ще унищожава повече, отколкото те могат да вземат, освен това, ако местиш предметите преди мястото да бъде регистрирано се губи много от историята му. Имам предвид почвата, в която е намерено може да помогне да се определи колко стар е предмета. Каквото е намерено близо до предмета може да каже  много неща на тренирано око.

— Ловците не се интересуват от историята. Те взимат каквото намерят и го продават на частни колекционери или дилъри, които не внимават много с начина, по който са били намерени предметите. Местата на, които Дона се занимава са били са били нападнати от ловци.

— Тя те помоли да погледнеш.

— Подценяваш я. Тя й приятелите й мислели, че могат да се разберат с Райкър, тъй като бяха сигурни, че са били неговите хора.

Въздъхнах.

— Не я подценявам, Едуард.

— Тя и приятелите й не разбират колко лош човек е Райкър. Един от големите ловци тук, с охранители, добра група която да се справи с такива като Дона и дори местният закон. Райкър е заподозрян в смъртта на две местни ченгета. Това е една от причините нещата в ресторанта да минат така гладко. Всички ченгета знаят, че Райкър е заподозрян в доста убийства, не лично, но той е дал думата.

Усмихнах се, не беше приятна усмивка.

— Чудя се колко ли фишове за паркиране са получили той и хората му след въпросният инцидент.

— Достатъчно, че адвоката му да си износи костюмите. Няма доказателство, че хората на Райкър са били намесени е, просто фактът, че ченгетата са били убити и свидетел е видял кола, която може да е била негова.

— Свидетелят все още ли е сред живите? — попитах.

— О, схващаш бързо.

— Ще приема това за не.

— Той е изчезнал — каза Едуард.

— Тогава защо е след Дона и децата и?

— Защото децата бяха с нея, когато тя и групата и сформирали преграда, която защитава частна земя, за която Райкър е получил разрешение да разкопае с булдозери. Те бяха самата преграда.

— Глупаво, тя не е трябвало да взима децата.

— Както казах, Дона не разбира колко лош човек е Райкър.

— И какво се е случило?

— Отнесли са се грубо с групата й, оскърбили са ги, били са бити. Окото на Дона беше посинено.

— И какво направи Тед за това? — гледах лицето му, ръцете ми кръстосани над стомаха. Всичко което можех да видя беше профила му, но беше достатъчно. Не му беше харесало това, че Дона е била наранена. Може би беше просто само това, че тя му принадлежи, мъжка гордост, или може би… може би беше нещо повече.

— Дона ме помоли да си поговоря с мъжа.

— Ще приема, че това са били двамата мъже, които си вкарал в болницата. Спомням си, че попита Харолд дали другите двама все още са в болницата.

Едуард кимна.

— Да.

— Само двама в болница и никой в гроба. Трябва да си се разпуснал.

— Не можех да убия някой без знанието на Дона, така че направих демонстрация с двама от мъжете му.

— Нека позная. Единият от тях е бил мъжът, който е наранил Дона.

Едуард се усмихна щастливо.

— Том.

— А другият?

— Той е бутнал Питър и го е заплашил, че ще му счупи ръката.

Поклатих глава. Въздухът започна да се охлажда, а косъмчетата ми настръхнаха, дори през якето или не беше заради студа.

— На вторият му е чупена ръката нали?

— Между другите неща — отвърна той.

— Едуард, погледни ме.

Той се обърна и ми даде студения си син поглед.

— Истината, грижа ли те е за това семейство— Ще убиеш ли, за да ги защитиш?

— Убивам, за да се забавлявам, Анита.

Поклатих глава и се наведох по-близо до него, близо достатъчно, че да изучавам лицето му, да се опитам да го накарам да издаде тайните си.

— Без шеги, Едуард, кажи ми истината, сериозен ли си за Дона?

— Ако ме питаш, дали я обичам, ще кажа не.

Поклатих глава отново.

— По дяволите, престани да отбягваш да отговориш. Не мисля, че я обичаш. Не мисля, че си способен на това, но ти чувстваш нещо. Не знам какво точно, но нещо. Чувстваш ли нещо към това семейство, към всички тях?

Лицето му беше празно и аз не можех да го прочета. Той просто ме гледаше. Исках да го шамаросам, да крещя и викам докато пречупя през маската му в това което беше отдолу. Винаги съм била на сигурна земя с Едуард, винаги съм знаела къде седи той, дори когато планира да ме нарани. Но сега внезапно, не бях сигурна за нищо.

— Мили Боже, грижа те е за тях. — Отдръпнах се на седалката си, шашната. Нямаше да бъда по-изненадана ако му пораснеше втора глава. Това би било странно, но не толкова странно.

— Исусе, Мария и Йосиф, Едуард, грижа те е за тях, за всички тях.

Той извърна поглед. Едуард, студеният като камък убиец, извърна поглед. Той не можеше или не искаше да срещне погледа ми. Той превключи колата на скорост и трябваше да си сложа колана. Оставих го да излезе от паркинга, но докато чакахме на знака стоп да се разчисти трафика по Ломос трябваше да кажа нещо.

— Какво ще правиш?

— Не знам — каза той. — Аз не обичам Дона.

— Но… — казах.

Той тръгна бавно по улицата.

— Тя е бъркотия. Тя вярва във всичко. Добре управлява бизнеса си, но има вяра във всеки. Тя е безполезна, около насилие. Видя я днес. — Беше се концентрирал много силно върху карането, ръцете стискаха волана достатъчно силно, че кокълчетата му бяха побелели. — Бека е точно като нея, но… по-твърда, мисля. И двете деца са по-твърди от Дона.

— Те трябва да бъдат — казах и не можех да задържа неодобрението извън гласа си.

— Знам, знам — каза той. — Познавам Дона, всичко за нея. Чул съм всеки детайл от люлката й до сега.

— Притеснява ли те?

— Някои от нещата.

— Но не всичко.

— Не, не всичко.

— Да не казваш, че обичаш Дона? — трябваше да попитам.

— Не, не, не казвам това.

Загледах се толкова съсредоточено в лицето му, че с успех бихме минали през луната, толкова внимание отделях на пейзажа. Нищо нямаше значение в тази секунда повече от лицето на Едуард, гласът му.

— Тогава, какво казваш?

— Казвам, че понякога играеш някаква роля прекалено дълго, можеш да се въвлечеш в ролята и може да стане по-реална, отколкото е трябвало да бъде. — Видях нещо на лицето му, което не бях виждала преди, мъка, несигурност.

— Да не казваш, че ще се ожениш за Дона— Ще бъдеш съпруг и баща— Училищни срещи и голям двор?

— Не, не казвам това. Знам че не мога да се оженя за нея. Не мога да живея с нея и децата, и да крия какво съм двадесет и четири часа . Не съм чак толкова добър актьор.

— Тогава какво казваш? — попитах.

— Казвам, казвам, че част от мен, малка част от мен, желае да бих могъл.

Зяпнах го с отворена оста. Едуард, необикновеният убиец, безсмъртният перфектният хищник, желаеше не да има семейство, а това семейство. Доверчива домакиня, нейният мръщещ се син тинейджър и малкото момиче, което правеше Ребека от Sunnybrook Farm да изглежда изтощена и Едуард ги искаше.

Когато вярвах, че съм се съвзела, казах.

— Какво ще правиш?

— Не знам.

Не можех да измисля нищо полезно, което да кажа, така че преминах към шега, щит към който прибягвам при крайност.

— Просто, моля те, кажи ми, че нямат куче и дървена ограда.

Той се усмихна.

— Без ограда, но имат куче, две кучета.

— Какви кучета? — попитах.

Той се усмихна и ме погледна, искаше да види реакцията ми.

— Малтийски. Имената им са Пека и Бо.

— О, по дяволите, Едуард, шегуваш се.

— Дона иска кучетата да се включат в снимките от годежа.

Гледах го и изражението на лицето ми изглежда го развесели. Той се засмя.

— Радвам се, че си тук, Анита, защото не знам никой друг, на когото бих могъл да призная това.

— Усещаш ли, че в момента личният ти живот е по сложен от моя?

— Сега вече знам, че съм в беда — каза той. И оставихме разговора, защото и на двамата ни е по-удобно по този начин. Но Едуард ми  беше доверил лични проблеми. По негов си начин той ме помоли за помощ. И бъдейки коя съм, щях да опитам да му помогна. Мисля, че ще решим случая, евентуално. Имам предвид насилието и смъртта са нашата специалност. Не бях толкова оптимистично настроена за личните неща.

Едуард не принадлежеше към свят с жена, която има двойка кучета наречени Пека и Бо. Едуард не сега, нито пък някога ще бъде, толкова сладък. Дона беше. Нямаше да проработи. Просто нямаше да проработи. Но за първи път разбрах, че ако Едуард нямаше сърце което да загуби, то желаеше да има такова, за да може да го даде. Но си спомних за сцената от „Магьосникът от Оз”. Където Дороти и Плашилото удряха силно гърдите на Тенекеджиеният човек и чуваха завъртащо се ехо. Тенекеджията беше забравил да сложи сърце. Едуард бе изтръгнал собственото си сърце от тялото и го бе оставил на пода някъде преди години. Знаех това. Просто никога не съм знаела, че той съжаляваше за загубата. И си мисля, че Докато Дона Пернел не се бе появила, той също нямаше да знае.

16

Едуард мина през Макдонълдс, но не искаше да спре. Изглеждаше забързан да стигне до Санта Фе. Тъй като той не се тревожеше за нищо, не спорех. Поисках да минем през автомивката, докато ям крекерите и чийзбургера си. Той не каза дума, просто влезе в един от тунелите на автомивката. Когато бях малка, обичах да гледам как пяната се спуска по прозорците и как се въртят големите четки. Все още беше готино, въпреки че не каквото бе, когато бях на пет. Чиста кола, значи че ще имам ясен поглед през прозорците. Мръсните прозорци ме бяха накарали да се почувствам леко клаустрофобично. Приключих с храната преди да напуснем Албакърки. Изпих содата, докато карахме извън града, към планините. Не бяха черните планини, а друга област, която изглеждаше „по-нормално”. Бяха назъбени  с блестяща светлина близо до подножието.

— От къде идва светлината? — попитах.

— Какво?

— Светлините, от къде са?

Усетих как вниманието му да се премества от пътя, но той носеше очила и не можех наистина да видя погледа му.

— Къщи, слънцето се отразява в прозорците на къщите.

— Никога не съм виждала слънцето да се отразява така в прозорци.

— Албакърки е на 7,000 фута. Въздухът е по-рядък, отколкото си свикнала. Това кара светлината да прави страни неща.

Вгледах се в блестящите прозорци, като скъпоценни камъни закрепени за планината.

— Красиво е.

Той извърна цялата си глава. Така че да знам, че наистина е погледнал.

— Щом казваш така.

След това спряхме да говорим. Едуард никога не говори просто така, а изглежда нямаше нищо да казва. Моят мозък все още блуждаеше върху това, че Едуард е влюбен или вероятно толкова близо, колкото някога би могъл. Това просто беше прекалено странно. Не можех да измисля едно полезно нещо да кажа, така че гледах през прозореца докато измисля нещо, което би имало смисъл да се каже. Имах предчувствие, че пътуването да Санта Фе ще е дълго и тихо.

Хълмовете, бяха много заоблени, покрити с изсъхваща трева. Имах същото чувство, което имах когато излязох от летището на Албакърки — запустяло. Мислех че хълмовете са ниски, докато не видях крава да седи на един от тях. Кравата изглеждаше тънка, достатъчно малка, че да я закрия с два пръста, което означава, че „хълмовете” всъщност бяха малки планини и не толкова близо до пътя, колкото изглеждаше. Беше късният следобед или рана вечер, зависи как го погледнеш. Все още беше ден, но можеш да усетиш нощта да се простира постепенно дори в светлината. Деня се изхабяваше като късче от захаросан бонбон, който е бил смукан прекалено дълго. Без значение колко ярка е светлината, можех да усетя как тъмнината я притиска. Отчасти беше настроението ми — объркването винаги ме прави песимистична, но беше и вътрешно усещане за идващата нощ. Аз съм вампирски екзекутор и знам вкуса на нощния бриз, точно както знам усещането за изгрева, притискащ срещу тъмнината. Имаше време, когато животът ми зависеше от идването на изгрева. Нищо като почти да умреш, не усъвършенства така уменията.

Светлината започна да завяхва, когато имах достатъчно тишина. Все още нямах нищо полезно, което да кажа за личният му живот, но имах случая. Бях повикана тук, за да помогна в разрешаването на случая, не да играя скъпата Аби, така че ако я концентрирам върху престъплението, ще бъдем добре.

— Има ли нещо за случая, което все още не си ми казал— Нещо което може да ме ядоса, че не съм го знаела.

— Сменяш темата? — попита той.

— Не знаех, че сме на някаква тема.

— Знаеш какво имам предвид.

Въздъхнах.

— Да, знам какво имаш предвид. — Отпуснах се на седалката, колкото ми позволява колана, ръцете кръстосах на стомаха си. Езикът на тялото ми не беше щастлив, нито пък аз. — Нямам нищо да добавя към ситуацията с Дона, поне нищо полезно.

— Така че се концентрираш на работата — каза той.

— Ти ме научи на това, — казах — ти и Долф. Дръж очите и ума си на важните неща. Важното е това, което може да те убие. Дона и децата й не се заплаха за живота, така че те остават назад в списъка.

Той си усмихна, неговата нормална „аз знам нещо, което ти не” усмивка. Не означаваше винаги, че знае нещо което аз не знам. Понякога просто го правеше, за да дразни.

— Мисля, че каза, че ще ме убиеш, ако не спра да се срещам с Дона.

Опитах се да отпусна напрежението, което започна да се натрупва в раменете ми. Може би съм била поканена, за да играя скъпата Аби, поне от части. По дяволите.

— Прав си, Едуард. Не можеш просто да напуснеш. Това ще съсипе Бека на една ръка. Но не можеш да продължиш да се срещаш с Дона безкрайно. Тя ще започне да пита за дата за сватбата и какво ще й кажеш?

— Не знам.

— Е, аз също, така че нека говорим за случая. Поне с това имаме твърда посока.

— Имаме? — погледна ме като попита.

— Знаем че искаме мъченията и убийствата да спрат, нали?

— Да.

— Е, това е повече, отколкото знаем за Дона.

— Да не казваш, че не искаш да спра да се виждам с нея? — попита той и проклетата усмивка се върна. Самодоволен, той изглеждаше самодоволен.

— Казвам, че не знам по дяволите какво искам да направиш, камо ли какво трябва да направиш. Така че нека го оставим, докато не ми дойде някоя брилянтна идея.

— Добре — каза той.

— Страхотно — отвърнах. — Сега обратно на въпроса. Какво не си ми казал за случая, което мислиш, че трябва да знам или по-добре, което аз мисля че трябва да знам.

— Аз не чета умове, Анита. Не знам какво би искала да знаеш.

— Не се прави на умен, Едуард. Просто изплюй камъчето. Не искам повече изненади през това пътуване, не и от теб.

Беше тих толкова дълго, че помислих, че няма да отговори. Така че го притиснах.

— Едуард, имам го предвид.

— Мисля — каза той. Размърда се в седалката си, свивайки и отпускайки раменете, сякаш се опитваше да се отърве от напрежението. Предполагам дори за него денят беше напрегнат. Странно е да мисля, че нещо може наистина да стресира Едуард. Винаги съм си мислила, че минава през живота с перфектен Зен на социопат, така че нищо не го притеснява наистина. Грешала съм. Грешала съм за много неща.

Върнах се към това да гледам пейзажа. Имаше крави разположени достатъчно близо до пътя, че можеш да различиш цветовете и големината им. Ако не бяха Jersey*, гърнзийско говедо или Black Angus*, не ги знаех. Гледах страните крави стоят върху невъзможен ъгъл върху хълмовете и чаках Едуард да приключи с мисленето. Здрача изглежда беше доста дълъг тук, сякаш светлината на дена отстъпваше от борбата бавно, бореше се да остане и да задържи залива на тъмнината. Може би просто беше настроението ми, но не гледах с добро око към идващата тъмнина. Сякаш можех да усетя нещо, навън, сред тези безлюдни хълмове, нещо което чака нощта, нещо което не можеше да се движи през деня. Можеше да е само собственото ми въображение или бях права. Това беше трудното с психическите способности: понякога си прав, понякога не си. Понякога собствената ти тревога или страх може да повлияе на мисленето ти и да те накара, почти, да виждаш духове, където ги няма.

Естествено, имаше начин да се разбере.

— Има ли място където можеш да отбиеш на пътя?

Той ме погледна.

— Защо?

— Аз… усещам нещо просто искам да се уверя, че не е само въображението ми.

Той не спори. Сви на първият изход, той сви. Приехме отбивката на пътя за изход. Беше от пясък и чакъл и пълен с големи дупки. Хамъра му вървеше по пътя както до сега — гладко. Хълмовете ни криеха от магистралата, но пътят пред нас беше много равен, давайки ясна гледка към пътя, който се разпростираше напред към следващите хълмове. Имаше няколко малки къщички от двете страни и по-напред се виждаше църква, малко по-голяма от къщите. Върху църквата имаше кръст и предположих, че има и камбана. Въпреки че бяхме прекалено далече, за да съм сигурна. Града, ако беше град, изглеждаше сякаш е нямал късмет, но не и пуст. Имаше хора там и очи да ни видят. Такъв ни е късмета, магистралата беше толкова празна, а пътят отвеждаше до град.

— Спри колата — казах. Бяхме колкото можехме по-далеч от първата къща, без да се връщаме назад.

Едуард отби отстрани на пътя. Прах се вдигна на облаци от двете страни на колата.

— Нямате много дъжд тук, а?

— Не — каза той. Всеки друг би дал подробности, но не и Едуард. Времето не беше тема за обсъждане освен, ако не засяга случая.

Излязох от колата и тръгнах по сухата трева. Вървях, докато не можех вече да усетя Едуард или колата. Когато погледнах назад, бях на няколко метра навътре, Едуард стоеше на шофьорската страна, ръцете кръстосани на капака, шапката дръпната назад, така че да може да гледа шоуто. Не мисля, че има друг човек, който не би задал нито един въпрос, за това какво щях да направя. Би било интересно да видя дали ще зададе някакви въпроси след това.

Тъмнината се носеше като мек копринен облак, висящ на небето и оставаше светлината. Беше лек, уютен здрач, прегръщаща тъмнина. Бриза преминаваше по хълма и си играеше с косата ми. Всичко се чувстваше добре. Дали си бях представила— Оставях ли проблемите на Едуард да ме завлекат— Или споменът за оцелелите в болничната стая, бе което ме караше да вижда сенки.

Почти се обърнах и тръгнах към колата, но не го направих. Ако беше просто въображението ми, нямаше да ми стане нищо ако проверя, а ако не беше… обърнах се и застанах с гръб към колата, с гръб към къщите и погледнах в празнотата. Разбираше не беше наистина празно. Имаше трева, която се повдигаше от вятъра и издаваше сухи звуци, като житото през есента, точно преди да бъде ожънато. Земята се простираше докато не срещне някой хълм и се изкачваше по него към тъмното небе. Не, не беше празно, просто самотно.

Поех си дълбоко дъх, изпуснах го и направих две неща наведнъж: спуснах щитовете си и разперих ръце широко, с протегнати длани. Протягах се с ръце, но не само. Протегнах се навън с усещането, което имам — магия, ако харесвате думата. Аз не я харесвам. Протегнах се навън със силата, която ми позволява да вдигам мъртвите и да съм свързана с върколаците. Протегнах се навън към това чакащо пространство, което почувствах или мислех, че съм почувствала.

Там, там като риба дърпайки се от линията ми. Обърнах се с лице към пътя. Беше в тази посока, към Санта Фе. — То, нямах по добра дума. Усетих го, че очаква идващата нощ и знаех, че не може да се движи през деня. И знаех че беше голямо, не физически, а психически, защото не бяхме близо до него и все пак го усещах от километри. Колко точно мили не можех да кажа, но далеч, много далеч. Не се усещаше като зло. Това обаче не означаваше, че не е зло, просто не мислеше за себе си като зло. За разлика от хората, свръхестествените същества са горди от това, че са зло. Те прегръщат злобата си, защото каквото и да е, не е човешко. Не беше физическо. Дух, енергия, изберете си дума, но беше там и не беше ограничено от нищо физически. Беше свободно да плава. Не, не свободно… Нещо се блъсна в мен, не физически, но сякаш  беше камион . Бях по задник на земята, опитвах се да дишам, сякаш някой ме е ударил в гърдите и ми бе изкарал въздуха.

Чух тичащите стъпки на Едуард, но изглежда не можех да се обърна. Бях прекалено заета да се уча как да дишам.

Той коленичи до мен, пистолет в ръка.

— Какво се случи. — Гледаше към приближаващият здрач, не към мен, претърсваше, търсеше за опасност. Очилата ги нямаше, а лицето му беше много сериозно сякаш търсеше нещо, което да застреля.

Стиснах ръката му, поклатих глава, опитвах се да говоря. Но когато накрая имах достатъчно въздух, всичко което казах беше.

— По дяволите, по дяволите, по дяволите. — Това не помагаше, но бях изплашена. През повечето време, когато ме е толкова страх, ставам студена, изпадам в шок, но не и с психическите неща. Когато стане нещо грешно с „магията” никога не изпадам в шок или ставам студена, оставам топла. Беше нещо като изтръпване, топло, сякаш съм си завряла ръката в гнездо на оси. Каквото и да беше „то” ме беше усетило и изхвърлило.

Вдигнах щитовете си около мен, като да сграбчиш палтото си срещу вятъра, но странно сякаш се отдръпваше. Въпреки че този шамар от сила беше само показно, то можеше да ме да ме нареже на кубчета и лентички и да ме сложи на скарата ако поиска. То не поиска. Радвах се, наистина, но защо не искаше да ме нарани по-лошо— Как го бях усетила от толкова далеч и как то ме беше усетило— Обикновено, най-големите ми таланти са свързани с мъртвите. Означаваше ли че каквото и да бе „то” беше мъртво или имаше нещо общо с мъртвите — Или беше едно от новите ми способности, които учителката ми, Мариан, ме бе предупредила, че могат да се появят. Господи, надявам се, не. Не се нуждаех от повече страни глупости в живота си. Имах достатъчно.

Принудех се да спра с безполезното проклинане и казах.

— Прибери пистолета, Едуард. Добре съм. Освен това тук няма нищо, което да застреляш или да видиш.

Той сложи длан под ръката ми и ме дръпна на краката ми, преди да съм готова. Бих била много щастлива да поседя за малко седнала. Облегнах се на него и той започна да ни движи към колата. Аз се препъвах и накрая трябваше да му кажа.

— Спри, моля те.

Той ме държеше, все още претърсвайки тъмнината, пистолетът все още в ръката му. Трябваше да знам, че щеше да задържи пистолета изваден. Това беше и неговото сигурно одеало, понякога.

Можех да дишам отново и, ако Едуард престане да ме тегли, щях да мога да ходя отново. Страхът беше започнал да изчезва, защото беше безполезен. Изпробвах късче от „магията” и не бях достатъчно добра. Учех ритуална магия, но съм начинаеща. Силата не е достатъчна, трябва и умение.

Влезнах в колата, затворих вратата си и я заключих преди Едуард да отвори своята.

— Кажи ми какво се случи, Анита.

Погледнах го.

— По полезно ще е, ако просто те погледна и се усмихна.

Нещо премина през лицето му, намръщване, озъбване, бързо загубено зад перфектната празнота на лицето му.

— Права си. Бях потайно копеле и това сега би ми послужило за пример. Но ти си тази която каза, че трябва да спрем със състезанието по ядосване и да решим престъплението. Аз ще спра, ако и ти спреш.

Кимнах.

— Съгласна.

— Така че…

— Запали колата и ни махни от тук. — Някак си не ми харесваше да седя на почти изоставеният път в разстилащата се тъмнина. Исках да се движа. Понякога движението ти дава илюзията, че правиш нещо.

Едуард запали колата, обърна и тръгна обратно към магистралата.

— Говори.

— Никога не съм била в този район преди. Всичко което знам е, че това, което усетих винаги е било тук, просто някакво местно страшилище.

— Какво усети.

— Нещо могъщо. Нещо, което е на мили далеч към Санта Фе. Нещо, което може да е свързано с мъртвите по някакъв начин, което би обяснило защо го усещам толкова силно. Ще имам нужда да намеря добър местен медиум, да видя дали това винаги е било тук или не е.

— Дона познава няколко медиума. Дали са добри, не мога да кажа, не съм сигурен, че и тя не може.

— Това е нещо, от което да започнем — казах. Отпуснах се на седалката си.

— Има ли някакви местни съживители, некромани, някой който работи с мъртвите— Ако е нещо свързано с моята сила, тогава обикновен медиум не би могъл да го осети.

— Не знам, но ще разпитам.

— Добре.

Бяхме обратно на магистралата. Нощта беше много тъмна, сякаш имаше облаци на небето. Светлините на фаровете изглеждаха много жълти срещу тъмнината.

— Мислиш ли, че каквото и да е, има нещо общо с случая? — попита той.

— Не знам.

— Не знаеш дяволски много неща — каза той и звучеше сърдит.

— Това е проблема с психическите глупости и магията. Понякога не е много в помощ.

— Никога не съм те виждал да правиш нещо като това, което направи току що. Ти мразиш мистичните глупости.

— Да, така е, но трябва да приема това което съм, Едуард. Тези мистични глупости са част от мен. Не мога да избягам от тях, защото те са аз. Не можеш да се криеш от себе си, не завинаги, дори не можеш да се надбягаш. Аз вдигам мъртвите към живот, Едуард. Защо трябва да си изненадан, че имам и други способности?

— Не съм —  каза той.

Погледнах го, но той гледаше пътя и не можех да прочета лицето му.

— Не си. — отвърнах.

— Повиках те не само защото си стрелец, но и защото знаеш повече за свръхестествените неща, отколкото всеки друг, когото познавам или на когото имам доверие. Ти мразиш медиумите и хората с психически възможности, защото си такава, но ти все пак се разправяш с реалността и това те прави различна от тях.

— Грешиш, Едуард. Видях душа днес да се носи в стаята. Беше истинско, толкова истинско, колкото пистолета в кобура ти. Вещиците, медиумите, хората с психически възможности, всички те се разправят с реалност. Просто не е същата реалност, с която ти се разправяш, но е истинско, Едуард, много, много истинско.

Той не каза нищо за това, просто остави тишината да изпълни колата и това ми хареса, защото бях изморена, ужасно, ужасно изморена. Открих че понякога правенето на нещо психическо, ме изморява много повече от физическия труд. Тичах по четири мили всеки ден, вдигах тежести, учех Кенпо и Джудо, и нищо от това не ме измаряше толкова много, колкото да стоя на това поле и да се отворя за това нещо. Никога не спя в кола, защото не се доверявам на шофьора да не се блъсне някъде и да ме убие. Това беше истинската причина, поради която не спя в коли, без значение какво казвам на глас, майка ми беше умряла в автомобилен инцидент и от тогава нямах вяра в колите.

Отпуснах се надолу в седалката опитвайки се да намеря удобно място за главата си. Внезапно бях толкова уморена че клепачите ми горяха. Затворих очите си, просто да им дам малко почивка и сънят ме завлече, като ръка, която ме дърпа. Можех да се преборя, но не го направих. Нуждаех се от почивка, и се нуждаех сега или ще съм като лайно скоро. Докато се оставих да се отпусна мисълта, че се доверявам на Едуард премина през ума ми. Наистина му се доверявах. Заспах сгушена в седалката и не се събудих, докато не спря колата.

— Тук сме — каза Едуард.

Преборих се да седна, чувствах се схваната, но отпочинала.

— Къде?

— Къщата на Тед.

Изправих се още повече. Къщата на Тед— Къщата на Едуард. най-накрая щях да видя къде живее Едуард. Щях да си навра носа и разбуля част от мистерията му. Ако не ме убият накрая, да открия тайните на Едуард би направило цялото пътуване заслужено. Ако ме убият, ще се върна и ще преследвам Едуард, ще видим дали мога да го накарам да вижда призраци след всичко това.

17

Къщата беше кирпичена и изглеждаше стара или автентична, не това което очаквах, но имаше усещане за старост. Извадихме багажа ми от багажника на Хамъра, но моите очи бяха, най-вече, на къщата. Къщата на Едуард. Никога не съм се надявала да видя къде живее. Той беше като Батман. Идва в града, спасява ти задника, след това изчезва и ти никога не очакваш да получиш покана да видиш пещерата на прилепа. Сега стоях пред нея. Готино.

Не беше това което си представях. Мислех си за някой напреднал град. Ел Ей може би. Тази скромна кирпичена къща просто не беше това, което си представях. Tова беше част от тайната му идентичност, неговият Тед, но все пак, Едуард живееше тук и е трябвало да има повече причини, от просто това, че Тед би я харесал. Започвах да си мисля, че не познавам наистина Едуард, ама въобще. Лампата пред предната врата се включи и трябваше да се обърна, за да запазя нощното си виждане. Гледах точно към нея, когато се включи. Имах две мисли: първо, кой включи лампата и второ, вратата беше синя. Вратата беше боядисана в мораво — син цвят, много наситен цвят. Видях и прозореца близо до вратата. Дограмата също беше боядисана в същия син цвят.

Бях го видяла и на летището, въпреки че с повече цветя и добавена окраса. Попитах:

— Какво е това със сините врати и прозорци?

— Може би, го харесвам — каза той.

— Видях много врати боядисани в синьо или тюркоазен, на много къщи от както съм тук. За какво е?

— Много наблюдателно.

— Мой недостатък. Сега обясни.

— Те мислят, че вещиците не могат да преминат през врата боядисана в сино или зелено.

Очите ми се разшириха.

— Ти вярваш в това?

— Съмнявам се, че повечето от хората, които боядисват вратите си го вярват все още, но е станало част от местният стил. Предположението ми е, че повечето хора коiто го правят, дори не си спомнят историята зад това нещо.

— Както и фенерите на Хелоуин, които трябва да изплашат гоблините — казах.

— Точно.

— И понеже съм толкова наблюдателна, кой включи лампата пред предната врата?

— Или Бернардо или Олаф.

— Другото ти подкрепление.

— Да.

— Не мога да дочакам да ги срещна.

— В духа на сътрудничеството и без повече изненади, Олаф не харесва много жените.

— Имаш предвид, че е гей.

— Не, и да предположиш това за него вероятно би означавало битка, така че моля те, недей. Ако знаех, че ще те повикам, нямаше да му се обаждам. Вие двамата в една и съща къща работещи върху един и същ случай ще бъде … бедствие.

— Това е рязко. Мислиш, че не можем да играем добре заедно.

— Почти го гарантирам — каза той.

Вратата се отвори и разговорът ни спря рязко. Чудех се дали е страховитият Олаф. Мъжът на вратата не изглеждаше много като Олаф, но пък, как изглеждаше Олаф?

Мъжът беше метър и осемдесет, плюс минус два-три сантиметра. Беше трудно да определя точната му височина, защото долната част на тялото му беше покрита с бял чаршаф, който той държеше с една ръка на кръста си. Чаршафът се бе разтворил около крака м, у така че приличаше на дреха, но от кръста нагоре беше нещо. Той бе слаб и мускулест с много приятни мускули. Тенът му беше прекрасно мургав, въпреки че отчасти беше натурален цвят, защото той беше индианец, о да, беше. Косата му беше до кръста и падаше върху рамената му и отстрани на лицето му, гъста и черна, разрошена от сън, въпреки че беше рано да се спи. Лицето му беше меко, триъгълно, с трапчинка на брадичката и пълни устни. Расистко ли е да кажа, че чертите му бяха по-бели, отколкото на индианец или просто е истина?

— Можеш да си затвориш устата, сега — каза Едуард.

Затворих си устата.

— Съжалявам — промърморих. Колко засрамващо. Обикновено не забелязвам мъжете толкова много, най-малко мъже, които не познавам. Какво не е наред с мен днес?

Мъжа прегъна чаршафа през свободната си ръка, докато краката му не се показваха и той можеше да слезе по стълбите без да се препъне.

— Съжалявам, бях заспал или щях да дойда да помогна по-скоро. — изглеждаше перфектно удобно с чаршафа си, въпреки че щеше да отнеме доста усилие да го държи така прегънат със същата ръка, с която го държеше на място, така че да може да вземе сака.

— Бернардо , Анита Блейк.

Държеше чаршафа с дясната си ръка и той изглеждаше малко смутен като остави сака и започна процеса с прехвърлянето на всичко в другата ръка. Чаршафа се отмести отпред и трябваше да извърна глава, бързо.

Останах с обърната глава, защото се бях изчервила и исках тъмнината да го скрие. Задържах ръката си назад.

— Ще се здрависаме по-късно, когато носиш дрехи.

— Накара я да се изчерви — каза Едуард.

Перфектно, всичко знаеха.

— Съжалявам — каза Едуард — наистина.

— Ние ще се справим с багажа — казах. — Отиди си намери дрехи.

Усетих някой да се движи зад мен, не съм сигурна как го знаех, но знаех че не е Едуард.

— Ти си стеснителна. Очаквах много неща от това, което описа Едуард, но не и стестнителност.

Обърнах се бавно и той стоеше прекалено близо, нахлуваше дяволски в личното ми пространство. Погледнах го.

— Какво очакваш— Курвата от Вавилон? — Бях засрамена и ми беше неудобно, а това винаги ме караше да се ядосвам. Гневът се показа в гласа ми.

Усмивката му повехна в краищата.

— Не исках да те обидя. — Ръката му се вдигна сякаш да докосне косата ми.

Отстъпих от обхвата му.

— Какво е това с докосването?

— Видях начина, по който ме гледаш на вратата — каза той.

Усетих топлината да се изкачва по лицето ми, но не се обърнах този път.

— Ако искаш да идваш на вратата изглеждащ така, не ме обвинявай, когато гледам. Но не вади нещо повече от това. Изглеждаш добре, но фактът, че го приемаш толкова силно не е ласкателство за нито един от двама ни. Или ти си курва, или мислиш, че аз съм такава. За първото съм склона да повярвам. Второто знам че не е истина. — Приближих се до него, нарушавайки неговото лично пространство, изчервяването изчезна, оставяйки ме бледа и ядосана. — Така че, отдръпни се.

Беше негов ред да изглежда несигурен. Той отстъпи, сложи чаршафа така че да покрие колкото може повече от себе си и се поклони. Беше като от едно време, изтънчено движение, сякаш го е правил преди и го има предвид. Беше приятен жест с косата му спускаща се около него, но съм виждала по-добри. Не и от шест месеца, но съм виждала по-добри.

Той се изправи и лицето му беше сериозно. Изглеждаше искрен.

— Има два вида жени, които се движат около мъже като Едуард и мен, и знаят какви сме. Първите са курвите, без значение, колко много мъже имат; вторите са тези, които се държат стриктно върху бизнеса. Викам им, Мадони, защото те никога не спят с никого. Те се опитват да бъдат едно от момчетата. — Усмивката изви устните му отново. — Прости ми, ако съм разочарован, че си едно от момчетата. Тук съм от две седмици започвам да се чувствам самотен.

Поклатих глава.

— Две седмици, горкото бебенце. — преминах покрай него и взех големия куфар. Погледнах Едуард.

— Следващия път кажи  слабостите ми на всички.

Вдигна си ръката в бойскаут знак.

— Никога не съм виждал Бернардо да прави това с никоя жена при първата си среща с нея, заклевам се.

Очите ми се присвиха, но гледах в очите му и му вярвах.

— Как така получих честта.

Той вдигна сака ми и се усмихна.

— Трябваше да видиш погледа на лицето си когато той слезе по стълбите с чаршафа. — Той се засмя, беше много мускулест смях. — Никога не съм те виждал толкова смутена.

Бернардо дойде до нас.

— Аз наистина, честно, нямах предвид да те засрамя. Просто не нося нищо в леглото така че наметнах това.

— Къде е Олаф? — попита Едуард.

— Муси се, че я доведе.

— Страхотно — казах. — Единият от вас мисли, че е Дон Жуан, а другият не иска да говори с мен. Това е просто перфектно. — Обърнах се и последвах Едуард към къщата.

Бернардо извика зад нас.

— Не прави грешка с Олаф, Анита. Той харесва жени в леглото си и той не е толкова придирчив, колкото съм аз, за начина по който ги получава. Аз бих бил по-внимателен с него, отколкото със себе си.

— Едуард? — казах.

Той беше точно на вратата. Обърна се и ме погледна.

— Бернардо прав ли е — Олаф опасен ли е за мен?

— Мога да му кажа за теб това, което казах за Дона.

— Което е? — попитах.

Бяхме все още на вратата, не точно в къщата.

— Казах му, че ако я докосне, ще го убия.

— Ако дойдеш като мое спасение, тогава той никога няма да работи с мен, няма да ме уважава — казах.

Едуард кимна.

— Истина е.

Въздъхнах.

— Ще се справя сама.

Бернардо беше дошъл зад мен, по-близо, отколкото бих го искала. Използвах чантата, за да го накарам да се мръдне назад крачка две.

— Олаф е бил в затвора за изнасилване.

Погледнах Едуард и оставих недоверието да се покаже на лицето ми.

— Той сериозен ли е?

Едуард кимна. Лицето му беше станало отново празно.

— Казах ти в колата, че нямаше да го каня, ако знаех, че ще те намеся в това.

— Но не спомена осъждането за изнасилване — казах.

Той повдигна рамене.

— Трябваше.

— Какво друго трябва да знам за добрият стар Олаф.

— Това е — той погледна зад мен към Бернардо. О., Можеш ли да се сетиш нещо друго, което тя трябва да знае?

— Само това, че той се гордее от изнасилването и от това, което й е направил.

— Добре — казах — и двамата се изяснихте. Имам само един въпрос.

Едуард просто ме погледна очаквателно, Бернардо каза:

— Стреляй.

— Ако убия друг от твоето подкрепление, ще ти дължа ли друга услуга?

— Не и ако той си го заслужава.

Оставих чантите на земята.

— По дяволите, Едуард, ако продължаваш да ме слагаш заедно с луди и аз продължа да се защитавам, ще ти дължа услуги, докато не отидем в гробовете си.

Бернардо каза:

— Ти си сериозна. Ти наистина си убила последното му подкрепление.

Погледнах го.

— Да, сериозна съм. И искам позволение да се отърва от Олаф, ако той си го заслужи, без да трябва да дължа на Едуард друга услуга.

— Кого уби? — попита Бернардо.

— Харли — каза Едуард.

— По дяволите, наистина.

Отидох до Едуард, навлизайки в личното му пространство, опитвайки се да го разчета зад празното синьо на очите му.

— Искам позволение да убия Олаф, ако той направи нещо глупаво, без да трябва да ти дължа услуга.

— А ако не го дам? — попита той, гласът тих.

— Закарай ме до хотел, защото не оставам в къща с наперен изнасилвач, ако не мога да го убия

Едуард ме гледаше дълъг тих момент, тогава кимна леко.

— Добре, докато е в къщата. Извън къщата, играй го мило.

Бих спорила, но вероятно това беше най-доброто което щях да получа. Едуард беше много защитнически настроен към подкреплението си и тъй като аз бях сред тях, можех да оценя позицията. Взех чантата от пода и казах.

— Благодаря ти. Сега, къде ми е стаята?

— О, тя ще си пасне просто прекрасно — каза Бернардо и имаше нещо в гласът му, което ме накара да го погледна. Прекрасното му лице беше станало празно, празнина която оставяше кафявите му очи като две горящи дупки на лицето му. Беше сякаш е пуснал маската и ме бе оставил за секунда да погледна зад нея, защото бях доказала че съм достатъчно чудовище, че да се справя. Може би бях. Но знаех едно нещо: Олаф или Бернардо, и двамата, по-добре и двамата да не ходят в съня ти.

18

Имаше огнище на далечната стена, но беше твърде малко и бяло, очертано от същата гладка белота, която покриваше стените. Имаше животински череп закачен над огнището. Бих казала, че е елен, но бе голям от това, а рогата дълги и завити. Не, не е елен, но нещо подобно и не от тази страна. Ниско бяло канапе беше с лице към огнището. Голям пън от неполиран мрамор стоеше от едната страна на дивана и имаше китайска лампа върху него. В малката ниша над лампата имаше голямо парче бял кристал. Имаше черна лакирана маса срещу далечната стена между две врати. Втора голяма лампа стоеше на масата. Два стола стояха, с лице един към друг, пред огнището. Имаха извити подлакътници с крилати лъвове на краката. Бяха от черна кожа и изглеждаха смътно египетски.

— Стаята ти е насам — каза Едуард.

— Не, — отвърнах. — Искам малко време да огледам къщата ти. Не ме притискай.

— Имаш ли нещо против да занеса багажа ти в стаята, докато изследваш?

— Помогни си сам.

— Милостиво от твоя страна — кажа той и сложи малко повече сарказъм в гласа си.

— Не го споменавай.

Едуард взе и двете ми чанти и каза:

— Хайде Бернардо. Ти трябва да се облечеш.

— Ти не ни остави да разгледаме наоколо сами — каза Бернардо.

— Не сте питали.

— Едно от приятните неща в това да си жена, а не мъж, — казах — е това, че ако съм любопитна, просто питам.

Те минаха през далечната врата, въпреки че стаята беше достатъчно малка и „далеч” е сравнително. Имаше дърво отстрани на огнището, в плетена кошница от бледа, почти бяла, тръстика. Прокарах дланта си по гладката студенина на черния мрамор на кафе-масичката, която беше най-близо до огнището. Имаше черна ваза, на масата, пълна с нещо, което изглеждаше като малки диви цветя. Наситеното златно — жълто и кафяво в центъра не си съвпадаше много с нищо в стаята. Дори Navajo пръстена, който бе по повечето цветя, беше в сянката на черно, бяло и сиво. Имаше повече цветя в нишата между далечните врати. Тя беше достатъчно голяма, че да е прозорец, като изключим това, че не гледа навън. Цветята се разливаха от отвора като златно-кафява вода, голям и буен букет.

Когато Едуард се върна обратно в стаята, без Бернардо, седях на белият диван с крака изпънати под масата за кафе. Ръцете ми бяха над стомаха ми и се опитвах да си представя буйния огън и студената зимна вечер. Но някак си огнището изглеждаше прекалено чисто, прекалено стерилно.

Той седна до мен, клатейки глава.

— Щастлива?

Кимнах.

— Какво мислиш?

— Не е успокоителна стая — казах — и господи, виж цялото това пространство по стените. Вземи си няколко картини.

— Харесвам го по този начин. — Той се отпусна на дивана до мен, краката изпънати, ръцете на корема. Имитираше ме, но дори това не можеше да ми развали настроението. Щях да видя всяка стая в детайли преди да напусна. Можех да се държа хладно, но нямаше да изразходвам енергия за това с Едуард. Преминахме това в странното ни приятелство. Наистина не се опитвам да играя царя на хълма с Едуард. Фактът, че той продължаваше да играе играта с мен, просто го караше да изглежда глупаво. Въпреки че се надявах да сме свършили с игрите по време на това пътуване.

— Може би ще ти подаря картина за Коледа — казах.

— Ние не си купуваме подаръци за Коледа един на друг — отвърна той.

И двамата гледахме огнището.

— Може би ще започна. Едно от тези деца с големи очи или клоун.

— Няма да го закача, ако не го харесвам.

Погледнах го.

— Освен ако не е от Дона.

Внезапно беше много неподвижен.

— Да.

— Дона добави цветята, нали?

— Да.

— Бели лилии или орхидеите може би, но не и дивите цветя, не в тази стая.

— Тя мисли че те правят мястото по-светло.

— О, правят го — казах.

Той въздъхна.

— Може би ще й кажа колко много харесваш тези картини с кучета играещи покер и тя може да ти купи няколко.

— Тя няма да го повярва — каза той.

— Не, но се обзалагам, че мога да се сетя за нещо на което ще повярва и ти ще го мразиш точно толкова.

Той ме погледна.

— Няма да го направиш.

— Мога.

— Това звучи като изнудване. Какво искаш?

Гледах го, изучавах празното му лице.

— Значи признаваш, че Дона и семейството й са достатъчно важни за теб, така че изнудването да проработи.

Той просто ме гледаше с тези безмилостни очи, но празното лице не беше достатъчно сега. Имаше пролука в бронята му, достатъчно голяма, че да прокараш трактор през нея.

— Те са заложници, Едуард, само ако някой си помисли за това.

Той извърна поглед, затвори очи.

— Наистина ли мислиш, че ми казваш нещо, за което вече не съм мислил?

— Моите извинениея, прав си. Като да учиш баба си да чупи яйца.

— Какво? — той се обърна и наполовина се смееше.

Свих рамене.

— Така казват старите. Значи, че изнасям лекция на някой, който ме е научил как да изнасям лекция.

— И на какво съм те научил? — попита той, смехът си отиваше, оставяше лицето му сериозно.

— Не можеш да си препишеш всичките заслуги. Смъртта на майка ми започна урока по-отрано, но научих, че ако те е грижа за някого, той може да умре. Ако други хора знаят, че те е грижа за някого, те ще използват този човек срещу теб. Ти попита защо не се срещам с хора. Заложници, Едуард. Моят живот е просто прекалено дяволски насилствен, за да мога да си позволя куража да е близък и скъп на сърцето ми. Ти ме научи на това.

— И сега аз наруших правилото — каза той с мек глас.

— Да — отвърнах.

— И това къде остават Жан Клод и Ричард? — попита той.

— О, накарахте да се чувстваш неудобно и сега е мой ред.

— Просто отговори на въпроса.

Помислих над това за секунда или две, тогава отговорих честно, защото доста голяма част от последните шест месеца ги прекарах в мислене за това, за тях.

— Жан Клод никакъв случай не може да бъде причислен към фуража. Ако въобще познавам някой, който може да се грижи за себе си, това е Жан Клод. Предполагам, че не можеш да си на четиристотин години и да не знаеш как да оцеляваш.

— А Ричард?

Едуард гледаше лицето ми като попита, изучаваше ме, както аз изучавах него и се почудих за пръв път дали лицето ми е по-често празно, отколкото пълно, дали криех емоциите си, мислите си, дори без да имам предвид да го правя. Как можеш наистина да кажеш какво показва собственото ти лице?

— Ричард може да оцелее, ако го застрелят в гърдите и куршума не е сребърен. Можеш ли да кажеш същото за Дона? — Това беше прямо, но беше истината.

Очите му се затвориха, като завеси. Нямаше никой в къщи. Това беше лицето му понякога, когато убиваше, въпреки че понякога, когато убиваше лицето му показваше повече радост, отколкото някога съм виждал на лицето му.

— Ти ми каза, че те са се сгушили около човечността ти. Да не казваш, че ти си се сгушила в тяхната чудовищност? — попита той.

Погледнах в това нечетливо лице и кимнах.

— Да, трябваше ми време да го разбера и доста по-дълго да го приема. Загубила съм достатъчно хора през живота си, Едуард. Изморих се от това. Шансът и двамата да ме надживеят е доста голям. — Вдигнах ръка преди той да може да го каже. — Знам че Жан Клод не е жив. Повярвай ми. Вероятно го знам по-добре от теб.

— Изглеждате сериозни. За случая ли говорите? — Бернардо влезе в стаята носейки сини дънки и нищо друго. Беше вързал косата си на гърба в по-свободна опашка. Вървеше бос към нас и това накара гърдите ми да се стегнат. Това беше един от любимите начини да ходи в къщата. Той слагаше обувки и риза само когато излизаше навън или щеше да идва някой.

Гледах много красив мъж да върви към мен, но не виждах наистина него. виждах Ричард, той ми липсваше. Въздъхнах и седнах по-изправена на дивана. Наречи го предчувствие, но се обзалагам, че Едуард не е имал сърдечен разговор с Бернардо, поне не за Дона.

Едуард също се беше изправил.

— Не, не говорехме за случая — каза той.

Бернардо гледаше от единият към другият и усмивката играеше на устните му. Но очите му не съвпадаха. Той не харесваше сериозния въздух, ако не е за случая, и той не знае за какво е. Аз щях да попитам. Едуард нямаше да ми каже, но все пак щях да попитам. Понякога е хубаво да си момиче.

— Каза че имаш досиета от случаите в Санта Фе — казах.

Едуард кимна.

— Ще ги донеса в трапезарията. Бернардо покажи й пътя.

— Удоволствието е мое — каза той.

Едуард каза:

— Да третираш Анита като момиче би било грешка, Бернардо. Би ме ядосало да трябва да те заменям сега. — С това, Едуард излезе през далечната дясната врата. Нощен въздух и шум на насекоми се плъзна през вратата преди той да я затвори.

Бернардо ме погледна, клатейки глава.

— Никога не съм чувал Едуард да говори за някоя жена по начина, по който говори за теб.

Повдигнах вежди.

— Какво имаш предвид?

— Опасна. Той говори за теб сякаш си опасна. — Интелекта се показа в кафявите му очи, интелект, който беше скрит зад хубавата гледка и омайваща усмивка. Интелект, който не се показа с истинското му лице. За първи път си помислих, че би било грешка да го подценявам. Той беше повече от просто пистолет, с който да стреляш. Колко още имаше да се види?

— Какво, очаква се да кажа, че съм опасна?

— Опасна ли си? — попита той, все още изучавайки ме с интензивно изражение.

Усмихнах му се.

— Е, ти ще вървиш отпред в коридора.

Той килна главата си на една страна.

— Защо да не вървим заедно, един до друг?

— Защото коридора е прекалено тесен или греша?

— Не грешиш, но наистина ли мислиш, че ще те застрелям в гъба? — той разтвори широко ръце и се завъртя в бавен кръг. — Изглеждам ли въоръжен? — Той се усмихваше чаровно, когато отново бе с лице към мен.

— Докато не прокарам дланите си през гъстата ти коса и надолу по панталоните ти. Няма да знам дали не си въоръжен.

Усмивката увехна съвсем малко.

— Повечето хора нямаше да помислят за косата. — Което означаваше, че той имаше нещо скрито. Ако наистина беше невъоръжен, той ме дразнеше и ми предлагаше шанс да го претърся.

— Трябва да е нож. Косата не е достатъчно гъста, за да скрие пистолет, дори и деринджър — казах.

Той се протегна зад главата си и извади малък нож, който беше скрил в косата си. той го държеше и започна да си играе с него, като го завърташе през дългите си стройни пръсти.

— Това етнически стереотип ли е или си добър с ножовете? — попитах.

Той се засмя, но не сякаш му е смешно. Той превъртя острието още веднъж през пръстите си, което ме накара да се стегна. Все още седях зад дивна, но знаех, че ако той наистина е добър, никога нямаше да мога да се покрия или да извадя пистолета си навреме. Той просто беше прекалено близо.

— Мога да си отрежа косата и да си сложа костюм, но все още ще съм индианец за повечето хора. Ако не можеш да го промениш, по-добре го приеми. — той върна ножа в косата си, правейки го да изглежда лесно. На мен щеше да ми е нужно огледало и дори тогава вероятно щях да отрежа половината от косата си.

— Опитал се да играеш корпоративен американец? — попитах.

— Да — каза той

— Така че сега не правиш корпоративни неща.

— Все още играя корпоративен американец. Защитавам костюмари, които искат наперени мускули. Нещо екзотично, с което да впечатлят приятелите си с това, колко важни и големи са.

— Правиш ли номера с ножа по заповед?

Той повдигна рамене.

— Понякога.

— Надявам се да плащат добре — казах.

Той се усмихна.

— Или плащат добре, или не го правя. Може да съм техният личен индианец, но съм богат личен индианец. Ако си толкова добра, колкото Едуард мисли че си, ти би била по-добър бодигард от мен.

— Защо?

— Защото болшинството искат охранителите им да не се набиват на очи. Те не искат да си наперен или екзотичен. Ти си красива, но повече съседска красота, нищо прекалено красиво.

Бях съгласна с него, но казах.

— О, това ще ти спечели много точки.

— Ти ми каза, че нямам шанс, така че защо трябва да се притеснявам да лъжа?

Трябваше да се усмихна.

— Забележката приета.

— Ти може да си малко тъмна по краищата, но все още можеш да минеш за бяла — каза Бернардо.

— Аз не минавам, Бернардо, аз съм, просто майка ми е мексиканка.

— Ти си взела кожата на баща си?

Кимнах.

— Да, какво от това.

— Никой не ти навира това в лицето, нали?

Помислих за това. Мащехата ми бързаше да каже на непознатите, че не съм нейна. Не, не бях осиновена. Аз бях нейната доведена дъщеря. Аз и Пепеляшка. Един настина груб беше попитал: „Каква е била майка й?”

Джудит винаги отговаряше бързо: „майка й беше мексиканка.” Въпреки че по-късно стана испано-американка. Никой не можеше да обвини Джудит, че не е политически коректна с различните раси. майка ми беше умряла много преди хората да започнат да се притесняват за политическата коректност. Ако някой я питаше тя казваше гордо: „Мексиканка”. Беше достатъчно добро за майка ми, беше достатъчно добро и за мен.

Този спомен нямаше да го споделя. Никога не го споделих и с баща си. нямаше да започна с непознати. Избрах друг спомен, който не болеше толкова.

— Бях сгодена веднъж, докато майка му не откри, че майка ми е мексиканка. Той беше рус и със сини очи. майка му не харесваше идеята да затъмня семейното й дърво. — Това беше кратък и неемоционален начин да разкажеш нещо много болезнено. Той беше първата ми любов. Мислех, че е всичко за мен, но аз не бях всичко за него. Не се бях оставила да падна толкова напълно в ръцете на някого, преди и от тогава. Жан Клод и Ричард все още плащаха сметката за тази първа любов.

— Мислиш ли за себе си като за бяла?

Кимнах.

— Да. Сега ме попитай дали мисля, че съм достатъчно бяла?

Бернардо ме погледна.

— Достатъчно бяла ли си?

— Не според някой хора.

— Като кой?

— Като никой, който е твоя работа.

Той разпери ръце.

— Съжалявам, нямах предвид да ти стъпвам на пръстите.

— Да, искаше го — казах.

— Мислиш така?

— Да — казах. — Мисля, че ревнуваш.

— От какво?

— От това, че аз мога да мина, а ти не.

Той отвори уста и емоциите преминаха по лицето му като вода: гняв, хумор, отричане. Накрая остави усмивката, но не беше щастлива усмивка.

— Ти наистина си кучка, нали?

Кимнах.

— Не ми дърпай каишката и аз няма да дърпам твоята.

— Сделка — каза той. Усмивката му се разшири.

— Сега, позволи ми да ескортирам белия ти задник до трапезарията.

Поклатих глава.

— Води, висок, тъмен, докато мога да гледам задника, ти докато вървим по коридора.

— Само ако ми обещаеш да ми кажеш колко си харесала гледката.

Очите ми се разшириха.

— Имаш предвид да ти оценя задника ?

Той кимна и усмивката изглеждаше щастлива сега.

— Егото ти ли е толкова голямо или просто се опитваш да ме притесниш?

— Познай.

— И двете — казах.

Усмивката се превърна в ухилване.

— Ти си толкова умна, колкото изглеждаш.

— Просто се движи, Ромео. Едуард не обича да чака.

— Дяволски права си.

Тръгнахме по късия коридор, той водеше, а аз следвах. Той сложи допълнителна сила в походката си и да, гледах шоуто. Наречи го предчувствие, но се обзалагах, че Бернардо щеше наистина да ми поиска оценка, вероятно пред още някой. Защо когато имаш нещо, на което можеш сигурно да заложиш, никога не се намира някой, който да ти приеме парите?

19

В трапезарията имаше още тъмно сияние, още бели стени. Ако столовете са някаква улика, то масата би трябвала да е черна със сребърно. Но масата беше скрита под покривка, която изглеждаше като друг Navajo пръстен… въпреки че този беше цветен, тъмни червени райета преминаваха през бяло и черно. Имаше дори черен метален свещник с червени свещи по средата на масата. Беше приятно да видя някакъв цвят, който не е добавен от Дона. Ще ми отнеме години да откажа Жан Клод от неговия навик с черно — бяла декорация. Тъй като бях просто приятел на Едуард и нищо повече, не беше моя работа как той декорира.

Имаше огнище, почти идентично с това в хола, с изключение на парчетата черно дърво, което бе поставено на бялата мазилка. Бих го нарекла рамка за камина, но не беше точно това. Истинските рамки са декорирани с повече червени свещи с различна форма и големина, някой стоят във оригиналните си поставки, някой в метални свещници. Нямаше прозорци в стаята, просто врата водеща към другата страна. Стените бяха напълно бели и напълно празни. Някак си липсата на украса караше стаята да изглежда по клаустрофобична, отколкото по-малко.

Мъж се появи на далечната врата. Той трябваше да се наведе, за да не си удари главата в горната част на рамката на вратата. Той беше по-висок от Долф, който беше 2 метра, което означаваше, че е най-високият мъж, който някога съм срещала. Единствените косми по главата му бяха гъсти черни вежди и сянка от брада по брадата и бузите му. Носеше широко долнище от мъжка пижама. Беше черно и изглеждаше като сатен. Беше по чехли, от този вид, които нямат токове и винаги изглеждат опасни. Олаф, кой друг можеше да е, се движеше по чехли сякаш бяха част от собствената му кожа. Веднъж щом мина през вратата, се движеше като добре смазана машина, мускулите работеха под бледата му кожа. Той беше изцяло твърд, сухожилия и мускули. Вървеше около масата към нас, а аз се преместих преди да помисля, оставяйки масата между нас.

Той спря да се движи. Аз също спрях. Гледахме се един друг през масата. Бернардо беше накрая на масата, най-близо до вратата, гледаше ни. Изглеждаше притеснен. Вероятно се чудеше дали трябва да дойде да ме спасява, ако се нуждаех от това. Или може би престо не му харесваше напрежението във въздуха. Знам, че на мен не ми харесваше.

Ако не се бях отдръпнала, когато той влезе щеше ли напрежението да е по-ниско— Може би. Но отдавна се научих да се доверявам на предчувствията си, а предчувствието ми казваше да стоя далеч от обхвата му. Но се опитах да съм мила.

— Ти трябва да си Олаф. Не хванах последно име. Аз съм Анита Блейк.

Очите му бяха кафяви и надълбоко в костните си гнезда, сякаш дори през деня очите му биха били в сянка. Той просто ме погледна. Сякаш не съм проговорила. Опитах отново. Поне съм упорита.

— Здравей, земята вика Олаф. — гледах лицето му, а той дори не мигаше, не призна думите ми по някакъв начин. Ако не ме гледаше щях да кажа, че ме игнорира.

Погледнах към Бернардо, но оставих погледа си на големия мъж от другата страна на масата.

— Какво има Бернардо— Той говори, нали?

Бернардо кимна.

— Той говори.

Върнах цялото си внимание на Олаф.

— Просто няма да говориш с мен, това ли е?

Той просто ме гледаше.

— Мислиш, че това, че няма да чуя сладкия звук на гласа ти е някакъв вид наказание— Повечето мъже са такива бъбривци. Тишината е приятна промяна.

— Благодаря че си толкова деликатен, Олаф, бей-би. — направих последната дума на две отделни срички.

— Не съм твоето бейби. — гласът му беше дълбок, съвпадаше си с широките гърди.

— То говори. Бъди спокойно сърце мое.

Олаф се намръщи.

— Не съм съгласен да се намесваш в този лов. Не се нуждаем от помощта на жена, никоя жена.

— Е, Олаф, скъпи, нуждаеш се от нечия помощ, защото вие тримата не сте намерили никакво решение за тези престъпления.

Цвят се изкачи по врата и лицето му.

— Не ми викай така.

— Как— Скъпи?

Той кимна.

— Предпочиташ любими, зайченце, сладкишче?

Цвета от розов стана червен и ставаше по-тъмен.

— Не използвай гальовни думи за мен. Аз не съм ничий любим.

Щях да направя друга саркастична забележка, но това ме спря и се сетих за нещо по-добро.

— Колко тъжно.

— За какво говориш?

— Колко тъжно, че не си ничий любим.

Цветът, който изчезваше от лицето му, стана още по-тъмен, почти сякаш се изчервяваше.

— Да не ме съжаляваш? — гласът му се повиши леко, не викане, но като ръмженето на куче точно преди да захапе. И колкото по емоционален ставаше, толкова по забележим стана акцентът му.

— Всеки трябва да е нечий любим — казах, но гласът ми беше мек. Не бях ядосана. Дразнех го, а не трябваше. извинението ми е, че цялото това говорене за изнасилване ме беше изплашило от него, а аз не харесвах това. Така че направих нещо, което всъщност беше много мъжко. Дърпах каишката на звяра, за да се почувствам по-смела. Глупаво. В момента, в който разбрах, че го правя, се опитах да спра.

— Аз не съм ничий глупак, а това означава, че не съм ничий любим. — Каза той внимателно, всяка дума изговорена с акцент достатъчно плътен, че да ходиш върху него. Той започна да се движи бавно около масата, мускулите стегнати като някоя голяма хищна котка. Дръпнах леко якето си от лявата страна, показвах пистолета. Той спря да се движи напред, но изражението на лицето му беше бясно.

— Нека започнем отначало, Олаф — казах. — Едуард и Бернардо ми казаха какъв голям страшен тип си и това ме изнерви, което ме направи защитнически настроена. Когато съм защитнически настроена обикновено съм трън в задника. Съжалявам за това. Нека да си представим, че не съм се правила на умен задник и ти не си толкова голям и страшен, и да започнем от начало.

Той застина неподвижен. Това бе единствената дума, която имах за това. Трептящото напрежение в мускулите му изчезна като вода изливаща се надолу по склон. Но не беше изчезнала, просто е отишла някъде. Имах бегъл поглед в Олаф. Той действаше в голяма тъмна яма от гняв. Това че беше, най-вече, насочена към жени, беше случайно. Гневът се нуждае от цел или той ще се превърне в един от онези хора, които влизат с колите си през остъклените стени на ресторантите и започват да стрелят по непознати.

— Едуард изискваше много да си тук, но нищо, което кажеш не ще ме накара да те харесвам. — Думите му се бяха освободили от акцента, сякаш си връщаше контрола над нрава си.

Кимнах.

— Ти от Хамбург ли си?

Той кимна и моментното учудване беше заменено от враждебност.

— Какво?

— От Хамбург ли си?

Изглежда се замисли за секунда, две, тогава кимна леко.

— Мисля, че разпознах акцента.

Враждебността се върна с пълна сила.

— Ти да не си експерт по акцентите? — успя да звучи саркастично.

— Не. Чичо ми Ото беше от Хамбург.

Той примигна отново и враждебността намаля малко.

— Ти не си германка. — Звучеше много сигурен.

— Семейството на баща ми е от Баден — Баден в покрайнините на Черната гора, но чичо Ото беше от Хамбург.

— Ти каза, че само чичо ти има акцент.

— По времето по което се появих, по-голямата част от семейството, с изключение на баба ми, са били в тази страна достатъчно дълго, че акцентът им да изчезне, но чичо Ото никога не загуби своя.

— Той е мъртъв сега. — Олаф го направи наполовина въпрос, наполовина изявление.

Кимнах.

— Как почина?

— Баба ми Блейк казваше, че леля Гертруд му е досадила до смърт.

Устните му потрепнаха.

— Жените са тирани, ако мъжът им позволи. — Гласът му беше съвсем малко по-лек сега.

— Това е истина и за мъжете и за жените. Ако единият партньор е слаб, другият се измества напред и поема управлението.

— Природата мрази празнотата — каза Бернардо.

Погледнахме го, не знам какво беше изражението на лицата ни, но Бернардо вдигна ръце и каза:

— Съжалявам, че се намесих.

Олаф и аз се върнахме към това да се гледаме един друг. Сега беше достатъчно близо, че можеше и да не успея да извадя Браунинга навреме. Но, ако се дръпна сега, цялото ми усилие до сега ще бъде за нищо. Той или ще се обиди или ще го види като слабост от моя страна. Нито едно от двете би помогнало. Така че стоях на място и се опитвах да не изглеждам толкова напрегната, колкото се чувствах, защото без значение колко спокойна се чувствах, стомахът ми беше на възел. Имах един шанс да накарам това да проработи. Ако го пропилея, тогава останалата част от тази визита ще е военен лагер, а ние се нуждаехме да решим престъплението, не да се бием помежду си.

— Или водиш или следваш — каза Олаф. — Ти кое си?

— Ще следвам, ако си заслужава да следваш този някой.

— И кой решава, Анита Блейк, кой заслужава да бъде следван?

Трябваше да се усмихна.

— Аз.

Устните му потрепнаха отново.

— А ако Едуард ме постави начело, ще ме следваш ли?

— Доверявам се на преценката на Едуард, така че — да. Но нека ти задам същият въпрос. Ще ме следваш ли, ако Едуард постави мен начело.

Той трепна.

— Не.

Кимнах.

— Страхотно, знаем къде сме тогава.

— И къде сме? — попита той.

— Аз се стремя към успеха, Олаф. Дойдох тук, за да разреша престъплението и ще го направя. Ако това означава, че ще трябва да приемам заповеди от теб, така да бъде. Ако Едуард сложи мен начело и не ти харесва, оправяй се с него.

— Точно като жена, прехвърляш отговорността на раменете на мъжете.

Преброих до десет и свих рамене.

— Говориш, сякаш мнението ти е от значение за мен, Олаф. Не ми пука какво мислиш за мен.

— Жените винаги се интересуват какво мъжа мисли за тях.

Тогава се засмях.

— Знаеш ли, започнах да се чувствам обидена, но ти просто си прекалено смешен. — Имах го в предвид.

Той се наведе към мен, опитваше се да използва височината си, за да ме сплаши, но аз съм била най-малкото дете винаги, откакто се помня.

— Няма да се оправям с Едуард. Ще се оправям с теб. Или нямаш топки, за да се изправиш срещу мен? — Той се засмя сурово. — О, забравих, ти нямаш топки. — Той се протегна към мен с бързо движение. Мисля че искаше да ме хване, но не изчаках да видя. Хвърлих се назад на пода и бях извадила Браунинга преди задникът ми да удари пода. Да извадя пистолета значеше, че нямам време да се подпра със ръце, така че да омекотя силата от удара. Ударих се силно и усетих шока да минава по протежението на гръбнака ми.

Той извади нож, дълъг колкото ръката му, от лакътя до китката, от някъде. Ножа слизаше надолу, а Браунингът не беше насочен напълно към гърдите му. Не беше ясно, кой ще пусне първата кръв, но беше почти гарантирано, че и двамата ще кървим. Всичко се забави до кристална яснота, сякаш имах цялото време на света да насоча пистолета, да отбягна ножа и във същото време всичко се случваше прекалено бързо. Прекалено бързо да бъде спряно или променено.

Гласът на Едуард проряза през стаята.

— Спрете! Първият, който пусне кръв, лично ще го застрелям.

Замръзнахме по средата на действието. Олаф примигна, сякаш му беше нужно време да се върне към нормалното. Може би, само може би, нямаше да се убием един друг тази нощ. Но пистолетът ми беше насочен към гърдите му, а неговата ръка все още беше вдигната с ножа. Въпреки че нож изглеждаше някак малка дума, може би, по-точно, е меч. От къде го беше извадил?

— Пусни ножа, Олаф — каза Едуард.

— Накарай я да пусне пистолета първо. — Срещнах тези кафяви очи и видях омразата в тях, точно както я бях видяла по-рано на лицето на лейтенант Маркс. И двамата ме мразеха затова, че съм нещо, което не мога да променя: единият за вроден даден от Бога талант, а другият, защото бях жена. Смешно колко една безсмислена омраза си прилича толкова с друга.

Държах пистолета много стабилно насочен към гърдите му. Оставих целия въздух от тялото ми да изчезне и чаках, чаках Олаф да реши какво щяхме да правим тази вечер. Или ще се съсредоточим над местопрестъплениията или щяхме да копаем гроб, може би два, ако той е достатъчно добър. Знаех за какво гласувам, но знаех и, че финалният глас не беше мой. Не е дори и на Олаф. На неговата омраза е.

— Ти остави ножа и Анита ще прибере пистолета — каза Едуард.

— Или тя ще ме застреля докато съм невъоръжен.

— Няма да го направи.

— Тя се страхува от мен сега — каза Олаф.

— Може би, — отвърна Едуард — но тя се страхува повече от мен.

Олаф ме погледна, проблясък от учудване проникна през омразата и гнева.

— Ще вкарам това острие в нея. Тя се страхува от мен.

— Кажи му, Анита.

Надявах се да знам какво Едуард иска да му кажа.

— Ще те застрелям два пъти в гърдите. Може да ме достигнеше преди да паднеш на земята. Ако си наистина добър, можеш дори да ми прережеш гърлото, но все пак ще си мъртъв. — Надявах се да реши скоро, защото беше неудобно да стоиш в позиция за стрелба докато седиш на задника си. Щях да си разтегна гърба, ако не мръднех скоро. Страхът изчезваше, оставяше само глухата празнота. Бях уморена, а нощта тепърва беше започнала. Щеше да минат часове преди да си легна. Бях уморена от Олаф. Имах чувството, че ако не го застрелям тази вечер, ще имам и друг шанс.

— От кого се страхуваш повече, Анита — Олаф или мен? — попита Едуард.

Задържах погледа си върху Олаф.

— Теб, Едуард.

— Кажи му защо.

Звучеше като учител, който казва на ученика си какво да отговаря, но от Едуард щях да го приема.

— Защото ти никога нямаше да ме оставиш да стигна до тук. Никога няма да оставиш емоциите ти да застрашат безопасността ти.

Олаф премигна.

— Ти не се страхуваш от мен? — направи го на въпрос и изглеждаше разочарован. Имаше нещо момчешко в разочарованието му.

— Не се страхувам от нищо, което мога да убия — казах.

— Едуард може да бъде убит — каза Олаф.

— Да, но може ли да бъде убит от някого в тази стая— Това е въпросът.

Едуард ме погледна, сега повече учуден, отколкото ядосан. Започна да снижава острието, бавно.

Едуард каза:

— Пусни го — с тих глас.

Олаф пусна острието на пода. Удари се със иззвъняване.

Застанах на колене повдигайки се край масата, сваляйки пистолета, докато се движех. Бях на крака в началото на масата близо до Бернардо. Погледнах го.

— Премести се при Едуард.

— Аз не съм направил нищо — каза той.

— Просто го направи, Бернардо. Нуждая се от малко пространство точно сега.

Той отвори устата си да спори, но Едуард го отряза.

— Направи го.

Бернардо го направи. Когато всички бяха в другия край на масата, прибрах пистолета. В ръцете си Едуард носеше картонена кутия. Беше препълнена с досиета. Той я сложи на масата.

— Дори нямаш пистолет — каза Олаф.

— Не се нуждая от такъв — каза Едуард.

Олаф премина покрай Едуард, към коридора зад него. Надявах се, че отива да опакова и си тръгва, но се съмнявах, че ще имаме този късмет. Не познавах Олаф и от час, но вече знаех, защо той не е ничий любим.

20

Убийствата винаги означават много хартия, но серийните убийства, могат да те завлекат в работа с хартия. Едуард, Бернардо и аз се опитвахме да изплуваме нагоре. Бяхме зарити в това, за около час, и Олаф не се беше върнал. Може би беше решил да опакова и да си тръгне. Въпреки че не бях чула врата или кола, но не бях сигурна колко добро е уплътнението на вратите в къщата. Едуард изглежда не се притесняваше от отсъствието на Олаф, така че и аз не внимавах много. Четох показанияте един след друг. Всеки следващ, за да видя дали няма нещо да изскочи. Едно нещо го направи. Имаше трески от обсидиан по разрезите на телата. Обсидианово острие може би. Въпреки че бяхме в грешната част на света за това или бяхме ли?

— Ацтеките стигнали ли са толкова далеч? — попитах.

Едуард не се отнесе сякаш това е странен въпрос.

— Да

— Значи не съм първият сочейки обсидиановата улика с ацтекската магия?

— Не.

— Благодаря че ми каза, че търсим някакъв вид ацтекско чудовище.

— Местните ченгета говореха с водещия експерт в областта. Професор Далас не можеше да се сети за никакво божество или фолклор, на което да отговарят убийствата и насилието от този вид.

— Звучиш, сякаш цитираш. Има ли рапорт някъде тук?

Той погледна планината от документи.

— Някъде.

— Има ли ацтекско божество, чийто жреци понякога са му предлагали в жертвоприношение кожа или това са маите?

Той сви рамене.

— Добрият професор не можеш да направи връзка. Това е причината поради която не ти казах. Полицията гледа в тази посока от седмици. Нищо. Доведох те за да измислиш нови идеи, не да следваш старите.

— Въпреки това би ми харесало да поговоря с професора. Ако нямаш нищо против. — Уверих се че ще разбере сарказма

— Виж първо документите, опитай се да откриеш какво пропускаме, тогава ще те представя на професор Далас

Погледнах Едуард, опитах се да разчета тези бебешко-сини очи и се провалих както обикновено.

— Кога ще видя професор Далас?

— Тази вечер.

Повдигнах вежди.

— Боже, това е бързо, особено щом мислиш, че хабя времето ни.

— Тя прекарва повечето нощи в клуб близо до Албакърки.

— Тя е професор Далас — казах.

Той кимна.

— Какво е толкова специално в този клуб?

— Ако твоят интерес бе към Ацтекската история и митология, няма ли да ти хареса да интервюираш истински жив ацтек?

— Жив древен ацтек в Албакърки? — Не се и опитах да скрия изненадата в гласа си. — Как?

— Добре де, може би не живи — каза той.

— Вампири.

Той кимна отново.

— Този ацтекски вампир има ли име?

— Господаря на града, нарича себе си Ицпапалотл.

— Това не е ли като ацтекска богиня? — попитах.

— Да, така е.

— Говорейки за заблудите за величие. — Гледах лицето му и се опитах да открия някаква улика. — Ченгетата говориха ли с вампира?

— Да.

— И?

— Тя не беше полезна.

— Не й вярваш, нали?

— Нито ченгетата. Но тя е била на сцената в клуба и по време на последните три убийства.

— Значи тя е чиста.

— Това е причината поради която искам първо да прочетеш показанияте, Анита. Ние пропускаме нещо. Може би ще намериш какво, но не и ако продължиш да търсиш за ацтекско страшилище. Повдигнахме тази скала, и колкото и да се харесва на полицията да е виновен Господаря на града, не е тя.

— Тогава защо е предложението да ме заведеш да я видя тази вечер?

— Просто защото тя не е извършила убийствата не означава, че тя няма информация която може да ни помогне.

— Полицията я е разпитала.

— Да, но забавно колко вампири не обичат да говорят с полицията и колко много обичат да говорят с теб.

— Знаеш, че просто можеше да ми кажеш, че ще се срещнем с господаря вампир на Албакърки тази вечер.

— Нямаше да те заведа тази вечер, освен ако ти не пожелаеше. Всъщност се надявах че няма да тръгнеш към ацтекската следа, докато не прочетеш първо всичко.

— Защо?

— Казах ти, това е затворена улица. Нуждаем се от нови идеи. Неща, за които не сме помислили, не неща които полицията вече е отхвърлила.

— Но ти не си отхвърлил тази Иц — каквото и да е, от твоя списък, нали?

— Богинята ще те остави да я наричаш с името й преведено на английски, Обсидианова пеперуда. Това е и името на клуба й.

— Мислиш че тя е замесена, не е ли така?

— Мисля, че тя знае нещо, което може да сподели с некроман, но не и с вампирски екзекутор.

— Така че, не съм по работа, така да се каже.

— Така да се каже.

— Аз съм човешкият слуга на Жан — Клод, един от неговия малък триумвират на сила. Ако посетя господар на града, без полиция зад гърба си, ще трябва да играя вампирска политика. Мразя вампирска политика.

Едуард погледна към масата.

— Когато прочетеш стотният свидетелски рапорт тази вечер, може да си промениш мнението. Дори вампирската политика, след като прочетеш достатъчно от тези неща.

— Едуард, звучиш почти сърдит.

— Аз съм експерт по чудовищата, Анита, и аз нямам шибана следа.

Гледахме се един друг и отново усетих страха му, неговата безпомощност, неща който Едуард просто не изпитва. Или поне така мислех аз.

Бернардо дойде с поднос със кафе. Сигурно е усетил нещо във въздуха, защото каза:

— Пропуснах ли нещо?

— Не — каза Едуард и се върна към документите в скута си.

Изправих се и започнах да сортирам документите.

— Не си изпуснал нищо, все още.

— Просто обичам да ме лъжат.

— Не лъжем — казах.

— Тогава защо нивото на напрежение е толкова високо?

— Млъквай Бернардо — каза Едуард.

Бернардо не го прие като обида. Той просто млъкна и раздаде кафето.

Извадих всички свидетелски показания, които успях да намеря и прекарах следващите три часа да ги чета. Прочетох всички показания и не намерих нищо, което полицията и Едуард не бяха прочели преди седмици. Сега аз търсех нещо ново, нещо което полицията, Едуард, експертите, които са повикали, никой не е открил. Звучеше надменно, но Едуард беше убеден, че ще го открия, каквото и да е. Въпреки че започнах да се чудя, дали беше доверието в мен, или пълното отчаяние, което караше Едуард да е толкова сигурен, че ще го открия. Щях да направя най-доброто и това беше всичко, което можех.

Погледнах надолу към няколкото купа свидетелски показания и започнах да чета. Знаех че повечето хора четата всеки рапорт изцяло или почти изцяло, тогава се преместваха на следващия, но в серийните престъпления ти търсиш образец. При серийните престъпления се научих да разделям досиетате на няколко части: всички свидетелски показания, тогава всички съдебни доклади, снимките от престъпленията и т. н. Понякога първо гледам снимките, но реших да не го правя и сега. Видях достатъчно в болницата, за да не съм разположена да видя останалото. Така че снимките можеха да почакат, а и аз все пак работех по случая, но без да трябва да виждам целия ужас. Отлагане с цел, може би бе по-точно?

Бернардо продължи да ни прави кафе и продължи да го играе домакин, минавайки напред назад, когато кафето започнеше да свършва, предлагаше храна, въпреки че и двамата бяхме отказали. Когато ми донесе ентата чаша с кафе го попитах най-накрая:

— Не, че не съм благодарна, но не ми изглеждаш като домашен тип, Бернардо. За какво е всичко това с перфектния домакин— Това дори не е твоята къща. — Прие въпроса ми като покана да се приближи до стола ми докато бедрото му не докосваше подлакътника на стола, но не докосваше мен, така че бях добре.

— Искаш да попиташ Едуард да отиде за кафе?

Погледнах през масата към Едуард. Той не се притесняваше да погледне нагоре от документите в ръцете си. Усмихнах се.

— Не, по-точно си мислех сама да си донеса.

Бернардо се обърна и облегна задника си на масата, ръцете кръстосани на гърдите му. Мускулите си играеха по ръцете му докато той се стягаше съвсем леко в моя изгода. Не мисля, че дори беше наясно с това че го прави, просто сякаш беше навик.

— Наистина? — попита той.

Погледнах го и отпих от кафето което той ми донесе.

— Това би било приятно.

— Прочетох показанияте повече от веднъж. Не искам да ги чета отново. Уморен съм да го играя детектив и желая просто да можехме да убием нещо, или най-малко да се бием с нещо.

— Аз също — каза Едуард. Сега ни гледаше със студените си сини очи. — Но трябва да разберем срещу какво ще се бием, а отговора е някъде тук. — Той посочи планините от хартия.

Бернардо поклати глава.

— Тогава защо ние или полицията не е намерила отговора в документите — Не мисля че работата с документи ще ни помогне да хванем това копеле.

Усмихнах му се.

— Просто си отегчен.

Той погледна надолу към мен, изумен израз премина през лицето му, тогава се засмя, главата назад, устата широко отворена сякаш виеше към луната.

— Не ме познаваш от толкова време, че да ме познаваш толкова добре. — Смеха все още блестеше в кафявите му очи, а желанието ми бе това да бяха различен чифт кафяви очи. Гърдите ми се стегнаха, Ричард ми липсваше. Погледах надолу към документите в скута си, не бях сигурна дали няма да се покаже в очите ми. Ако очите ми показваха скръб, не исках Бернардо да го види. Ако очите ми изразяваха копнеж, не исках да го тълкува погрешно.

— Отегчен ли си, Бернардо? — попита Едуард.

Бернардо се обърна от кръста, така че да погледне Едуард с минимум движения. Това постави голите му гърди пред погледа ми.

— Без жени, без телевизия, нищо което да бъде убито — скучно, скучно, скучно.

Бях се зазяпала в гърдите му. Исках да се вдигна от стола си, да оставя документите да паднат на земята и да прокарам езика си по гърдите му. Картината беше толкова ясна, че трябваше да си затворя очите. Чувствах се така около Ричард или Жан — Клод, но не и около непознати. Защо Бернардо ме караше да се чувствам така?

— Добре ли си? — Той се беше навел над мен, лицето му толкова близо, че изпълваше цялото ми полезрение.

Дръпнах се назад, бутайки стола и вдигайки се на краката си. Столът удари пода, а докоментите се разпиляха навсякъде.

— По дяволите — казах с чувство и вдигнах стола.

Той се наведе и помогна със събирането на документите. Голият му гръб правеше извити линии докато вдигаше и слагаше хартията на купа. Гледах начина, по който малките мускули по гърба му работеха, хипнотизирана.

Отстъпих далеч от него. Едуард ме гледаше през масата. Погледа му беше тежък, сякаш знаеше какво мисля и чувствам. Знаех че не е истина, но той ме познаваше доста добре. Не исках никой да знае за странното ми увлечение към Бернардо. Беше прекалено срамно.

Едуард каза:

— Остави ни сами за малко, Бернардо.

Бернардо се изправи с купчина документи, гледаше от единия към другия.

— Пропуснах ли нещо, току що?

— Да — каза Едуард. — Сега излез.

Бернардо ме погледна, погледът му беше въпросителен, но аз не му отвърнах с нищо. Можех да усетя как лицето ми става нечетливо и празно. Едуард въздъхна и ми подаде документите.

— Колко дълго?

— Ще те оставя да разбереш — отвърна Едуард.

— Прекрасно, ще си бъда в стаята, докато татко реши да ме пусне да изляза — Той премина през най-близката врата, където и Олаф беше изчезнал.

— Никой не обича да се отнасят с него като дете — отбелязах.

— Това е единственият начин да се оправиш с Бернардо. — Погледа му не помръдваше от лицето ми и изглеждаше прекалено сериозен.

Започнах да разпределям документите. Използвах чистото пространство на масата, което бях направила преди часове, когато все още се бях навела над масата вместо да се свия в стола да чета. Концентрирах се над разпределянето и не погледнах нагоре, докато не го осетих до мен.

Погледнах тогава и открих, че очите му не бяха празни. Бяха напрегнати, но все още не можех да ги разчета.

— Каза, че не си се срещала с нито един от двамата от шест месеца.

Кимнах.

— Срещала ли си се с някой друг?

Поклатих глава.

— Без секс, тогава.

Поклатих глава отново. Сърцето ми биеше по-бързо. Толкова ми се искаше да не отгатне това.

— Защо не?

Извърнах поглед, неспособна да срещна очите му.

— Нямам висок морал, за да поучавам някого, Едуард, но не правя случаен секс, знаеш това.

— Изскачаш от кожата си всеки път щом Бернардо се приближи до теб.

Топлината се изкачи по лицето ми.

— Толкова ли е очевидно?

— Само за мен.

Бях благодарна за това. Проговорих без да го погледна.

— Не го разбирам. Той е копеле. Дори и моите хормони обикновено имат по-добър вкус. — Едуард се беше облегнал на масата, ръцете кръстосани върху бялата му риза. По същият начин по който стоеше Бернардо, но това не ме накара да почувствам нещо, не мисля че беше просто ризата. Едуард не ми въздейства по този начин и никога няма.

— Той е красив, а ти си възбудена.

Топлината която бе започнала да изчезва, се завърна с пълна сила и сякаш кожата ми щеше да изгори.

— Не го казвай по този начин.

— Това е истината.

Тогава го погледнах и оставих гнева да се покаже в очите ми.

— Да те вземат дяволите.

— Може би тялото ти знае от какво се нуждаеш.

Очите ми се разшириха.

— Какво имаш предвид?

— Добър, необвързващ секс. Това имам предвид. — Все още изглеждаше спокоен, сякаш беше казал нещо съвсем различно.

— Какво искаш да кажеш?

— Изчукай Бернардо. Дай на тялото си това, от което се нуждае. Не трябва да се връщаш към чудовищата за това.

— Не мога да повярвам, че ми каза това.

— Защо не — Ако правиш секс с някой друг, няма ли да ти е по лесно да забравиш Ричард и Жан — Клод— Това не е ли част от това, с което те държат, особено вампира. Признай го, Анита. Ако не се беше отказала от секса, нямаше да ти липсват толкова много.

Отворих устата си да протестирам, затворих я и премислих над казаното от него. Беше ли той прав— Беше ли причината да се колебая между тях, липсата на секс— Да предполагам, че беше, но не беше само това.

— Липсва ми секса, да, но ми липсва близостта, Едуард. Липсва ми това да ги погледна и да знам, че са мой. Знанието, че мога да имам всеки сантиметър от тях. Липсват ми неделите след църквата и Ричард, който става да гледаме стари филми. Липсва ми да гледам как Жан — Клод ме наблюдава, докато ям. — Поклатих глава. — Липсват ми, Едуард.

— Проблемът ти, Анита, е че не можеш да познаеш необвързващият секс, дори и ако те ухапе по задника.

Не бях сигурна дали да се усмихвам или ядосвам, така че гласът ми беше малко развеселен, малко ядосан.

— И твоите отношения с Дона са толкова необвързващи.

— Такива бяха в началото — каза той. — Можеш ли да кажеш това за някокого от тях.

Поклатих глава.

— Аз не съм случаен човек, Едуард, в никакво отношение.

Той въздъхна.

— Знам това. Когато станеш приятел с някого, то е до живот. Когато намразиш някого е завинаги. Когато кажеш, че ще убиеш някого, правиш го. Едно от нещата, които те прави толкова срамежлива около момчетата е фактът, че за теб, любовта също трябва да е завинаги.

— И какво е нередното в това?

Той поклати глава.

— Понякога забравям колко млада си.

— И какво значи това?

— Означава, че усложняваш живота си, Анита. — Вдигна ръка преди да го кажа и го каза вместо мен. — Знам, че прецаках нещата с Дона, но в началото имах предвид да е необвързващи, мислих да е просто част от играта. Ти винаги започваш с нещо, все едно е на живот и смърт. Само живота и смъртта са на живот и смърт.

— И мислиш че ако спя с Бернардо, това ще оправи всичко.

— Ще бъде начало.

Поклатих глава.

— Не.

— Последната ти дума?

— Да.

— Добре, няма да го споменавам отново.

— Страхотно — казах и погледнах в празното лице на Едуард.

— Да бъдеш с Дона те е направило повече човек, по-топъл. Не ми е удобно с новият Едуард.

— Нито пък на мен.

Едуард се върна обратно към неговата страна на масата и двамата започнахме да четем отново. Обикновено тишината между нас бе приятна а не нервна. Но тази тишина бе пълна с недоизказани съвети: от мен към него, за Дона и от него към мен, за момчетата. Едуард и аз играехме скъпата Аби един за друг. Щеше да бъде смешно, ако не беше толкова тъжно.

21

Час по късно свърших със свидетелските показания. Опънах гърба си, докато все още седях в стола, просто се наведох от кръста, докато дланите ми не докоснаха пода или почти го докоснаха. Три извивания и можех да притисна дланите си в пода. по-добре. Изправих се и проверих часовника. Полунощ. Чувствах се стегната и някак отчуждена, отчуждена от тази тиха стая и спокойната среда. Главата ми беше пълна с това, което бях прочела, а това което четох не беше спокойно.

Изправена можех да видя Едуард. Той се бе преместил на пода, лежеше, по гръб, държейки документите пред лицето си. Ако аз бях легнала, щях да заспя. Едуард винаги беше имал желязна воля. Той ме погледна. Успях да видя какво гледаше той. Беше се преместил на снимките. Нещо явно се бе показало на лицето ми, защото той постави снимката на гърдите си, с лицето надолу.

— Свърши ли?

— Със свидетелските показания, да.

Той просто ме гледаше. Заобиколих масата и седнах в стола, в който Едуард беше започнал вечерта. Той остана да лежи на пода. Бих казала като доволна котка, но имаше нещо в него, което наподобяваше влечугите повече от котки — студенината. Как можеше Дона да го пропусне— Поклатих глава. Работата, концентрирай се върху работата.

— Повечето къщи са изолирани, най-вече заради имуществото на притежателите. Имали са достатъчно пари, които да им дадат земя и уединение. Но три от къщите са в индустриална зона, като семейство Бромуел със съседи наоколо. Трите атаки са се случили да са в една нощ, когато всички съседи ги е нямало.

— И? — каза той.

— Мисля, че това е било обсъждано. Искам идеите ти.

Той поклати глава.

— Доведох те за нови идеи, Анита. Ако ти кажа всичките ни стари идеи, може това да те отведе до същият грешен път, по който ние вече поехме. Кажи ми какво видя.

Намръщих му се. Това което каза имаше смисъл, но все още го чувствах сякаш крие тайни. Въздъхнах.

— Ако това беше човек, щях да кажа, че е висял пред къщата нощ след нощ, чакайки нощта, в която всички съседи няма да се пречкат. Но знаеш ли какъв е шанса цялата улица да се изчисти в една и съща нощ в предградията?

— Много малък — каза той.

Кимнах.

— Дяволски вярно. Няколко хора са имали планове за вечерта. Една от двойките е отишла на парти за рождения ден на племенницата им. Друго семейство е имало месечната  среща със сватовете си. Две двойки от различно местопрестъпление са работили до късно, но останалите хора са нямали планове, Едуард. Всички те просто напуснали дома си по едно и също време, през една и съща нощ, по различни причини.

Той ме гледаше, очите празни, но напрегнати и неутрални по едно и също време. От лицето му не можех да кажа дали казвам нещо, което е чул дузина пъти преди това или нещо ново. Детектив сержант Долф Стор обича да остава неутрален и да не влияе на хората си, така че донякъде бях свикнала с това, но Едуард правеше Долф да изглежда положително зареден с влияние.

— Детективът водещ втория случай го е забелязал също. Той е започнал да разпитва защо са напуснали домовете си. Отговорът бил потчи идентичен, когато полицията е отделила време да разпита.

— Продължавай — каза Едуард, лицето му все още празно.

— По дяволите, Едуард. Ти си прочел всички показания. Просто повтарям това което знаеш.

— Но може би ще свършиш някъде другаде. Моля те, Анита, просто довърши мисълта си.

— Всички станали неспокойни. Подтикнати на моментално пътуване за сладолед с децата. Една жена решила да отиде до магазина да пазарува в единадесет часа вечерта. Някои от тях просто са се качили в колата си и са карали към никое специфично място. Просто е трябвало да се махнат за известно врене. Един мъж го е описал като клаустрофобия. Жена, госпожица Ема… по дяволите. Прочетох прекалено много имена в прекалено кратък период от време.

— Беше ли необичайно име? — Попита Едуард без промяна в гласа му.

Намръщих му се и се наведох през масата да достигна показанияте. Минах през тях, докато не открия този който исках.

— Госпожица Ема Тайлър казва: „Нощта просто беше ужасна. Просто не можех да остана вътре.” Тя продължава казвайки: „Отвън въздухът беше задушаващ, трудно дишах.

— И? — попита той.

— Искам да говоря с нея.

— Защо?

— Мисля, че тя е чувствителна, ако не и медиум.

— Няма нищо в документите, което казва, че е едно от двете.

— Ако имаш способност и я игнорираш или се преструваш, че не е истинска, тя не изчезва. Силата излиза, Едуард. Ако тя усеща силно или е медиум, който пренебрегва способностите си от години, тогава тя ще бъде или депресирана или маниак. Ще има история в лечебниците за умствени заболявания. Колко сериозни, зависи от това, колко са силни способностите й. Най-накрая изглеждаше заинтересован.

— Казваш, че да имаш психически способности, може да те подлуди?

— Казвам, че психическата способност може да бъде сбъркана с умствено заболяване. Познавам ловци на духове, които чуват гласовете на мъртвите, като шепот в ушите си — един от класическите симптоми за шизофренията. Емпати, хора, които приемат чувствата на други хора и ги изразяват, могат да бъдат депресирани, защото са заобиколени от депресирани хора и не знаят как да се защитят. Наистина силни ясновидци могат да прекарат живота си получавайки видения от всичко, което докоснат, неспособни да го изключат, отново виждат неща които не са там, шизофрения. Обладаването от демон може да бъде замаскирано, като раздвоение на личността. Мога да продължа още час да ти изброявам сили, които наподобяват умствени заболявания.

— Разбрах на къде биеш — каза той. Седна и не изглеждаше и малко схванат. Може би пода беше добър за гърба му. — Все още не мога да разбера, защо искаш да говориш с тази жена. Рапорта беше направен от детектив Логиа. Той беше доста старателен. Питаше добри въпроси.

— Забелязал си, че е обърнал повече внимание върху това, защо са напуснали останалите, точно както аз забелязах.

Едуард сви рамене.

— Логиката не харесваше начина, по който всички са излезли. Прекалено голямо съвпадение, но той не успя да извади нищо, което да свърже хората в конспирация.

— Конспирация? — Почти се засмях, но сериозното му лице ме спря. — Някой наистина е предположил, че всичките съседи са се наговорили да убият заедно тези хора?

— Това беше единственото логическо обяснение, защо всички са излезли за около тридесет минути в нощта на престъплението.

— Така че те разследваха всички тези хора? — попитах.

— Това е от където дойдоха допълнителните документи.

— И?

— Нищо.

— Нищо?

— Няколко съседи са се карали заради деца смачкали цветя, една афера където съпругът озовал се мъртъв, е чукал по вратата на съседската съпруга. — Едуард се ухили. — Съседът е щастливец, че мъжът е бил нарязан, в серия от серийни убийства. Иначе, щеше да е най-отгоре на списъка със заподозрени.

— Не може ли да е бил подражател?

— Полицията не мисли така и повярвай ми те се опитаха да свържат парчетата.

— Вярвам ти. Полицията мрази да изоставя да й се изплъзне добър мотив тъй като през повечето врене мотиът дори не е един от най-важните им приоритети. Повечето хора убиват, заради глупави неща — импулс, заради измама.

— Имаш ли логическа причина защо всички тези хора са оставили къщите си празни точно в правилната нощ за убиеца или убийците.

Кимнах.

— Да.

Той ме погледна, лека усмивка на лицето му.

— Слушам.

— Обикновено е за хората да се чувстват некомфортно в места, в които има силни призраци.

— Казваш, че това е направено от призрак?

— Чакай, чакай докато свърша.

Той кимна леко.

— Заслепи ме.

— Не мисля, че заслепява, но мисля, че така е направено. Има заклинания, които се предназначени да накарат хората да се чувстват неловко в къща или място. Но заклинанието, което четох в колежа беше просто за един човек или една къща, не дузина къщи и двойно повече хора. Не съм сигурна, че сбор от вещици работещи заедно могат да повлияят на толкова голяма площ. Не знам толкова много в тази област. Нуждаем се да потърсим вещица, която да попитаме. Но мисля, че е съмнително. Просто го споменавам като възможност.

— Това е възможност, която ченгетата все още не са открили.

— Приятно е да знам, че не съм пропиляла напълно последните пет часа от живота си.

— Но ти не мислиш, че са вещици — каза Едуард.

Поклатих глава.

— Вещиците от почти всеки вид вярват в тройното правило. Каквото даваш, се връща при теб, тройно.

— Каквото даваш това и ще намериш.

— Точно така и никой не би искал нещо такова да се върне към него тройно. Бих казала също и че вярват в: „Прави каквото правиш, но не наранявай никого.” Но можеш да срещнеш лоши езичници, точно както можеш да срещнеш лоши християни. Само това че вярата казва, че нещо е грешно, не означава че някой няма да наруши правилата.

— Тогава какво мислиш ги е накарало да напуснат домовете си, точно когато убиеца е имал нужда?

— Мисля, каквото и да е направило това, е достатъчно голямо и могъщо, така че просто да пристигне на мястото и да поиска хората да си тръгнат, и те тръгват.

Едуард се намръщи.

— Не съм сигурен какво имаш предвид.

— Нашето чудовище пристига, знае коя къща иска и изпълва останалите къщи със страх, изкарва останалите семейства навън. Това отнема много сила, но да защити семейството, което ще убие, така че то да не изчезне, това е наистина впечатляващо. Знам някои свръхестествени същества, които могат да хвърлят усещане за неудобство около тях. най-вече, мисля, за да държат ловците надалеч. Но не знам нищо, което може да причини такъв вид контролирана паника.

— Така че, казваш, че не знаеш какво е — каза той и съвсем леко разочарование оцвети гласът му.

— Не още, но ако това е истина, тогава изхвърля доста неща от списъка. Имам предвид, някой вампири могат да причиняват страх по този начин, но не толкова надалеч, а ако успеят да го направят, не могат да защитят определена къща.

— Познавам вампирско убийство когато го видя, Анита, това не е такова.

— Просто подхвърлям примери, Едуард. Дори и демон не може да направи това.

— Ами демон? — каза той.

Погледнах го, видях че е сериозен, така че му отговорих сериозно.

— Няма да отивам към това, колко дълго е, откакто някой е виждал дявол, великия демон, по земята, но ако беше нещо демонично, щях да го почувствам днес в къщата. Демоните остават следа след себе си, Едуард.

— Не може ли някой толкова могъщ да скрие присъствието си от теб?

— Вероятно — казах. — Не съм свещеник, така че вероятно, но каквото и да обезобразява тези хора не иска да се крие. Не е нещо демонично, почти съм сигурна в това, но отново не съм експерт по демоните.

— Знам, че Дона може да ни помогне да намерим вещица утре. Не знам дали тя познава някакви експерти по демоните.

— Има само двама в страната. Преподобният Саймън МакКупън, който държи рекорда за този век в тази страна за брой направени прогонвания на демон, и д — р Фило Мерик, който преподава в университета в Сан Франсиско.

— Звучиш сякаш ги познаваш — каза Едуард.

— Слушах в класа преподаван от Мерик и разговарях с преподобния Саймън.

— Не знаех, че си заинтересувана от демоните.

— Нека кажем, че съм изморена от това, да попадам на тях, без да знам много за тях.

Той ме гледаше някак очаквателно.

— Кога попадна на демон?

Поклатих глава.

— Няма да говоря за това след залез. Ако наистина искаш да разбереш, питай ме отново утре, когато слънцето грее.

Гледаше ме секунда — две, сякаш искаше да спори, но го остави. Което беше добре. Има някой истории, някой спомени, ако се разкажат след залез изглежда печелят тежест, стабилност, сякаш нещо слуша, чака да повториш нещата отново. Думите имат сила. Но дори и мисленето за тях понякога е достатъчно, за да накара въздуха в стаята да стане по-тежък. През годините станах по-добра в това да забравям спомените. Беше начин да останеш здравомислещ.

— Списъкът с това, което нашият убиец не е, става все по-дълъг — каза Едуард. — Сега ми кажи какво е.

— Не знам все още, но е свръхестествено. — Разгърнах страниците докато открия частта, която бях отбелязала. — Четирима от хората, който сега са в болницата в Санта Фе, са намерени само защото са вървели извън къщите си през нощта, без кожа и кървящи. Съседите са ги намерили и в двата случая. — Има запис от обаждането към 911 някъде . Жената, която е намерила Кармайкълс е получила истерия по телефона.

Помислих за това което бях видяла в болницата и се опитах да си представя да открия съседите си, може би приятели, в това състояние по средата на улицата. Поклатих глава и пропъждайки картините назад. Не исках да си го представям. Имах си достатъчно кошмари.

— Не я обвинявам — казах. — Но това, което имам предвид е: как могат да ходят в това състояние— Един от оцелелите атакувал съседа си, когато мъжът се притичал на помощ. Захапал е рамото му толкова зле, че мъжът е бил заведен в болницата заедно със жертвите. Д-р Евънс каза, че е трябвало да вържат пациентите или те се опитват да станат и напуснат. Не намираш ли това за странно?

— Да, всичко е странно. Има ли нещо което искаш да кажеш? — чух лека умора в гласа му.

— Мисля че каквото и да им е махнало кожата, ги вика.

— Вика ги, как? — попита той.

— По същия начин, по който вампирите викат човек, когото са ухапали или омаяли. Махането на кожата или нещо в това дава на чудовището сила над тях.

— Защо чудовището просто не ги е взело с тях в нощта, в която им е махнал кожата? — попита Едуард.

— Не знам.

— Можеш ли да докажеш, че жертвите са викани от някакво страшилище?

— Не, но ако докторите са съгласни, чудя се къде ли ще отиде някой от оцелелите, ако никой не го спира. Може би жертвите могат да ни отведат право при него.

— Ти видя болницата днес, Анита. Няма да ни оставят да вземем един от пациентите им и да го освободим. Между теб и мен, не съм сигурен, че мога да го гледам.

— Великият Едуард, изплашен най-накрая — каза друг глас.

И двамата се обърнахме да погледнем Олаф, който стоеше на далечната врата. Носеше черни официални панталони и черен тип поло блуза, ръкавите бяха малко по-къси за дългите му ръце. Предполагам, че нямаш голям избор, когато носиш същият размер с Веселият зелен великан.*

(Jolly Green Giant или Веселият зелен великан е талисман на „Зеленият гигант”, хранителна компания в САЩ)

Той влезе в стаята доста леко и ако не бях прекарвала толкова много време около вампири и превръщачи, щях да кажа, че е добър. За човек, беше доста добър.

Едуард проговори пръв.

— Какво искаш Олаф?

— Момичето реши ли мистерията?

— Не още — отвърна Едуард.

Олаф спря на края на масата, много близо до нас.

— Не още. Такава увереност имаш в нея. Защо?

— Четири часа и това е най-добрият въпрос, който успя да измислиш — казах.

Олаф се обърна към мен озъбен.

— Млъквай!

Направих крачка напред, но Едуард докосна лакътя ми. Поклати глава. Отстъпих, дадох им малко пространство. Честно казано не бях за ръкопашен бой с Олаф, а не можех да го застрелям само защото ми е викнал. Това някак съкращаваше опциите ми.

Едуард отговори на въпроса на Олаф.

— Когато ти я погледнеш, Олаф, ти виждаш само обвивката, само малката, привлекателна опаковка. Под цялата тази привлекателност е някой, който мисли като убиец, като ченге и като чудовище. Не познавам никой друг, който съчетава и трите свята толкова добре, колкото нея. И всички експерти по свръхестественото, който ще намериш, са специалисти: те са вещици или ясновидци или експерти по демонология. — Той ме погледна когато каза последното, тогава се обърна към Олаф. — Но Анита е с общи познания. Тя знае по малко за повечето неща и може да ни каже къде трябва да потърсим специасписък и какъв точно специасписък ни е нужен.

— И какъв точно специасписък ни е нужен? — той вкара доста сарказъм в този въпрос.

— Вещица, някой, който работи с мъртвите. — Той си спомни по-ранното ми желание, да намери това което усетих на пътя. — Правим списък.

— И ще го проверим два пъти — казах.

Едуард поклати глава.

Олаф се обърна към мен.

— Това шега ли беше?

— Малка, да.

— Може би трябва да опиташ да не правиш шеги.

Свих рамене.

Той се обърна обратно към Едуард.

— Каза ми всичко това преди да пристигне. Беше доста красноречив относно способностите й. Но съм работил с твоите хора и преди и ти никога не си говорил за тях, както говориш за нея. Какво в нея я прави толкова дяволски специална.

Едуард ме погледна, тогава обратно Олаф.

— Гърците вярват, че някога не е имало мъж и жена, всички души били цели. Тогава душите били разкъсани на женска и мъжка. Гърците мислят, че когато намериш другата половина от душата си, твоята духовна половинка, тогава ще бъдете перфектните любовници. Но аз мисля, че ако намериш другата си половинка, вие ще бъдете прекалено еднакви, за да сте любовници, но все пак ще бъдете духовни половинки.

Борех се силно да прикрия изненадата от лицето си от тази малка реч. Надявах се да съм успяла.

— Какво се опитваш да кажеш? — настоя Олаф.

— Тя е като парче от душата ми, Олаф.

— Ти си луд — каза Олаф — лунатик. Духовни половинки, глупости!

Един вид бях съгласна с Олаф за това.

— Тогава защо мисълта да й дам пистолет, докато съм на лов за нея, е най-голямата ми фантазия? — попита Едуард.

— Защото си луд — отвърна Олаф.

Чуй, чуй, исках да кажа на глас.

— Знаеш, че за мен няма по-голям комплимент — каза Едуард. — Ако искам да те убия, Олаф, просто ще го направя. Същото е и с Бернардо, защото знам, че съм по-добър и от двама ви. Но с Анита никога няма да бъда сигурен, докато не тръгнем един срещу друг. Ако умра без да знам кой от нас е по-добър, ще съжалявам, че не съм разбрал.

— Не можеш да имаш предвид, че това момиче, това die Zimtzicke момиче е по-добро от Бернардо и мен.

— Точно това имах предвид.

Die Zimtzicke означава кавгаджийка или кучка. Не можех наистина да споря за това. Олаф ме мразеше и преди. Сега щеше да се чувства принуден да се съревновава. Не се нуждаех от това. А похвалното беше, че не бях успокоена знаейки, че Едуард фантазира за това как ще ме убие. О, извинете ме, да тръгне на лов след мен, докато аз съм въоръжена, за да разбере кой е по-добър. О да, това със сигурност беше по-разумно.

Погледнах часовника си. Беше 1:30.

— Честно казано, момчета, не знам дали да се чувствам поласкана или изплашена, но знам едно нещо. Късно е и съм уморена. Ако наистина ще ходим да видим големият лош вампир тази вечер, тогава трябва да е сега.

— Просто не искаш да видиш снимките тази вечер — каза Едуард.

Поклатих глава.

— Не, не точно преди да се опитам да поспя. Дори не искам да чета съдебните показания тази вечер. Утре първото нещо, което ще погледна са съдебните показания.

— Страхуваш се — каза Олаф.

Срещнах ядосаните му очи.

— Нужен ми е сън, ако искам да функционирам добре докато съм тук. Ако видя снимките преди да си легна, не мога да си гарантирам сън.

Обърна се към Едуард.

— Душевната ти половинка е страхливец.

— Не, просто е честна.

— Благодаря ти Едуард. — Застанах по-близо до Олаф, толкова че трябваше да извия врата си назад, за да видя лицето му. Нямаше начин да постигна директен контакт с очите, така че отстъпих за по-удобен ъгъл на врата ми и срещнах дълбоките му очи. — Ако бях мъж, щях да се чувствам задължена да погледна снимките, да се докажа достойна за хвалбите на Едуард. Но едно от хубавите неща от това да бъдеш жена, е това че нивото ми на тестостерона отрова е по-ниско от на повечето мъже.

— Тестостеронна отрова? — Олаф изглеждаше объркан.

— Покажи ми стаята, тогава му обясни, Едуард. Искам да взема няколко допълнителни неща, ако ще говорим с вампири тази вечер.

Едуард ме поведе покрай мрачният Олаф и през врата, през която изглежда всички изчезваха. Коридорът беше бял и толкова неукрасен, че изглеждаше недовършен. Той посочи стаята на Бернардо като първата в коридора, стаята на Олаф беше до моята.

— Наистина ли мислиш, че е добра идея с Олаф да сме един до друг?

— Като те слагам до него показвам, че не ме е страх за теб.

— Но аз съм.

Той се усмихна.

— Просто поеми някакви основни предпазни мерки. Ще бъдеш добре.

— Приятно е да знам, че единият от нас е сигурен. Ако не си забелязал, той ме превъзхожда с около тон.

— Говориш, сякаш това би било частна битка. Познавам те Анита. Ако Олаф влезе през вратата ти тази вечер, ти просто ще го застреляш.

Изучих лицето му.

— Да не нагласяш нещата така, че да го убия?

Той примигна и за момент видях изненадата му.

— Не, не. Имам предвид това, което казах за Олаф. Ако го исках мъртъв, просто ще го убия. Слагам те до него, защото знам как мисли. Той ще помисли, че е капан, прекалено лесно, ще се държи добре тази вечер.

— Ами утре вечер?

Едуард сви рамене.

— По една нощ в даден момент.

Поклатих глава и отворих вратата. Едуард ме повика преди да мога да влезна или включа лампата. Обърнах се с лице към него.

— Знаеш, повечето жени стават сантиментални когато мъж им каже, че те са неговата духовна половинка.

— Аз не съм повечето жени.

Усмивката му се разшири.

— Амин на това.

Погледнах го.

— Знаеш ли това, което каза ме изплаши. Мисълта, че фантазираш за това, да тръгнеш на лов за мен и да ме убиеш. Това е зловещо Едуард.

— Съжалявам — каза той, но все още се усмихваше, все още беше развеселен.

— Но честно казано, ако беше казал това със духовните половинки в някакъв любовен смисъл, това би ме изплашило повече. Знам, откакто те познавам, че може някой ден да ме убиеш, но да се влюбиш в мен… това просто е прекалено странно.

Усмивката му увехна леко.

— Знаеш, че ако можехме да се обичаме един друг, животът ни би бил много по-малко сложен.

— Истината Едуард. Някога въобще имал ли си романтична мисъл за мен?

Дори не му трябваше да се замисли. Просто поклати глава.

— Аз също. Ще се срещнем пред колата.

— Ще те изчакам тук — каза той.

— Защо?

— Не искам да се натъкнеш на Олаф с остроумията си по пътя към колата и аз да не съм тук, за да спра битката.

— Бих ли направила това?

Той поклати глава.

— Вземи си допълнително огнева мощ и нека тръгваме. Би ми харесало да си легна преди изгрев.

— Умно. — Влезнах в стаята, затваряйки стаята зад себе си. На вратата се почука почти незабавно. Отворих я отново, бавно, но бях доста сигурна, че е Едуард. Беше.

— Ще те заведем в клуба като мой гост, просто като приятел. Ако вампирите не знаят коя си, може и да се по-невнимателни около теб, може да изпуснат нещо, което би имало смисъл за теб, а за мен не.

— Какво ще стане ако ме разкрият по време на вечерта— Мислиш ли, че ще й хареса, че си вмъкнал тайно Екзекуторката в клуба й?

— Ще й кажа, че си искала да видиш най-доброто шоу в града и си мислела, че те няма да искат Екзекуторката наоколо, но ти си строго там не, за да екзекотираш.

— Наистина ли би казал точно това, не за да екзекутирам.

Той се усмихна.

— Вероятно. Тя харесва мъжете й да бъдат или много сериозни или много сладки.

— Тя. Говориш сякаш я познаваш.

— Тед убива само измамниците. Той е доста добре дошъл в повечето свърталища на чудовища.

— Едуард, актьора — казах.

— Добър съм в работата под прикритие.

— Знам че си, Едуард.

— Но винаги те кара да се чувстваш некомфортно, когато го видиш.

Свих ръмене.

— Ти си такъв добър актьор, Едуард, понякога ме кара да се чудя кое е истината.

Усмивката повехна, оставяйки лицето му празно, сякаш част от него беше изчезнала заедно с усмивката му.

— Отиди да си вземеш нещата, Анита.

Затворих вратата, докато той все още седеше там. От една страна разбирах Едуард по-добре от всеки мъж, с когото се срещах. От друга страна той, като цяло, беше най-голямата мистерия. Поклатих глава, буквално я разтресох и огледах малката спалня. Ако се върнем след изгрев, щях да съм уморена, а уморена може да означава невнимателна. Реших да направя няколко промени сега, докато съм свежа.

Единственият стол в стаята щеше да отиде под бравата, но не и докато не си легнех. Преместих миниатюрните китайски кукли от срина на перваза. Ако някой отвореше прозореца, една или повече кукли щяха да паднат. Имаше малко огледало на стената. Сложих го под прозореца, просто в случай, че куклите не паднат. Оставих куфара си от страната, от която се отваряше вратата, така че ако вратата успее да се отвори без да забори стола, Олаф да трябва да се справи и с куфара. Разбира се, доста е вероятно да се спъна в него докато излизам навън към банята. В момента, в който си го помислих, трябваше да тръгвам. Минах през банята по пътя навън. Едуард можеше да стой отвън и да бъде сигурен, че Олаф няма да пречи.

Претърсих през багажа си. Беше незаконно да нося оборудването си за екзекуции без съдебна заповед. Носенето без такава беше като предумишлено убийство. Но нямаше закон срещу носенето на няколко екстри. Имах две тънки шишенца светена вода с гумена капачка. Притискаш капачката с пръста си и тя се отваря, нещо като граната, но опасна само за вампири. Което я правеше много по използвана от гранатата. Сложих светената вода във по един от задните си джобове. Почти не си личаха през тъмните дрехи. Вече носех кръста си, но и преди ми бяха откъсвали кръстът от врата, така че имах допълнителни. Сложих обикновен сребърен кръст с верига в предният джоб на джинсите си и още един в джоба на черното официално сако. Отворих кутията с новите амуниции и ги прибрах. Трябваше да напусна апартамента си преди две години. Когато живеех в апартамента си слагах безопасни куршуми „Глейзър” в пистолета си, защото не исках съседите ми да умрат от отклонил се куршум. „Глейзър” не минават през стените, но както Едуард и няколко полицаи приятели бяха посочили, съм била късметлийка. „Глейзър” би разтрошил кост, но те не минават наистина през костта, нещо като разликата между просто пушка и добра пушка. Едуард, всъщност беше дошъл в града само, за да ме заведе на стрелбището, за да тества. Той ми задаваше въпроси за специфични битки с пистолети и това, което научих бе, че причината поради която „Глейзър” бяха правили каквото исках от тях, което бе напразно насочване всеки път, когато ги използвах, за да убивам. Това, от което се нуждаех, беше нещо, което надеждно ще убие от по-безопасно разстояние от една ръка разстояние. Също обяснява и защо бях уцелила няколко по-стари вампира от разстояние, но те не бяха спрели. Може би не. Може би просто бяха толкова стари, но… Едуард беше много убедителен. Нещо с по-голяма проникваща сила, амуниции предназначени не да нараняват, а убиват. Защото нека погледнем фактите: кога беше последният път когато нараних някого без да имам предвид да убивам— Нараняването беше инцидент за мен. убиването беше целта.

Заредих с Hornady Custom XTP амуниции. За да бъдем точни 9 милиметрови Luger, 147 JHP/XTP със сребърно покритие разбира се. Има и други куршуми, който биха направили по-голяма каша, но някой от тях не проникват толкова навътре в тялото. С вампирите, трябва да си сигурен, че си ударил нещо жизнено, а не просто си направил голяма дупка. Дори има куршуми който проникват по-навътре в струпване , което означава че лесно минава през тялото и от другата страна. Но всички Hornady XTPs са замислени да преминават през целта, но той преминава през целта и „създаваш хазарт”. Последното е цитата от информацията в Hornady Manufacturing. Тези амуниции следваха изискването за проникване на ФБР. Федералните, дори повече от малката аз, трябва да се притесняват ако куршумите ударят лошият тип и продължат. Дали няма да удари дете, бременна жена, монахиня излязла за сутрешната си разходка— Веднъж щом куршума удари целта, но продължи, никога не знаеш къде ще свърши. Така че целта е да се увериш че куршума няма да напусне целта, но и целта да не стене.

Естествено, Едуард си бе направил собствена рецепта за убиване. Той вземаше кухи сребърни куршуми и ги пълнеше със светена вода и живак и запечатваше върха с восък. Страхувах се, че восъкът, ще накара куршума да заяде в спусъка, но те минават като през коприна — гладко и сигурно, както самият Едуард. Куршумите правели дяволско шоу. Така ми беше казал Едуард. Изненадващо, но все още не бях използвала амунициите на Едуард. Все още бях смътно предпазлива с тях. Не трябваше да ми казва, че те могат да заядат в пистолета. Или може би, така или иначе щяха да ме притесняват. С тези, дори и да удариш не фатално място, пропуснеш сърцето, главата, всичко жизнено важно, все още предизвикваш щети. Светената вода и среброто ще се пръснат през вампирското тяло, горейки всичко което докоснат. Светената вода ще рани тялото като киселина, удари вампир дори в крак или ръка, с това нещо и може би ще загубят интерес в това да те убият и просто ще искат да спрат болката.

Гледах двете кутии с куршуми и накрая заредих с Hornady XTP, специалните куршуми на Едуард си останаха в тяхната кутия. Ако трябваше да застрелям някой вампир тази вечер и нямах съдебна заповед за екзекуция, носенето на домашно направени куршуми би изглеждало прекалено много като планиране. Планирането е разликата между първа и втора степен убийство или непредумишлено убийство ако имаш добър адвокат и симпатизиращи съдебни заседатели. В този момент в затвора имаше хора, попаднали там защото са убили вампир. Не исках да бъда един от тях. Освен това, отивахме просто да задаваме въпроси, нищо значително. Така че си казах, че ще затворя куфара и ще оставя другите куршуми.

Но знаех по-добре, че когато нещо трябва да е просто става сложно, когато добавиш вампири. Добави господаря на града и града и никога няма да разбереш в какво се забъркваш. Убила съм трима господари на град: един с меч, един с огън, един като убих човешкият му слуга. Никога просто с изстрел. По всяка вероятност нямаше да стрелям по никого тази вечер, но… заредих допълнителният си пълнител с куршумите. Щях да ги използвам само ако изпразня първият пълнител. Ако изпразня тринадесет от XTP в нещо и то не падне, всички залози отпадат. Щях да се притеснявам за обвинението в убийство по-късно, след като оцелея. Оцеляването първо. Да се опитам да остана извън затвора е второ. Това са приоритетите ми. пъхнах резервният пълнител в десният джоб на якето си и отидох да потърся Едуард. Той беше, въпреки всичко останало, този който ме научи на приоритетите ми.

22

Минавах през дневната, когато Бернардо и Олаф дойдоха от далечните стаи. И двамата се бяха преоблекли.

Бернардо беше с официални панталони с остри ръбове. Бяла жилетка подчертаваше тъмните му мускули. Беше добавил сребърни гривни на бицепсите си, който съвпадаха с гривните на китките му. Сребърен медальон със светец блестеше срещу гладката тъмнина на гърдите му. по-голямата част от косата му падаше, като черен сън около всичката тази белота, освен плитката от едната страна. Беше гъста плитка, защото той имаше доста коса, беше си сложил сребърни верижки с малки звънчета тук и там в косата си, така че минаваше през стаята в звук от нежен камбанен звън. Той ме погледна през завесата от тъмнина галеща едната страна на лицето му, а другата украсена със среброто по черния блясък на плитката. Беше, да кажа, най-накрая, хващащо окото.

Отне ми леко усилие да преместя погледа си от Бернардо към Олаф. Той носеше черна риза, която изглеждаше съвсем прозрачна. За да скрие презрамения си кобур, той беше сложил кожена жилетка. Беше прекалено горещо за кожа. Въпреки че наистина, с неговата напълно обръсната глава, черни дънки и черни ботуши със сребро пръстите и петите, кожената жилетка изглеждаше съвсем на мястото си.

— Момчета, изглеждате издокарани. Какъв е поводът?

— Отиваме на клуб — каза Бернардо, сякаш това обясняваше всичко.

— Знам това — отвърнах.

Намръщи се.

— Трябва да се преоблечеш.

Вдигнах се на крака от дивана.

— Защо?

Той тръгна към мен. Имах поглед към тъмната плът около бялата кожа на мокасините, не носеше чорапи. Той спря на края на дивана, сякаш съм се дръпнала или направила друг знак, че не ми бе приятно.

— Знам че можеш да изглеждаш толкова добре, колкото и ние. — Той се усмихна със самоуверената си усмивка — Или добре, колкото Олаф. Може би не толкова добре, колкото мен. — Той се усмихна и беше добра усмивка, предназначена да разтопи нещо малко по-ниско от сърцето ми. Но аз бях работила над реакцията си към него. Не съм слуга на либидото си. Ричард и Жан-Клод могат да свидетелстват за това.

Погледнах го, цялото му светло и тъмно великолепие.

— Ако не мога да изглеждам толкова добре, колкото теб, защо да опитвам въобще?

Усмивката се разшири в ухилване и това накара лицето му да изглежда по-реално и по-малко прекрасно. по-малко прекрасно, по-малко практикуван, но ми харесваше повече. Той направи крачка по-близо и този предизвикващ, практикуван поглед се върна. Това беше мъж, който знае как да флиртува. Но ако нещо не ми влияеше, то това е практикуваният подход, тъй като означава че мъжа го е правил хиляда пъти преди с много различни жени. Което означава, че аз не съм различна от останалите. Няма нищо ласкателно в това.

— Мисля че може би, може би ще бъдеш способна да доближиш моето великолепие, ако опиташ.

Дори и да знаех, че е акт, трябваше да се усмихна.

— Просто не искам да работя толкова много, Бернардо.

— Ако аз съм принуден да се преоблека, тогава всички ще се преоблекът — каза Олаф.

Погледнах го. Беше ли той прекрасен— Не наистина, но беше атрактивен. Ако можеше да намали рутината лошо момче, щеше да се запознае с доста момичета в клуба или може би, дори и да не я намали. Винаги ме е удивлявало, колко много жени харесват опасни мъже, мъже, за който знаеш, от момента, в който ги срещнеш, че  са лоши момчета. Аз, аз предпочита мъжете си по-мили, по-нежни, приятни. Приятен и високо подценявано качество от повечето хора.

— Не си спомням някой да те е слагал начело, Олаф. Когато Едуард поиска да си сменя дрехите, ще ги сменя.

Той направи крачка към мен, но каквото и да искаше да каже или направи, спря, когато Едуард влезе в стаята. Той носеше червен потник и риза с къси ръкави, която съвпадаше с потника. Ризата щеше да крие презраменият му кобур, ако е внимателен. Дънките му бяха нови и черни и с русата си коса, която беше пораснала достатъчно че да се извие леко, той наистина изглеждаше сладък. Едуард никога не изглежда сладък.

Знам, когато съм победена. Така че вдигнах ръце, предавайки се и тръгнах към спалните. Тогава спрях. Обърнах се към него.

— Мислих, че щом си решил да ме заведеш там, без ченгета, с идеята, че чудовищата може да говорят с Анита Блейк, вампирският екзекутор. Така че това означава без прикритие.

— Защо сменянето на дрехите е прикритие за теб? — попита Бернардо.

Погледнах го и погледнах обратно към Едуард.

— Ако искаш услугите ми, ще приемеш каквото нося. Не се обличам официално извън офиса.

Едуард каза:

— Нека отидем с теб малко прикрита. Огледай клуба, срещни чудовищата, преди те да разберат какво си.

— Защо?

— Знаеш отговора.

— Искаш да поогледам, използвам опита си, преди те да разберат, че имам опит.

Той кимна.

— Но също така искаш да бъда Анита Блейк и да впечатля чудовищата.

— Да.

— Трудно е да бъда и двете.

— Бъди турист, докато те не те разкрият, тогава бъди себе си.

— най-доброто от двата свята — казах.

— Точно.

Погледнах го.

— Това ли е целият ти план— Без скрити тайни?

Той се усмихна и беше усмивката на Тед, мързелива, невинна.

— Защо бих направил това?

Просто поклатих глава и тръгнах към спалните.

— Забрави, че съм попитала. Ще облека нещо по… празнично — Казах без да се обръщам.

Едуард не ме извика и не каза, че няма смисъл да се преобличам, така че продължих да ходя. Бяхме под прикритие, явно. Мразех работата под прикритие. Просто не съм толкова добра в това.

Също така не бях взела нищо, което да подхожда за клуб. Сложих си най-новите и най-черните си дънки. Найките щяха да минат, защото не бях донесла нищо друго. Освен още Найки. Всичките ми ризи бяха просто различни цветове на един или два стила. Ако откриех нещо комфортно, се научих да го купувам двойно, ако наистина ми хареса нещо и в различни цветове, ако наистина, наистина ми хареса стила. Това означава, че обикновено нося миналогодишния стил, дълго след като модна тенденция се е променила, но просто не ми пука.

Сложих си кралско синя памучена риза с остро деколте. Почти всички ризи, който бях донесла, бяха с остро. Синьото беше малко по-меко от останалите цветове. Добавих съвсем леко сенки, достатъчно молив за очи, че да е драматично достатъчно и спирала, съвсем малко руж и червено червило.

Не можех наистина да се погледна добре в малкото огледало в стаята, но поне грима изглеждаше добре. Презраменият кобур беше много черен срещу синята рица, но черното сако щеше да се погрижи за това. Тъй като не можех да си махна сакото, без да издам момчетата, добавих каните на китките си със сребърните остриета в тях. Освен това, никога не знаеш кога може да ти потрябва добро острие. Прекарах четка през косата си и бях готова.

Явно, изглеждам добре защото Бернардо каза:

— Връщам си думите. Ако избереш дрехите си, може да изглеждаш по-добре от мен.

Поклатих глава.

— Не, няма, но мерси, че го каза.

— Оставете — каза Едуард.

— Тя показва прекалено много гърди — каза Олаф.

Погледнах напълно прозрачната му риза.

— Мога да видя зърната ти.

Лицето му стана по-тъмно. Мисля, че наистина се изчерви.

— Кучка.

— Да, сигурно, ти и коня, който яздиш — казах.

Едуард застана между нас, успокоявайки големия мъж. На мен, каза:

— Не го дразни освен ако не искаш проблеми.

— Той започна — казах.

Той погледна и двама ни, на лицето му беше леденият поглед, който съм виждала, когато убива.

— Не ме интересува кой го е започнал, аз ще го довърша. Ясно ли е?

Двамата с Олаф погледнахме Едуард, тогава се погледнахме един друг. Бавно и двамата кимнахме.

— Ясно е — каза Олаф.

— Кристално — отвърнах аз.

— Добре — Лицето му стана усмихнато, някак си с години подмладено. Как го правеше? — Хайде да тръгваме.

Тръгнахме.

23

“Обсидианова пеперуда”, клубът, беше между Санта Фе и Албакърки. Клубът беше построен навътре от пътя, като индианско казино.

Това беше изцяло капан за висококласни туристи. Паркингът беше толкова пълен, че трябваше да го обиколим, за да намерим място.

Сградата е била построена като изкуствен ацтекски храм. Или това, което аз знаех за ацтекските храмове. Но извън сградата изглеждаше като филмова постановка. Червен неон очертаваше квадратни лица, а името беше очертано с повече червен неон. Имаше опашка, спускаща се зад ъгъла на сградата и в горещата лятна тъмнина. Това не беше моят град. Не познавах мениджъра, така че не можех да прескоча опашката. Също така не исках и да се редя.

Едуард вървеше нагоре по опашката, сигурен, сякаш знаеше нещо, което аз не знам. Последвахме го, като послушни кученца. Не бяхме единствената четворка, която се опитваше да влезе в клуба. Бяхме единствената четворка, която не е съставена от двойки. За да се съчетаем ни трябваше, най-малко, поне още една жена. Но изглежда Едуард не се опитваше да се смесва. Той отиде в началото на опашката, където голям мъж, с широки рамене и индиански произход, стоеше с голи гърди, носеше нещо което изглеждаше като пола, но вероятно не беше. Тежка изкуствена златна яка описваше по-голямата част от раменете му, като мантия. Носеше корона от пера от ара* и други по-малки пера, които не можех да разпозная.

(Ара — Ара са най-едрите папагали. Оцветяването им е блестящо, основно в синьо, зелено, червено и жълто.)

Ако това беше само биячът на врата, наистина съм заинтересувана да видя цялото шоу. Въпреки че се надявах да имат достъп до много домашни папагали и да не са изклали птиците само заради дрехи.

— Ние сме компанията на професор Далас. Тя ни очаква — каза Едуард с най-добрият си „приятна среща” глас.

Окаченият с пера и злато мъж каза:

— Имена. — Той разгъна ръцете си и погледна в клипборда, който беше в ръката му през цялото време.

— Тед Форестър, Бернардо Spotted — Horse, Олаф Гъндерсон и Анита Ли. — Новото фамилно име ме спря. Изглежда, той наистина беше сериозен за това, че съм инкогнито.

— Идентификационни карти.

Опитвах се много трудно да запазя лицето си неутрално, но беше с усилие. Нямах фалшива лична карта. Погледнах Едуард

Той подаде шофьорската си книжка, тогава все още усмихвайки се, каза:

— Сега не си ли щастлива, че не те позволих да оставиш твоята в колата — и подаде втора шофьорска книжка на мъжа.

Той ги изгледа и двете по-дълго, отколкото мислех че трябва, сякаш подозираше нещо. Рамената ми всъщност бяха стегнати, чаках го да се обърне към мен и да каже, аха, фалшива шофьорска книжка, но той не го направи. Той подаде и двете книжки обратно на Едуард и се обърна към Бернардо и Олаф. Те чакаха с техните лични карти извадени, сякаш са правели това преди.

Едуард се отдръпна назад, заставайки до мен и ми подаде шофьорската книжка. Взех я и я огледах. Беше книжка направена в Ню Мексико с адрес, който не знаех. Но снимката беше моя, а името бе Анита Ли. Височината, теглото и останалите данни бяха точни, само името и адреса бяха грешни.

— по-добре го прибери в джоба си. Може да не съм наоколо следващият път, за да го намеря — каза той.

Прибрах го в джоба си, при другата шофьорска книжка, червилото, парите и допълнителният кръст. Не бях сигурна дали да бъда поласкана или обидена от това, че Едуард ми беше направил тайна идентичност. Разбира се, може би това беше просто шофьорска книжка, но познавайки Едуард, знаех че е нещо повече. Обикновено е така.

Големите двойни врати бяха отворени от друг голям мускулест тип в пола, въпреки че той нямаше корона от пера и модерна яка. по-малък бияч, изглежда. Вратите водеха към затъмнена стая опушена с тамян, който не разпознавах. Стените бяха напълно покрити с тежки завеси, само други двойни врати се показваше на пътя.

Друг бияч, този рус с тен на плътен мед, отвори вратата. Той имаше пера сплетени в русата му коса. Намигна ми докато минавахме през вратата, но изгледа отблизо Бернардо. Може би гледаше за оръжия, но аз мисля че гледаше задника на Бернардо. Нямаше да види оръжията отзад. Бернардо беше прехвърлил пистолета в предната част, тъй като оръжието щеше да се покаже ако е на гърба му. Което казваше колко впити бяха панталоните отзад.

Стаята, в която влязохме, беше голяма, простираща се в почти пълна тъмнина. Хората седяха на квадратни камъни маси, които ми изглеждаха подозрително като олтари. Или поне това, което Холивуд винаги е представял за олтар. „Сцената” заемаше голяма част от далечната лява стена, но това не беше сцена, не и наистина. Било е използвано като сцена, но е храм. Като че ли някой е отрязал върха на пирамида — храм и го е транспортирал тук, в този нощен клуб, в един град толкова далеч от буйните джунгли, където са били изградени, че самите камъни трябва да са самотни.

Жена се появи пред Едуард. Тя изглеждаше толкова етническа, като първият бияч с високо изваяни скули и лъскава черна коса, която стигаше до коленете й докато се придвижваше през масите. Имаше менюта в тъмните си ръце, така че предположих, че тя е домакинята. Но роклята й беше в червено с бял десен, а аз познавах коприна когато я видя. Роклята беше смътно ориенталска и не съвпадаше с декора на стаята или сновящите сервитьори в стари широки рокли от груб материал. Сервитьорите ходеха с широки сандали, докато домакинята се плъзгаше пред нас на високи токчета, червени като роклята и нокти, с перфектен маникюр.

Тя беше красива, висока, стройна, грациозна, като модел, но си противоречеше с облика, сякаш принадлежи на различна тема. Показа ни масата, която беше доста отпред с гледка към центъра на храма. Имаше жена на масата, която се изправи и ни предложи ръка, докато сядахме. Ръкостискането й беше здраво, а ръката — с големината на моята. Отнема практика да имаш здраво ръкостискане с толкова малки ръце.

Професор Далас, викайте ми Далас, беше по-ниска от мен, толкова малка, че в правилните дрехи би изглеждала доста млада. Тя носеше джинси Докерс, бяла риза с къси ръкави, с туид яка допълнено с кожени лепенки ла лакътят, сякаш е чела дрес код за колежански преподаватели и се опитва да спази изискванията. Косата й беше до раменете, средно кафяво, лицето й беше малко и триъгълно, и толкова бледо и перфектно, колкото бога който иска да бъде, очилата й бяха със златни рамки и твърде големи за малкото й лице. Ако това беше идеята й за дрехи за парти, някой трябва да я заведе на пазар. Но някак си, не мислех че на добрият професор й пука. Харесвах тази жена.

Мъж влезе през вратата, със странна форма, на върха на храма. В момента, в който той пристъпи, тишината започна да се разпростира около него, разпръсквайки се над цялата мърмореща аудиенция, докато не стана толкова тихо, че можех да чуя собствената си кръв как пулсира. Никога не съм чувала толкова голяма група да замлъква толкова бързо. Бих казала, че е магия, но не беше, не точно. Присъствието на този мъж беше някак магическо. Можеше да носи джинси и тениска и пак щеше да привлече вниманието ти. Разбира се, това което носеше само по себе си хващаше окото.

Неговата корона беше смесица от тънки дълги пера, странно зелено - синьо - златна окраска, така че като се преместеше цвета се променяше като дъга носеща се над челото му. Наметалото му висеше почти до коленете и изглежда беше оформено от същите пера като на короната, тъй като той се движеше във вълни на иридесценция (иидесценцията е оптично явление, при което цветът на дадена повърхност се променя с промяна на зрителния ъгъл) . Тялото му бе силно, квадратно и тъмно. Седях достатъчно близо, за да кажа дали е хубав или не, но гледайки го, не бях сигурна. Беше невъзможно да отделиш лицето от присъствието му, така че лицето нямаше голямо значение. Той беше атрактивен, не заради дължината на носа или края на брадичката, а просто защото.

Усетих, че сядам по-изправена на седалката, сякаш да привлека внимание. В момента в който го направих, знаех че дори и да не е магия, е нещо. Трябваше да се преборя, за да извърна очи от него и да погледна другите маси.

Бернардо го зяпаше, както и професор Далас. Едуард гледаше тълпата, а Олаф гледаше професора. Гледаше я, не по начина, по който мъж гледа жена, а както котка гледа птичка в клетка. Ако Далас бе забелязала, тя го игнорира, но някак си не мислех, че го е забелязала. Помислих си че дори присъствието на този мъж да изпълва залата, богатият му глас да се носи из въздуха, щях да усетя погледа на Олаф като студен повей по гръбнака си. Това, че Далас не съзнаваше нищо ме накара да се притеснявам за нея, съвсем малко и ме направи много сигурна, че не искам тя и Олаф никога да остават сами. Инстинктите й за оцеляване просто не са много добри.

Мъж, цар или върховен жрец, той говореше с богати тонове. Хванах само част. Нещо за месеца на Токскатал и избраният. Не можех да се концентрирам над гласът му, повече от колкото можех да го погледна, защото да му отдам прекалено много внимание означава, че ще бъда хваната от заклинанието, с което той омайваше тълпата. Не беше заклинание в истинският смисъл на думата, но имаше сила в това, ако не е магия. Разликата между магия и сила може да е много малко. бях принудена да приема този факт през последните две години.

Върховният жрец беше човек, но имаше усещане за възраст около него. В последните векове няма толкова много начини за хората да постигнат това. Единият начин е да си човешки слуга на могъщ вампир повелител. Освен, ако Обсидианова пеперуда е по-великодушна в споделянето на сила, отколкото повечето Господари на градове, които съм срещала, върховният жрец принадлежеше на нея. Той беше прекалено могъщо ехо на господаря си, за да се понесе, освен ако тя не бе господарят. Вампирите повелители са склони да унищожават или притежават това, което е могъщо.

Върховният жрец е бил сила в живота, харизматичен лидер. Сега векове на практика бяха превърнали харизматичността във вид магия. Пълноправни вампири не са ми повлиявали толкова силно. Ако това беше слугата, колко страшен щеше да е господаря— Седях на каменната маса, стягайки рамената си, за да усетя стегнатите каишки на презраменият кобур. Радвах се че съм взела допълнителен пълнител с куршуми. Помръднах китките си достатъчно, че да усетя ножовете да стоят срещу ръката ми. радвах се че съм донесла ножовете. Можеш да намушкаш вампир и да го оставиш жив, но все пак да изясниш… какво имаш предвид. Най-накрая бях способна да разделя силата от гласа му. Повечето вампири, когато могат, правят триковете си с глас. Самите думи съдържат ключа. Казват красиво и ти виждаш красота. Казват ужас и ти се чувстваш изплашен. Но този глас имаше много малко общо с думите. Това беше просто много силна аура на сила, като огромен звук, който го обгражда. Аудиенцията можеше да си мисли, че са привлечени от думите, но мъжа можеше да рецитира списък за покупки със същият ефект.

Думите бяха:

— Видяхте го като бог Тескатлипока* в нашия отворен танц. Сега вижте го като мъж. — Светлината заглъхваше докато жреца говореше, докато не бе оставен в почти пълна тъмнина, виждаха се само преливащите цветове на блестящите пера, докато той се местеше. Светлината дойде от другата страна на сцената, разкривайки мъж с бледа кожа, която блестеше под светлината от белите му крака до също толкова голи рамене. Гърбът му беше към аудиенцията и за миг помислих че е гол. Нямаше какво да развали извивката на тялото му от празните, по бедрата, по стегнатата заобленост на дупето му, по слабият му кръст, до широките му рамене. Косата му изглеждаше черна под светлината, отрязана толкова късо, че изглеждаше като избръснат. Обърна се бавно, разкривайки стрингове** с цвят толкова близък до кожата му, че разбирате, че илюзията за голота е планиран ефект.

*Тескатлипока е богът на нощното небе, Луната, звездите и младите мъже. Ацтеките го наричат още Яотъл (воинът), тъй като го свързват с разрушението и злото.

Лицето му блестеше неподправено като звезда, съвършено красиво. Той изглеждаше някак чист и перфектен, което не беше възможно. Никой човек не бе перфектен. Но той беше красив. Линия от черни косми преминаваше надолу през центъра на гърдите и стомаха му, за да изчезне под плата. Масата ни беше достатъчно близо, а тялото му достатъчно бледо, така че можех да видя тънката линия косми, които описваха сърната на гърдите му за да срещнат тънката линия по гърдите му като меки ръце описвайки буквата „Т”

Действително трябваше да поклатя глава, за да я избистря. Може би бе целомъдрието или може би имаше повече магия във въздуха от просто гласа на човешкият слуга. Погледнах обратно към сцената и знаех, че само трик на светлината, който караше кожата му да свети. Погледнах към професор Далас. Тя бе навела главата си много близо до Едуард, шепнейки му нещо. Ако тя виждаше шоуто всяка нощ, то това бе нищо за нея, но липсата на внимание, с което тя се отнасяше към мъжа, ме накара да се обърна и да огледам другите маси около нас. Повечето очи, особено женските бяха заковани на сцената. Но не всички очи. Някой пиеха, държейки ръце със приятеля си, правеха други неща. Обърнах се обратно към сцената и просто го погледнах, изпивайки линиите на тялото му. По дяволите, бях просто аз. Или по-точно, беше просто нормална човешка реакция към почти гол и атрактивен мъж. Бих предпочела заклинание. най-малко можех да обвинявам някой друг. Мой хормони, моя вина. Нуждаех се от повече хобита, това беше, повече хобита. Това щеше да оправи всичко. Светлините се завръщаха бавно докато свещеникът не се появи отново.

— Традицията бе, че двадесет дни преди великата церемония, булките ще бъдат избрани за него.

Съзрях малко козина и инстинктивно си помислих, че са превръщачи в тяхната получовешка полуживотинска форма. Но бяха мъже облечени в леопардски кожи. Не развяти като палто, а сякаш козината бе пришита около телата им. Някой от тях бяха прекалено високи за козините, така че се доста голи крака се показваха под животинските. Те се движеха през масите в необичайно грациозна линия, обвити в кожи с лица показващи се през отворените челюсти на мъртвите животни.

Мъж премина съвсем близо до масата ни и можех да видя черната козина, която декорираше златната кожа по отблизо, и не беше леопард. Прекарвах доста време с леопардите от Сейнт Луис. Убих водача на леопардите, защото се опита да ме убие, наред с други неща. Но оставих леопардите без водач, а шейпшифтър без лидер са храна за всеки. Така че съм де факто лидер докато не измислим нещо друго. Учих се как да ги направя по силно свързани, по-силен пард… Един от начините е да споделят физическа близост, не секс, а близост. Загледах козината и протегнах ръка без да се замисля. Движението на мъжа прокара ръката ми по някога живата козина. Петната бяха по-големи. Шарката не беше точна по някакъв начин. Погледнах котешката глава на мъжа и главата беше по-квадратна, а не заоблените, почти женски черти на леопарда. Ягуар, те бяха Ягуари, което има перфектен смисъл с ацтекските мотиви, но, както с птичите пера, се чудех от къде са взели кожите и беше ли законно. Знаех, че не е правилно. Не вярвах в убиването за декорация. Нося кожи, защото ям месо, просто използване на цялото животно. Нищо не е пропиляно.

Мъжа се обърна и ме погледна. Очите му бяха сини, лицето му с бледо златен тен, който съвпадаше със линията козина на корема, точно преди да стане бяло. Моментът, в който ме погледна, енергия затанцува надолу по кожата ми като топъл дъх. Превръщач, страхотно. Имаше време, не много отдавна, когато толкова много сила, толкова близо, би довела отговаряща енергия от мен, но не и този път. Стоях там, гледайки го, в безопасност зад щита си, който притискаше надолу слоя енергия, който стой между мен и всички психически глупости. Отвърнах му само с невинни кафяви очи и той започна отново да се движи през масите, сякаш не представлявам повече интерес. Което си беше ОК.

Не се протягам към нея, но енергията идва тук и там от тях. Би било толкова много по-зле без щита. Те трябваше да са ликантропи, който се превръщат в ягуари или костюмите бяха като крайно фалшива реклама. Някак си това не ми приличаше на шоу, което обещава нещо, което не може да изпълни.

Ягуарите избираха жени от публиката, хващаха ги за ръката и ги водеха към сцената. Малка блондинка беше издърпана от стола й кикотеща се. Ниска жена с приятен тен на кожата бе издърпана със сериозно лице и не изглеждаше много зарадвана, но се остави да бъде поведена към сцената. по-висока и слаба испанка беше следващата, с дълга черна коса която проблясваше докато тя се движеше като абаносова завеса. Тя се спъна в стъпката си и единствено ръката на ягуара я спаси от падане. Тя се засмя, докато той я задържа и разбрах, че е пияна.

Фигура се появи пред мен, блокирайки гледката ми към сцената. Погледнах нагоре към тъмното лице оградено от широко отворената челюст. Стъклените златни очи на ягуара блестяха над лицето на мъжа, сякаш мъртвото животно също ме гледа. Мъжът протегна тъмната си ръка към мен.

Поклатих глава.

Ръката остана, с вътрешната част на дланта нагоре, чакаща.

Поклатих отново глава.

— Не, благодаря все пак.

Далас се наведе през Едуард, през масата, трябвайки почти да се покатери на нея, за да ме достигне. Разтегна тялото й в дълга линия, опашката й се разля на масата. Ръката на Олаф се зарея над разлятата коса и погледа на лицето му беше достатъчно странен, че да ме разсее от всичко друго. Гласът й ме накара да погледна в лицето й, вместо това на Олаф.

— Нуждаят се от някой с твоята височина и форма на тялото, който да допълни булките. Някой с дълга коса. — Тя се усмихна. — Нищо лошо няма да се случи. — Усмихна се със сладка усмивка, която я накара да изглежда още по-млада.

Мъжът се наведе към мен и можех да помириша козината и … него. Не пот, просто миризма, и това накара стомаха ми да се върже на възел, накара ме да се концентрирам, за да задържа щитовете си, защото част от мен, която беше свързана с Ричард и неговият звяр, искаше да отговори, искаше да се разлее навън и обгърне аромата. Животинските импулси, истинските животински импулси, винаги ме объркват.

Гласа на мъжа имаше силен акцент, звучеше неподходящ за шепот, това беше глас за викане на поръчки.

— Не прави нищо, което не желаеш да правиш, но моля те ела в нашият храм.

Може би беше това „моля” или акцента или абсолютната сериозност на лицето му, но му повярвах. Все пак може би нямаше да отида с него, но Едуард се наведе и каза:

— Турист, мисли като турист. — Той не каза: „Играй Анита. Спомни си, под прикритие сми” защото с ликантроп толкова наблизо, той може да чуе всичко казано на масата. Но Едуард каза достатъчно. Аз бях турист, а турист би отишъл.

Подадох на мъжа лявата си ръка и го оставих да ме издърпа на крака. Ръката му беше много топла. Някой ликантропи изглежда придобиват повишена температура на тялото си. Дори кожата на Ричард става по-топла близо до пълнолуние, но то не може да е тази вечер. Бяхме на само няколко дни от новолунието, толкова далеч от блестящото пълнолуние, което вика зверовете, колкото може. Просто мъжа беше топъл. Явно бе прекалено горещо за кожи.

Жреца в своето порено облекло окуражаваше аудиенцията да аплодира докато последната неохотна булка, аз, се присъедини към групата около почти голият мъж. Ягуарите ме оставиха от едната страна с кикотеща се блондинка. Миризмата на бира изглеждаше достатъчно силна, че знаех че кикотенето не беше просто от нерви. Перфектно.

Погледнах покрай мъжа, давайки най-доброто от себе си да го игнорирам, към жените от другата страна. Високата с огромната си коса се клатеше леко на високите си, тънки токчета. Полата й беше кожена, а блузата изглеждаше като червена камизола. Другата жена беше толкова едра, че някои хора биха казали, че е дебела, но не бе. Тялото й бе с квадратна форма и носеше черна риза над черните си панталони. Тя хвана погледа ми и споделихме момент на дискомфорт. Участието на публиката е страхотно, докато публиката иска да участва.

— Това са твоите булки — каза жреца — твоята награда. Наслаждавай им се.

Едрата жена и аз направихме стъпка назад, сякаш сме тренирали хореография. Блондинката и високата се разтопиха в ръцете му, сгушвайки се и смеейки се. Мъжът играеше за тях, но техните ръце бродеха по тялото му. Той бе много внимателен къде ги докосва. В началото мислех, че е просто страх от това да бъде съден, но имаше скованост, стегнатост в тялото му докато ръцете им бродеха през голите му задни части, което казваше, че той не се наслаждаваше толкова, колкото изглежда. От публиката никога не би забелязал. Той се отдръпна от тях с оранжево — червено червило като рана на бледата му кожа и бледо розово като бляскава кръпка, надолу по лицето му.

Той се протегна към нас и двете поклатихме глава. Направихме още една стъпка назад и стъпка една към друга. Солидарност. Тя ми предложи ръката си, не да се здрависаме, а да се държим и разбрах, че тя бе изплашена, не просто нервна. Аз бях ни едно от двете, просто не щастлива. Тя прошепна:

— Аз съм Рамона. — Дадох й моето име и това което изглеждаше означаваше повече, държах ръката й. Почувствах се като майка в първият ден от училище когато побойниците чакат.

Гласа на свещеника прозвуча:

— Вие сте последното му ядене, последната му милувка. Не го отхвърляйте.

Лицето на Рамона се промени, стана по-меко. Ръката й падна от моята. Страха й бе изчезнал. Повиках леко:

— Рамона, — Но тя тръгна напред, сякаш не ме е чула. Тя отиде в ръцете на мъжа. Той я целуна с повече нежност от колкото показа с другите две. Тя отвърна на целувката му със страст и сила, която направи всичко, което другите две бяха направили да изглежда бледо и разводнено. Другите две жени бяха паднали на колене от двете страна, или защото не можеха да стоят изправени вече или за да могат по-добре да прокарват ръцете си по мъжа и новата жена. Изглеждаше като мека версия на порнографска четворка.

Той се отдръпна от Рамона, полагайки втора целувка на челото й, сякаш бе дете. Тя остана неподвижна, очите затворени, лицето отпуснато. Нелегално е да принуждаваш някого, да прави нещо срещу волята си, използвайки магия. Погледнах към празното лице на Рамона, чакайки, чакайки какво ще следва, всички решени, всички избори отмити. Ако бях себе си, а не който и да е по дяволите трябваше да бъда, щях да ги издам. Все още трябваше да ги предам на полицията. Но честно, освен ако не направят по-лошо, нямаше да ги издам, ако Господаря на града можеше да ни помогне с решаването на случаят. Ако убийствата спрат, няколко игри с ума могат да бъдат пренебрегнати.

Имаше време, когато нямаше да го толерирам, когато нямаше да погледна на другата страна поради никаква причина. Казват, че всеки има цена. Някога мислех, че съм изключение от правилото, но ако избора е между това да оставя тази приятна жена да направя няколко неща, които тя не иска или да видя друго местопрестъпление, други оцелели, можеха да имат жената. Не да я имат в истинският смисъл на думата, но Доколото знам умствените магии направени от човешки слуга не са перманентни. Разбира се, до тази вечер не знаех, че човешки слуга може да насили ума. Наистина не знаех в колко голяма опасност е тази жена и все още… все още щях да я рискувам, докато нищо лошо не се случи. Ако й кажеха да се съблече, всички залози падаха. Имам правила, граници. Просто не бяха същите като тези от преди четири години, или две, или една. Факта че ги оставях да я насилят умствено и не се оплаках ме притесняваше, но не достатъчно.

Русата се наведе към мъжа и ухапа дупето му, не силно, но достатъчно, че да го накара да подскочи. Гърба му бе към публиката, така че вероятно аз бях единствената която видя гнева, който се показа само за момент на прекрасното му лице.

Жреца остана от своята страна на сцената, сякаш не иска да се разсейва от шоуто, но знаех, че е обърнал вниманието си към мен. Цялата сила като напрежение срещу кожата ми.

Гласът му.

— най-неохотната булка да го остави самотен в часа на неговата нужда. — Почувствах силата му и сега силата бе придружена с думи. Когато каза „нужда”, аз изпитвах нужда. Тялото ми се стегна, но можех да го игнорирам. Знаех, че мога да стоя там и да бъда неподвижна, той можеше да най-доброто от себе си и аз можеш да се противопоставя. Но никой човек не би успял. Анита Блейк, вампирският екзекутор, можеше да остане твърда, но Анита Ли, купонджийка под прикритие, е… Ако просто останех там, играта започваше. най-малко щяха да разберат, че не съм обикновен турист. Моменти като този е една от причините да мразя работата под прикритие.

Игнорирах богатият глас на жреца и просто тръгнах към мъжа. Той имаше проблеми с това да задържи ръцете на блондинката извън предната част на стринговете си. Другата жена лежеше в гнездо от собствената си тъмна коса, прегръщайки крака му, едната й ръка си играеше със страничната каишка на стринговете. Само Рамона стоеше там, лицето празно, ръцете от двете й страни, чакаща за заповеди. Но жреца бе концентрирал цялата си енергия върху мен. Тя бе в безопасност, докато той не свърши с мен.

Тъмнокосата жена успя да свали каишката надолу по гладката кожа на бедрото му и русата използва шанса си да вкара ръката си под платът. Очите му се затвориха, отметна главата си назад, тялото му реагира автоматично, дори докато ръката му грабна дланта й и се опита да я извади от стринговете. Явно, тя се държеше, не наранявайки го точно, но не го пускаше.

Съмнявах се, че клуба би толерирал такова ниво на злоупотреба, ако изпълнителя беше жена, а избраните от публиката мъже. Някои форми на сексистките двойни стандартни не работят в полза на мъжете. За жена, всички щяха да се втурнат на сцената и да я спасят, но той бе мъж и трябваше да се оправя сам.

Докоснах рамото на Рамона и я преместих на една страна сякаш тя беше мебел. Тя се премести където я оставих, очите все още затворени. Това че бе толкова податлива ме накара да се почувствам още по-зле. Но по един проблем на момент. Сложих дланта си върху неговата и я преместих от китката на блондинката. Ръката му не се премести отначало, тогава ме погледна, погледна ме наистина. Очите му бяха големи, меко сиво с черен кръг около ирисите, сякаш някой бе използвал същата очна линия да очертае очите му, която е използвал за веждите и тъмните мигли. Страни очи. Но каквото и да видя в моите очи изглежда го увери, защото той пусна блондинката. Има нерви на ръката около три пръста надолу след сгъвката на лакътят. Ако го удариш правилно, е доста болезнено. Натиснах пръстите си в кожата й, сякаш щях да намеря нерва и да го издърпам на повърхността. Бях ядосана и исках да я нараня. Успях.

Тя изпищя леко, ръката й се отвори и можех да издърпам ръката й с пръсти прещипали нерва. Тя не се бори, просто скимтеше и ме гледаше с големи нефокусирани очи, но болката изгонваше алкохола. Ако продължих достатъчно дълго, щях да я направя трезвена за, ъ, петнадесет минути или малко повече, ако първо не припадне.

Говорех тихо, но гласът ми се чуваше. Сцената имаше прекрасна акустика.

— Мой ред.

Високата жена изпълзя далеч от него, измъкваше се в стегнатата си пола докато не падна по лице. Трябва да си наистина пияна, за да паднеш от такава позиция. Тя се подпря на лакът и гласът й прозвуча плътен, но паникьосан.

— Той е твой.

Издърпах блондинката на няколко стъпки по далеч от мъжа и бавно пуснах ръката й. Казах й:

— Стой. — Тя прегърна ръката срещу тялото си, навеждайки се над нея. Погледът, който ми хвърли не беше приятелски, но тя не каза нищо. Мисля, че се страхуваше от мен. Това не бе една от страхотните ми вечери. Първо, оставих приятната дама да бъде насилена умствено, след което тероризирах пияни туристи. Бих казала, как нощта би могла да стане по-зле, но най-лошото чакаше. Погледнах назад към почти голия мъж и не знаех какво да правя с него.

Върнах се при него, защото не можех да измисля подходящ начин да сляза от сцената. По всяка вероятност развалих прикритието си като турист, но Едуард ме беше оставил да донеса пистолета и ножовете в клуба. Всъщност, всички бяхме подготвени за битка или за вампири или каквото и да е. охранителите, освен ако не бяха идиоти, трябваше да са видели някои от оръжията. За мен просто не трябваше да се предполага, че съм вампирски екзекутор, но никога не съм играла жертва добре. Въобще не трябваше да идвам на сцената, но сега е твърде късно.

С мъжа стояхме един срещу друг, гърбът му все още към публиката. Той се наведе, топлият му дъх срещу косата ми и прошепна:

— Моят герой, благодаря ти.

Кимнах, лекото движение, косата ми да погали лицето му. Устата ми беше суха и ми беше трудно да преглъщам. Сърцето ми внезапно биеше прекалено силно, прекалено бързо, сякаш съм тичала. Беше нелепа реакция към непознат мъж. Бях ужасяващо наясно от това колко е близо, колко малко носеше и как ръцете ми просто бяха отпуснати от двете ми страни, защото да се мръдна и щях да го докосна. Какво ми имаше— Не забелязвах толкова силно мъжете в Сейнт Луис. Да не би да имаше нещо във въздуха на Ню Мексико— Да не е просто липса на кислород, от по-голямото надморско равнище?

Тои потри лицето си срещу косата ми и прошепна:

— Аз съм Цезар. — Това малко движение сложи исзвивката на вратът му точно пред лицето ми. Имаше следа от женски парфюми смесени по лицето му, покриваха мириса на кожата му, но под всичко това имаше измамен мирис. Бе миризма на по-топла плът от човешката плът, толкова богата, че почти влажна миризма, като да можеше да се къпеш в аромата на вода, но водата щеше да бъде гореща, гореща като кръв, по-гореща. Аромата бе толкова силен, че се олюлях и за секунда можех да усетя докосване на козина срещу лицето си, като груба коприна. Сетивният спомен се разля през мен и разби целият ми внимателен контрол. Силата се разля нагоре и се изля гореща по кожата ми. Успях да прекъсна директната връзка с момчетата, така че да бъда сама в собствената си кожа, но белезите все още бяха там, идващи на повърхността в страни моменти, като този. Превръщачите винаги се разпознават един друг. Зверовете им винаги знаят, но въпреки, че аз самата нямах собствен звяр, имах част от този на Ричард. Това парче реагира на Цезар. Ако го очаквах, може би щях да успея да го предотвратя, но сега бе прекалено късно. Не беше опасно, просто разливане на топлина, пулсираща срещу кожата ми, танцуваща енергия която не принадлежеше на мен.

Цезар се отдръпна рязко от мен, сякаш съм го изгорила, тогава се усмихна. Беше знаеща усмивка, сякаш сме споделили тайна. Той не бе първият превръщач, който ме бърка за една от тях. Доколото знам аз бях едно от двете човешки същества в света, които имаха толкова близка връзка с превръщач. Връзката на другият мъж бе с тигролак, не върколак, но проблема беше същият. И двамата бяхме част от вампирски триумвират, и нито един от двама ни не изглеждаше щастлив с този факт.

Цезар постави ръцете си от двете страни на лицето ми, колебаейки се точно над кожата ми. Знаех че усеща натиска на енергията, като воал, който се отдръпва от докосването. Само че той не го направи. Той разля собствената си енергия в ръцете си, така че да ме държи в пулсираща обвивка от топлина. Накара ме да затворя очи, а той все още не ме бе докоснал, не и с ръце.

Отворих уста да му кажа да не ме докосва, но докато си поемах дъх да проговоря, ръцете му докоснаха лицето ми. Не бях готова. Той натисна силата си в моята. Удари се като електрическа искра, вдигайки всеки косъм по тялото му, стягайки места ниско в тялото ми. Силата се насочи към Цезар като цвете обръщащо се към слънцето. Не можех да го спра. най-доброто което можех да направя е да яздя силата, вместо да я оставя тя да ме язди.

Той наведе лице към мен, все още обгръщайки лицето ми с ръцете ми. Сложих ръцете си върху неговите, сякаш щях да го държа. Силата се изливаше през устата му, докато той се носеше над устните ми. Силата премина през тялото ми и се изля от полу отворените ми устни като горещ вятър. Устните ни се срещнаха и силата се разля през двама ни, като докосване на две големи котки, търкащи козините си една в друга. Топлината прерасна в горещина, докато почти болеше да стоя докосвайки устните му, сякаш всяка секунда плътта ни щеше да ни изгори един друг, преминавайки през кожата, мускулите, костите, докато не паднем в центъра един на друг, като разтопен метал, преминаващ през слоеве коприна.

Енергията стана сексуална, както обикновено става… при мен. Засрамващо но истина. Отдръпнахме се от целувката по едно и също време, примигвайки един на друг като сомнамбули събудили се прекалено рано. Той се изсмя нервно и се наведе към мен, сякаш да ме целуне отново, но сложих ръка на гърдите му и го задържах далеч. Можех да усетя сърцето му да бие срещу дланта ми. Внезапно можех да почувствам надигащата се кръв в тялото му. Очите ми бяха привлечени към пулса на вратът му, гледах бързото издигане и падане от едната страна на вратът му сякаш бе някакъв вид скъпоценен камък, нещо което да гледаш докато блести и свети под светлината. Устата ми внезапно бе суха и не заради секс. В действителност пристъпих към него, притискайки тялото си към неговото, лицето ми близо до вратът му и този подскачащ живот. Исках да се наведа още към меката кожа, да вкарам зъбите си в плътта му и да вкуся това което беше отдолу. Знаех че не е мое знанието, че неговата кръв щеше да е по-топла от човешката. Не топла, а човешка, горещо втурване на живот да стопли студена кожа.

Трябваше да затворя очи, обърна глава и отстъпя с ръце пред очите си. Нямах директна връзка с някои от мъжете ми, но държах силите им в себе си. Изгарящата топлина на Ричард и студеният глад на Жан-Клод. С един сърдечен удар исках да се нахраня от Цезар. И това когато бях прекъснала пътя на белезите, бях ги закопала, оковала, заключила със всичко което имам. Когато белезите бяха отворени между трима ни, желанията които преминаваха през мен, мислите които мислех, бяха прекалено ужасяващи или просто прекалено чужди. Не за пръв път се чудих какво парче от мен те имаха в себе си. Какво тъмно желание или странен подтик съм оставила— Ако въобще говоря с някой от тях отново, може би ще попитам, или отново, може би няма.

Усетих някой да се приближава. Поклатих глава.

— Не ме докосвай.

— Нека да отидем зад сцената, където мога да се извиня — беше гласът на жреца.

Свалих ръцете си и го открих стоящ до мен. Протегна ръката си към мен. Не го докоснах.

— Няма да те нараним. — Положих лявата си длан в неговата и кожата му бе спокойна, нямаше нищо освен човешка топлина. Поведе ме към арената, която бе от далечното ляво на сцената. Цезар вече беше там с другите три жени. Ягуарите бяха там като охранители и изглежда това бе накарало двете блондинки да станат смели отново и докосваха Цезар, докато той целуваше Рамона, а тя му отвръщаше с ентусиазъм.

Жреца ме поведе към тях и аз се отдръпнах. Прошепнах:

— Не мога. — Имах предвид, че не мога да докосна Цезар толкова скоро. Не се доверявах на себе си и не исках да го кажа на глас. Не ми бе и нужно. Жреца изглежда разбра.

Наведе се близо.

— Моля, просто стои близо до тях. Никой няма да те докосне. — Не знам, защо му повярвах, но го направих. Стоях близо до мини оргията, опитвайки се да не изглеждам толкова неудобно колкото се чувствах. Тогава огромен бял екран дойде от небето и преди да  отиде на мястото си, жреца ме издърпа на една страна. Жена с моята височина и с коса дълга колкото моята се появи и отиде към мини оргията. Гледах я как се присъединява към групата, а ягуар издърпа русата настрани. Жена, която приличаше на русата дойде и зае нейното место. Смениха всички, дори и Цезар с актьори, които направиха сянкова оргия срещу белият екран. Актрисите си приличаха със всички избрани жени, най-малко за играта със сенките. Което бе и това което Далас имаше предвид, за това че се нуждаят от някого с моята височина и дължина на косата да завърши булките.

Актьорите всъщност не правеха нищо, но от страна на публиката сигурно изглеждаше като нещо много повече. Дрехи изхвърчаха и жените бяха без горнища, чудех се дали сенките изглеждат толкова без горнища както и истинското нещо.

Жреца ме издърпа докато не стояхме в малкото място с пердето. Говореше ниско но внимателно, така че предположих че можем да говорим без да бъдем чути на сцената.

— Никога нямаше да те изберем, ако мислехме, че си нещо повече от човешко същество. Нашите най-дълбоки извинениея.

Свих рамене.

— Нищо лошо не е станало.

Погледна ме и в тежестта на погледа му имаше знание, което не можех да излъжа.

— Ти си изплашена от това, което лежи в теб и не си го приела.

Това бе самата истина.

— Не, не съм го приела.

— Трябва да приемеш това което си или никога няма да разбереш какво е истинското ти място в света, истинската ти цел.

— Не приемай това погрешно, но не се нуждая от лекции тази вечер.

Намръщи се и имаше гняв в него. Не беше свикнал да му говорят така. Обзалагам се, че всички се страхуваха от него. Може би и аз трябваше, но какъвто и страх да имах от него, от тях, изчезнаха, когато разбраха, че исках да си взема хапка от врата на Цезар. Това ме изплаши повече от всичко, което могат да ми направят тази вечер. Добре де, почти всичко, което могат да ми направят тази вечер. Никога не подценявай творчеството на същество, което е на над хиляда години. Повечето от тях, знаят повече за болката, отколкото бедните хора някога ще узнаят. Освен ако не сме много, много големи каръци. Или се чувствах късметлийка, или бях глупава.

Той посочи на ягуара, който ме беше избрал да дойде при нас. Той падна на колене, главата наведена. Жреца каза:

— Ти избра тази жена.

— Да Пинотл.

— Не усети ли звяра?

Наведе главата си още повече.

— Не милорд.

— Избери — каза свещеника.

Коленичещият мъж извади нож от колана си. Дръжката бе тюркоазена и във формата на ягуар. Острието беше около осемнадесет сантиметра черен обсидиян. Мъжа подаде ножа на жреца, който го пое почтително, както му бе подадено. Мъжа откопча скритото копче на ягуарската кожа и издърпа качулката назад, така че главата му да е гола. Косат а му беше гъста и дълга, вързана на дълга опашка от задната част на главата му.

Вдигна лицето си към свещеника. То не изразяваше никакво чувство, просто чакащо спокойствие. Рев от публиката ме накара да погледна актьорите, но се обърнах обратно към свещеника и мъжа преди да съм видяла нещо. Бегло забелязах голи тела и впечатлението за нещо голямо и фалическо да се увива около мъжа. Обикновено, това би ме накарало да погледна повторно, просто за да се уверя, че съм видяла това, което си мисля че съм видяла, но без значение какво се случваше там, истинското шоу беше тук. Беше спокойното лице на мъжа, сериозните очи на жреца и тъпият блясък на черното острие. Можеха да използва какъвто реквизит искат, без значение колко голям, но нямаше да се приближат до двамата мъже и напрегнатата тишина между тях.

Не знаех точно какво щеше да се случи, но имах идея. Щеше да бъден наказан, защото е избрал ликантроп от публиката, вместо човек. Но аз бях човек или най-малко не бях ликантроп. Не можех да го оставя да бъде прецакан, дори и да трябва да призная коя съм. Можех ли?

Докоснах леко ръката на жреца.

— Какво ще му правиш?

Жреца ме погледна и очите му изглеждаха като дълбоки пещери, обгърнати в сенки.

— Ще го накажа.

Пръстите ми се стегнаха около ръката му, опитвайки се да го усетя през копринената мекота на перата.

— Просто искам да се уверя, че няма да му прережеш гърлото или нещо друго наистина драматично.

— Какво правя с мъжете ни е моя работа, не твоя. — Силата на неодобрението му бе достатъчно силна, че да ме накара да си дръпна рълата. Но сега бях притеснена какво щеше да направи. по-дяволите Едуард и неговата работа под прикритие. Никога не е работело за мен, преструването. Наистина, винаги го оплесквам.

Жреца положи острието срещу бузата на мъжа. Нямаше страх в лицето му, нищо освен зловещо спокойствие, което накара гърлото ми да се стегне и трепет от страх пропълзя по гръбнака ми. Господи, мразех фанатици, а това бе което виждах.

— Изчакай — казах.

— Не се намесвай — каза жреца.

— Аз не съм ликантроп — казах.

— Лъжеш, за да спасиш непознат — нищо освен презрение в гласа му.

— Не лъжа.

— Цезар — извика жреца.

Появи се като добре тренирано куче идващо при господаря си. Може би аналогията беше нечестна, но не се чувствах особено щедра точно сега. Ако разваря прикритието ни, трябваше да кажа коя съм, не знаех дали така няма да разваля нещо, което Едуард бе планирал. Казвайки какво и коя съм, не знаех дали няма да ни поставя в опасност. Едуард не бе споделил достатъчно от плана си, за което щях да си поговоря с него, когато вечерта приключи, но първата ми грижа е безопасността. Да спася непознат от това да бъде порязван заслужаваше ли си нашите животи— Не. Да запазя непознат от това да умре, заслужаваше ли си може би да рискувам нашите животи. Вероятно. Имах толкова много неотговорени въпроси и толкова малко истинска информация, че се чувствах сякаш убивам мозъчните си клетки опитвайки се да мисля за всичко което не знаех.

Цезар застана до нас, от моята страна далеч от жреца. Мисля, че бе забелязал острието.

— Какво е направил?

— Той я избра от публиката и не усети звяра й — каза жреца.

— Нямам звяр — отвърнах.

Цезар се засмя и беше прекалено силно, покри уста с ръка за момент, сякаш да си напомни да бъде тих.

— Видях глада на лицето ти — Той каза глад, сякаш трябва да е с главни букви. Страхотно, още ликантропски жаргон, за които не знаех.

Опитах се да измисля кратка версия която ще има смисъл. Започнах два пъти, преди накрая да кажа:

— Прекалено много е. Мисля го. — дори добавих лош испански акцент.

Лицето на жреца остана празно и нещастливо. Не схвана шегата от филма. Цезар се опита да прикрие собственият си смях. Вероятно бе гледал „Булката на принца”.

— Глада които видя не е от някакъв звяр — казах.

Жреца върна цялото си внимание на коленичещият мъж пред него, беше сякаш съм била освободена. Той разряза бузата на мъжа. Тънкият прорез започна да кърви и кръвта потече в ясни линийки надолу по тъмната му кожа.

— По дяволите — казах.

Постави ножа на другата буза на мъжа. Грабнах китката му.

— Моля, чуй ме.

Жреца обърна тъмните си очи обратно към мен.

— Цезар.

— Не съм твоя котка, че да ме викаш — отвърна той.

Тъмните очи на жреца отидоха от мен на мъжа до мен.

— Бъди внимателен, каквото е преструвка, да не се превърне в истина, Цезар.

Това беше заплаха, въпреки че не разбирах каква точно, знаех че заплахата е сериозна. Цезар се премести близо до мен.

— Тя просто желае да говори, милор Пинотл. Това толкова ли е много?

— Също ме и докосва. — и двамата погледнаха ръката ми на китката му.

— Ще те пусна, ако получа думата ти, че няма да го режеш докато не ме изслушаш.

Очите се върнаха обратно върху мен и усетих силата му да ръмжи срещу мен. Почти можех да усетя кожата му да вибрира под дланта ми.

— Не мога да те оставя да го нараняваш за нещо, което не е негова вина.

Не каза и дума, но усетих движение зад себе си, знаех че не е Цезар, защото той се обърна към движението. Погледнах назад и открих двама ягуара да идват към нас. Вероятно нямаше да ме наранят, просто щяха да ме спрат да се намесвам. Обърнах се обратно към свещеника, срещнах очите му. Пуснах китката му. Имах няколко секунди да реша дали да извадя нож или пистолет. Те не се опитваха да ме убият, така че най-малкото което можех да направя е да върна услугата. Извадих ножа, държах го до крака си, оставяйки го да бъде ненатрапчив. Реших да извадя ножа, а не пистолета. Надявах се това да е правилното решение.

Един от ягуарите имаше тен и сини очи. Другият бе първият афро-американец, който видях в клуба, лицето му беше в контраст на бледата петниста козина. Напредваха към мен в кръг от енергия, ниско ръмжене избяга от гърлата им, най-слабата заплаха. Този слаб звук накара косъмчетата на врата ми да настръхнат. Отдръпнах се поставяйки коленичещият мъж между мен и двамата ягуари.

Жреца бе поставил обсидиановото острие срещу дясната буза на мъжа. Не беше започнал да реже.

— Просто ще порежеш всяка буза, това ли е— Ще спре ли до там?

Острието поряза бузата му. Дои в тъмното можех да видя първата капчица.

— Ако просто искаш да го порежеш малко, добре. Твоя работа. Просто не искам някой да бъде обезобразен или убит заради нещо, което не може да усети.

Жреца поряза и другата буза, по-бавно този път. Мисля че правех нещата по-лоши. Попитах на глас, всички и никого:

— Да не правя това по-лошо?

Бузата която бе по-близо до мен започна да се лекува, кожата се лекуваше както гледах. Имах идея. Стъпих по-близо до жреца и коленичещият мъж. Задържах очите си на двата ягуара, но те просто стояха и гледаха. Бяха ме накарали да се дръпна, може би това бе всичко, което трябваше да направят.

Докоснах брадичката на коленичещият мъж, обърнах лицето му към мен. Другата буза бе напълно излекувана. Никога не съм виждала да се използва обсидианово острие и не бях сигурна дали не действа като среброто. Но не действаше. Превръщачите лекуваха нараняването. Жреца все още държеше ножа в ръцете си.

Публиката започна да аплодира, звука се вдигна като гръм в малката арена зад сцената. Актьорите излизаха от белият екран. Шоуто почти бе свършило. Всички се обърнаха към звука и движенията дори жреца. Поставих пръста си срещу върха на обсидиановото острие и натиснах. Острието бе като стъкло, болката остра и мигновена. Дръпнах се с изсъскване.

— Какво направи? — изискващо попита жреца и гласът му беше прекалено силен, че трябва да се е пренесъл през тълпата.

Проговорих ниско:

— Не се лекувам, не бързо колкото него. Това ще докаже, че не съм ликантроп.

Гнева на жреца изпълни въздуха като нещо горещо, което може да се докосне.

— Не разбираш.

— Ако някой говори с мен, вместо да крие тайните си. Няма да се блъскам сляпо в нещата.

Жреца подаде ножа обратно на коленичещият мъж. Той взе ножа и му се поклони. Тогава облиза острието, внимателно около острият ръб, докато не стигна до кръвта ми. тогава плъзна върха между устните си в устата си, смучейки като жена която обгръща мъж с устата си. Устата му работеше около острието и знаех, че се порязва, докато поглъща. Знаех че се порязва, но той го караше да изглежда като нещо прекрасно, носещо оргазъм, сякаш имаше доста добро време.

Гледаше ме докато го прави, очите му вече не бяха спокойни. Бяха изпълнени с топлина. Беше същата топлина, която можеш да видиш в очите на всеки мъж, когато мисли за секс. Но не и когато мъж смуче острие, порязвайки устата си, езика си, пиейки собствената си кръв с вкуса на моята кръв като подправка. Някой грабна ръката ми и подскчих. Беше Цезар.

— Трябва да отидем на сцената. Трябва да заемеш мястото си. — Гледаше коленичещият мъж, всички мъже, внимателно. Той ме съпроводи около тяхната група и всички очи ме следяха сякаш бях ранена газела.

Другите три жени вече бяха на място, стоейки сега зад сега затъмненият бял екран. Бяха свалили няколко дрехи. Кикотещата се блондинка бе само по светло син сутиен и прашки, все още смееща се. Испанката бе свалила полата си и носеше пурпурни бикини които си съвпадаха с пурпурната блуза която все още носеше. беше задържала съвпадащите пурпурни обувки на високи токчета. Тя и блондинката се облягаха една на друга, смееха се. Рамона не се смееше. Стоеше тиха, неподвижна.

Гласа на жреца дойде зад мен.

— Разсъблечи се за нашата публика. — гласът му беше тих, но Рамона грабна долната част на блузата си и я издърпа. Сутиенът х беше обикновен, бял и прост, съмнявах се че бе планирала някой да я види в него тази вечер. Остави блузата си да падне на пода. Ръцете й отидоха към копчето на панталоните й. Дръпнах се от цезар и грабнах ръцете на Рамона.

— Недей.

Ръцете й се отпуснаха в моите, сякаш тази малка намеса бе прекъснала заклинанието, но тя не ме погледна. Не виждаше какво има пред нея, просто вътрешен пейзаж, които аз не можех да видя.

Вдигнах блузата й и поставих ръцете й над нея. Тя я хвана автоматично и покри по-голямата част от себе си.

Цезар хвана ръката ми.

— Сцената се просветлява. Няма време. — Екрана започна леко да свети.

— Не можеш да си единствената облечена — каза той. Опита се да свали якето от раменете ми и извади на показ презраменият кобур.

— Ще изплашим публиката — отвърнах.

Екрана бе до коленете ни. Той грабна предната част от ризата ми, извади я от панталоните, излагайки на показ корема ми. падна на колене и ближеше стомаха ми когато екрана беше напълно вдигнат. Опитах се да грабна шепа коса и да го дръпна, но косата не беше достатъчно, за да се грабне. Косата му беше много по-мека от колкото изглеждаше, много по-мека от моята коса, ако се отреже толкова късо. Зъбите му захапаха леко кожата ми и поставих ръката си под брадичката му, вдигайки лицето му, така че или да трябва да ме пусне или да ухапе по-силно. Пусна ме, остави ме да вдигна лицето му да гледа към мен. Имаше поглед в очите му, който не можех да разчета, но бе нещо по-голямо и сложно от това, което виждаш в очите на непознат. Тази вечер не се нуждаех от нищо сложно.

Беше на крака с движение толкова течно и грациозно, че знаех, че Едуард ще разбере какво е, не човек. Отиде при тази с всичката коса, давайки й целувка дълбока до сливиците, докато я ескортираше до ръба на сцената. Тогава я завъртя като с танцово движение и един ягуар бе там, за да я ескортира с ръцете й пълни с дрехи до масата й. Следващата бе блондинката. Тя го целуна, прокарвайки светлите си нокти надолу по-гърба му. Подскочи леко и уви краката си около кръстът му, принуждавайки ги да я държи или да падне. Целувката беше дълга, но тя я контролираше. Цезар отиде с нея до ръба на сцената все още прилепила се към тялото му като лимпет (лимпет — вид мида която се залепва за скалите)

Ягуарът я отлепи от тялото му, по един светъл крайник на момент, докато не я понесоха на ръце над главите си докато се бореше и накрая кротна, смееше се докато я носеха към масата й.

Рамона изглежда се събуди. Тя запримигва наоколо сякаш се събужда и не е сигурна къде мисли че е. Погледна надолу към блузата си и изкрещя. Цезар се опита да й помогне да си сложи блузата и тя го шамароса. Отидох при нея, опитах се да й помогна, но тя изглеждаше уплашена от мен, сякаш в паниката си включи всички ни.

Един ягуар се опита да й помогне да слезе от сцената, но тя падна опитвайки се да му попречи да я докосне. Накрая мъж от нейната маса дойде и я ескортира далеч от светлините на прожекторите.

Плачеше и говореше тихо на испански, докато той я водеше към масата. Трябваше да говоря с някого за нея. Не можех да напусна града без да знам, че този трик с ума не е перманентен. Ако бе вампир, който я бе повикал така, щеше да може да я повика, по което време пожелае, всяка нощ и тя щеше да му отговори. Нямаше да има избор.

Цезар застана пред мен. Вдигна ръката ми, помислих си, за да я целуне, но бе ръката която порязах, за да докажа че няма да се излекувам. Не че някого го интересуваше. Цезар вдигна ръката ми и погледна малката рана на върха на пръстът ми. Беше малък прорез и не кървеше много, но не се и лекуваше. Ако бях ликантроп, щеше да се е затворила и излекувала до сега.

Той ме погледна над все още кървящият пръст.

— Какво си ти? — прошепна.

— Дълга история — прошепнах в отговор.

Целуна ръката, като майка одраскало се дете, тогава плъзна целият ми пръстът в устата си. Дръпна се бавно. Свежа кръв се бе появила на върха на пръстът ми. Близна я с език, завърташе капката кръв в устата си. наведе се сякаш да ме целуне, но поклатих глава и тръгнах към стълбите които щяха да ме свалят от сцената и заведат далеч от него.

Ягуарите бяха там да ми помогнат да сляза от сцената, но ги погледнах и те се дръпнаха, оставиха ме да сляза сама. Едуард държеше стола ми за мен и го оставих. Храната беше сервирана, докато бях на сцената. Едуард ми подаде ленена кърпичка. Увих я около пръста си и я стегнах.

Далас всъщност стана от стола си и дойде да говори с мен, навеждайки се над стола ми.

— Какво се случи— Била съм доброволец преди и никога не съм виждала някой да бъде наранен.

Погледнах я, лицето й близо в полумрака, напълно сериозно и съсредоточено.

— Ако мислиш, че никой не е наранен, тогава не си внимавала.

Намръщи се, изглеждаше учудена.

Поклатих глава. Беше прекалено късно и внезапно бях прекалено изморена за да се опитвам да обяснявам.

— Порязах се на бръснарско ножче.

Намръщи се по-силно, но схвана, че не искам да говоря за това.

Седнах назад, остана ми Едуард. Той се наведе към мен, устата му срещу ухото ми и прошепна толкова тихо, сякаш дишаше в ухото ми. Знаеше колко е добър слухът на превръщачите, да не споменаваме вампирите.

— Знаят ли коя си?

Обърнах се, слагайки устата си срещу ухото му, трябваше да се вдигна на коляно в седалката си, слагайки тялото си в линия по неговото. Изглеждаше интимно, но ми позволи да шептя с толкова нисак глас, че да не съм сигурна че и той ще ме чуе.

— Не, но знаят, че не съм човек, не съм турист. — сложих ръката си през рамената му, дланта ми на рамото му, държах го защото не исках да се дръпне. Исках отговорът на следващият въпрос.

— Какво планираш?

Обърна се към мен, погледа на лицето му беше прекалено интимен, прекалено дразнещ за разговоеа. Наведе се към мен, устата толкова близо до ухото му, че за другите е трябвало да изглежда като нещо по-интимно.

— Няма план, просто мислех, че ти да си самата себе си може да изплаши чудовищата и те да не говорят с нас.

Беше мой ред да прошепна:

— Без планове, обещаваш ли?

— Бих ли те излъгал?

Дръпнах се от него, удряйки го по рамото, не силно, но колкото да схване моята гледна точка. Дали Едуард би ме излъгал— Ще изгрее ли слънцето утре— Да и на двете.

Актьорите, които бяха заели местата ни, най-накрая бяха на сцената в роби. Жреца в своите пера ги представяше, получиха аплодисментите, които заслужаваха. Радвах се, че съсипаха ефекта и не оставиха бедната Рамона убедена, че е направила нещо ужасно. Всъщност бях изненадана, ще издадоха трика, като магьосник, които разкрива тайните си.

— Ще ви позволим да се нахраните преди следващото и последно представление от нашето шоу за тази вечер.

Светлината се върна и всички се обърнахме към ястията си, мислех че месото е говеждо, но когато първата хапка беше в устата ми, текстурата ми казваше че греша. Сервитьорите ми бяха донесли допълнителна салфетка о я използвах за да изплюя парчето вътре.

— Какво не е наред? — попита Бернардо. Той ядеше месото и му се наслаждаваше.

— Не ям… телешко месо — казах. Набодох си с вилицата от непознатите зеленчуци и разбрах, че са сладки картофи. Не разпознах подправките в тях. Разбира се, готвенето не беше точно моята среда.

Всички си ядоха месото освен мен и странно, Едуард. Той бе взел хапка, но тогава и той се концентрира над хляба и зеленчуците.

— Да не би и ти да не ядеш телешко месо, Тед? — попита Олаф. Сложи още една хапка в устата си, дъвчейки бавно, опитвайки се да усети всеки вкус.

— Не — отвърна Едуард.

— Знам че не е морално възмущение към бедните телета — казах.

— А ти си притеснена за бедните малки телета? — отвърна Едуард. Хвърли ми дълъг поглед като го каза. Не можех да разчета очите му, но не бяха празни, просто не можех да ги разчета. Какво друго беше ново?

— Не одобрявам мъчението на животни, не, но наистина просто не харесвам структурата.

Далас ни гледаше, сякаш правихме нещо много по-интересно от това да обсъждаме месо.

— Не харесваш структурата на … телешкото месо?

Поклатих глава.

— Не, не я харесвам.

Олаф се обърна към другата жена. Набоде последното парче от месото си и го предложи.

— Обичаш ли телешко?

Страна малка усмивка се появи а лицето й.

— Ям телешко почти всяка вечер. — Тя не прие парчето, което той й предложи, но си отряза от нейното.

Усетих сякаш пропускам нещо, но преди да мога да попитам, светлините загаснаха отново. Последното преставление щеше да започне. Ако все още бях гладна, сигурно щяхме да намерим нещо отворено по пътя за вкъщи.

24

Светлините загаснаха, докато помещението не  се потопи в мрак. Слаба светлина проряза мрака. Светлината бе само слаб бял блясък, когато най-накрая се спря далеч, далеч в края на затъмнената стая.

Една фигура пристъпи в меката светлина. Корона от блестящи червени и жълти пера бе наведена към светлината. Наметало от по-малки пера покриваше фигурата от врата до края на светлината. Короната се надигна, разкривайки светло лице. Беше Цезар. Обърна лицето си на една страна, показвайки ни профила си и показвайки обици на ушите си от меката част на ухото до средата, златото блестеше докато си мърдаше главата и светлината стана по-силна. Вдигна нещо в ръцете си и музикална нота изпълни почти тъмнината. Тънка(писклива) вибрираща нота като от флейта, но не беше това. Звукът бе красив, но мрачен, сякаш някой прекрасен плачеше. Ягуар взе перестото наметало и изчезна в тъмнината. Тежка златна яка лежеше срещу гърдите и рaменете му. Ръце изникнаха от двете страни на тъмнината, изникнаха в светлината, вземайки перестата корона дори без да се покажат.

Цезар вървеше бавно, от разстояние на половината помещение можех да кажа, че той свиреше. Изглеждаше като пан флейта*, но не точно. Звукът преряза тъмнината, промуши се през нея, в един момент се издигаше в следващият се снишаваше. Изглеждаше сякаш той наистина свири. А ако бе така, то бе наистина впечатляващо. Един от мъжете в ягуарска кожа му свали всичко което носеше; малък щит, странна пръчка, която изглеждаше като лък и торба с къси стрели или нещо като тях. Беше достатъчно близо. Беше достатъчно близо, че можех да видя нефритеното украшение, което носеше в предната част на своят килт, въпреки че технически не бе  килт, но не бе и пола. Предната част бе покрита с пера, а останалото с плат. Повече ръце се показаха под светлината, за да свалят облеклото и да го вземат заедно с нефритеното украшение. Бяха достатъчно близо, че сега тъмнината и светлината не можеха да скрият това, че ръцете принадлежаха на ягуари. Съблякога го до стринга, който носеше преди това или подобен на него.

Песента се издигаше в полумрака, докато приближаваше последните редове с маси. Почти можеше да видите птиците, които хвръкват нагоре. Обикновенно не съм настроена поетично относно музиката, но това беше различно. Някак си знаех, че това не е просто песен, просто нещо, което да изслушате и да забравите или да си го тананикате в странни моменти. Когато мислиш за ритуална музика, се сещаш за барабани, нещо с ритъм, който да напомня собствените ни сърца, както и ритъма на телата ни. Но не всички ритуали са направени, за да ни напомнят за телата ни. Някои са направени, за да ни напомня защо се прави ритуала. Всички ритуали от сърцето, са за божества. Добре де, не всичко, но повечето. В повечето от тях викаме, Хей Господи, погледни ни, надяваме се, че ще ни харесаш. Ние сме просто деца във сърцата си, надявайки се мама или тати да хареса подаръка, който сме избрали.

Естествено, понякога мама и тати може да се доста темпераментни.

Цезар остави пан флейтата или тръбата закачвайки я на каишката около врата си. Коленичи и свали сандалите си, подаде ги на жената на най-близката маса. Имаше движение в полумрака, сякаш не ги иска. Може би след по-ранното шоу, се страхуваше да ги вземе. Не можех наистина да я обвинявам за това.

Той се спря на масата точно зад тази и проговори на една жена. Тя стана и свали едната му златна обица. Тръгна от маса на маса и оставяше, понякога мъже, но най-вече жени, да свалят последната декорация от тялото му. Което обясняваше защо обиците най-евтини, най-малко автентичната част от облеклото му. Освен последните обици. Нефритени топчета със средна големина, закачени на меката част на ухото му, беше като фигурка която висеше и се движеше, когато помръдне главата си, олюляваха се докато ходеше, това правеше обиците специални. Всяко топче бе отпуснато на почти девет сантиметрова висулка, докосваха рамената му, като косата която нямаше. Когато се приближи можете да видите, че зеленият камък е сложно издълбан в един от тези божествени детайли, които ацтеките толкова много обичат.

Спря се на нашата маса и бях изненадана, защото той внимателно игнорираше другите „булки” в тази си разходка. Изправи ме,хващайки ме с ръка и обърна главата си, така че да мога да стигна обицата. Не исках да спирам шоуто, но бяха прекалено скъпи за подарък, освен ако не са фалшиви. В момента, в който докоснах студеният камък, знаех че е истински нефрит. Беше прекалено тежък и гладък, за да е нещо друго.

Не нося обици и никога не съм си дупчила ушите, така че стоях в полумрака с, опитвайки се да разбера как да сваля обицата. Накрая той се протегна и ми помогна, ръцете му направиха бързо и грациозно това, на което аз се запъвах. Гледайки го разбрах, че се развинтват и когато обърна главата си можех да взема втората сама. Знаех достатъчно за бижутата, за да знам че закопчалка със завъртане е модерна днес. Беше истински нефрит, истинско злато, но не беше антично или най-малко клипса беше модерен.

Камъчетата останаха тежки и много твърди в дланта ми. Той се наведе и прошепна, топлият му дъх срещу бузата ми:

— Ще си ги взема обратно след представлението. Не се намесвай.

Нежно ме целуна по бузата и се отправи към най-долното стъпало на сцената. Махна флейтата от врата си и откъсна една от тръстиковите пръчки на флейтата, разпилявайки я със всяка стъпка.

Седнах обратно, нефрита стиснат в дланта ми. Наведох се към Едуард.

— Какво ще се случи?

Той поклати глава.

— Никога не съм виждал тази част от шоуто.

Погледнах през масата към професор Далас. Исках да я попитам какво става, но цялото й внимание беше към сцената. Цезар продължаваше да разчупва флейтата при всяка своя стъпка. Четирима мъже, облечени в ягуарски, кожи чакаха най-отгоре, групирани около малък, заоблен камък. Жрецът също беше там, но без наметалото. Раменете му бяха по-широки, отколкото изглеждаше и, въпреки че не е висок, имаш чувството за явна мощ, явна физическа големина. Изглежда повече като войн, отколкото като жрец. Цезар бе стигнал до върха. Четиримата ягуари го грабнаха, за китките и глезените, вдигнаха го над главите си, балансирайки тялото му с ръцете си. Минаха през сцената, държейки го над главите си, показвайки го в четирите ъгъла на сцената, дори този, който не е с лице към публиката. Тогава го донесоха до малкия заоблен камък и поставиха тялото му на него, така че главата и раменете му са наведени назад, а долната част на гърдите му и горната част на стомаха са облегнати на камъка.

Бях на крака преди да видя обсидиановото острие в ръцете на жреца, Едуард грабна ръката ми.

— Погледни в твое ляво — каза той.

Погледнах и открих двама от мъжете в ягуарски кожи чакащи. Ако тръгнех към сцената, обзалагам се, че те щяха да ме спрат. Цезар каза, че ще дойде за обиците след изпълнението. Което означаваше, че ще е жив, за да го направи. Предупреди ме да не се намесвам. Но по дяволите, те щяха да го разрежат. Знаех това. Това което не знаех е колко зле щяха да го разрежат.

Далас беше станала и дошла от другата ми страна, прошепна:

— Част от шоуто е. Цезар играе жертвоприношение два пъти на месец. Не винаги точно същото жертвоприношение, но е част от работата му. — Говореше ниско и успокоително, както би говорил с луд човек, който е на ръба. Оставих нея и Едуард да ме бутнат обратно в стола и стисках обиците толкова силно, че бях на ръба да пробия кожата си.

Далас коленичи до мен, държейки дланта на ръката ми, но гледаше сцената. Мъжете в ягуарски кожи го държаха и можеше да видиш как захватът им се стяга, в секундата, в която всички си поеха дъх. Лицето на Цезар не показваше нищо, без страх, без предвкусване, просто чакаше.

Жреца вкара острието в плътта точно под ребрата. Тялото на Цезар се отдръпна, но той не извика. Острието го разкъсваше, забивайки се в месото, разширявайки дупката. Тялото му танцуваше с раната, но той не издаде и един звук. Кръвта се стичаше по бледите гърди на Цезар, ярка и почти нереална под светлината. Жреца се протегна с ръката си в раната, ръката му влезе почти до лакътя и Цезар извика.

Грабнах ръката на Далас.

— Той не може да оцелее без сърцето си, дори и превръщач бе може да оцелее това.

— Няма да му вземат сърцето, заклевам се. — Тя погали ръката ми, както вие бихте погалили нервно куче, за да го успокоите.

Наведох се по-близо до нея и прошепнах.

— Ако вземат сърцето му, когато съм можела да ги спра, ще имам твоето сърце на ножа си преди да напусна Ню Мексико. Все още ли се заклеваш?

Очите й се разшириха и, мисля че задържа дъха си, но кимна.

— Заклевам се.

Смешното бе, че тя повярва на заплахата моментално. На повечето хора, на които кажеш, че ще им отрежеш сърцето, няма да ти повярват. Хората вярват, че ще ги убиеш, но навлезеш ли в подробности приемат го като шега или преувеличаване. Професор Далас ми повярва. Можеше да го видиш на лицето й. Повечето колежански професори не биха повярвали. Накара ме да се чудя за нея, повече от колкото вече се чудех.

Гласа на жреца се разля през тишината и изпълни стаята.

— Държа сърцето му в дланта си. В отдавна миналите дни, бихме го откъснали от гърдите му, но тези дни са минало — можеше да усетиш съжалението в думите му. — Почитаме, както можем, а не както бихме. — Извади ръката си бавно и бях достатъчно близо, че да чуя мокрият звук на плътта докато си изваждаше ръката.

Вдигна покритата си с кръв ръка над главата и публиката заръкопляска.

Те ръкопляскаха. По дяволите, ръкопляскаха.

Мъж в ягуарска кожа вдигна Цезар от олтара и го хвърли долу в стъпалата. Строполи се неподвижен точно пред стъпалата. Лежеше на гърба си, задъхвайки се, борейки се да си поеме дъх и се зачудих дали жреца не е увредил дроб или два докато се бе насочил към сърцето му.

Просто стоях там, гледайки го. Правеше това два пъти в месеца. Беше част от работата му. По дяволите, не само че не го разбирах, не исках. Ако той бе по болката и смъртта, нямах нужда да знам нищо друго за него. Бях до лакти в садомазохистични леопарди у дома. Не се нуждаех от друг.

Жреца говореше, но не го чувах. Не чувах нищо, освен силния шум, като бял звук в ушите ми. Гледах го как се свива и дърпа, кръвта се лееше по страните му, по пода, но дори докато гледах, кръвта се забавяше. Беше трудно да се каже през цялата тази кръв и разкъсана плът, но знаех, че се лекува.

Двама от човешките пазачи, дойдоха и го вдигнаха, единият го хвана за глезените, другият под мишниците. Носеха го през масите. Изправих се, спирайки ги. Далас се изправи с мен, сякаш се страхуваше какво ще направя. Вгледах се в очите на Цезар. Там имаше истинска болка. Не си прекарваше добре или поне не изглеждаше така. Но не правиш нещо такова редовно, освен ако не му се наслаждаваш на някакво ниво.

Дланите му лежаха на гърдите му, сякаш се опитваше сам да се държи. Обърнах едната му длан. Кожата му беше напоена с кръв. Натиснах нефритените обици в дланта му и затворих пръстите му около тях.

Прошепна нещо, но не се наведох, за да го чуя.

— Никога повече не се доближавай до мен, отново.

Седнах обратно, а те го отведоха. Започнах да се протягам за салфетка да изтрия дланите си, но Далас грабна ръката ми.

— Сега е готова да те види.

Не бях видяла някой да разговаря с нея, но не задавах въпроси. Ако тя казваше, че е време, добре. Можехме да се срещнем с господаря на града и да се махнем от тук.

Отново се протегнах към салфетката, но тя я премести.

— Подходящо е да се срещнеш с нея с кръвта на жертвоприношението по ръцете си.

Погледнах я и грабнах салфетката от ръцете й. Тя в действителност се бореше да я задържи и имахме малка битка, преди да я откъсна от нея. Но жена се появи до лакътя ми. Носеше червен плащ с качулка и бе стигнала само до рамената ми, но дори преди да се обърна да погледна лицето й, знаех какво лежи под качулката, знаех, че това бе тя. Ицпапалотл, Обсидианова Пеперуда, господаря на града, и самообявилата се богиня. Не я бях усетила да идва. Не я бях чула или усетила. Тя просто изникна до мен, като магия. Бе минало време, откакто вампир бе способен да направи това с мен. Мисля, че спрях да дишам за секунда или две, щом срещнах очите й.

Лицето й бе толкова деликатно, както останалата част от нея, кожата й беше млечно кафява. Очите й бяха черни, не просто кафяви, а наистина черни като обсидиановото острие на което е наименувана. Повечето очи на вампирите повелители са като давещо блато, нещата попадат там и биват заклещени, но нейните очи бяха солидно черно, като отражение на черно огледало, не нещо в което да паднеш, а нещо, което да ти покаже истината… видях себе си в тези очи, миниатюрно отразена перфектно във всеки детайл като черна камея.

Тогава образа се раздели, раздвои се, разтрои се. Лицето ми остана в центъра с вълча глава от едната страна и череп от другата. Докато гледах, трите изображения започнаха де се сближават докато вълка и черепа не бяха положени върху лицето ми, и за секунда не можех да кажа къде едното изображение свършваше и къде започваше другото.

Едното изображение изплува пред останалите. Черепа се издигна над първите две, изливайки се през тъмнината, изпълвайки очите й, докато не изпълни и моето зрение, но успях да се спъна назад, почти падайки. Едуард беше там, хвана ме. Далас се бе преместила да застане до вампира.

Бернардо и Олаф бяха зад Едуард и знаех, че на секундата, в която той каже, щяха да извадят пистолетите си и да стрелят. Беше успокояваща мисъл. Самоубийствена, но успокояваща. Защото можех да усетя хората й сега, което означаваше че тя ме бе блокирала, криеше ги. Можех да усетя вампирите под сградата, около нея, в нея. Бяха стотици и повечето от тях бяха стари. На стотици години. А Обсидианова Пеперуда— Погледнах я, но внимавах да не срещна очите й този път. Бяха минали години откакто бях принудена да избягвам очите на вампир. Бях забравила, колко е трудно да погледнеш някого в лицето без да направиш контакт с очите, бе като сложна игра. Те се опитваха да хванат погледа ми и да ме омаят, а аз се опитвах да стоя надалеч.

Имаше черен бретон, но останалата част от косата й, бе дръпната назад от лицето й, за да разкрие деликатните уши с нефритените обици. Тя бе нещо деликатно, малка дори стояща до мен и професор Далас, но не бях излъгана от външността. Това което лежеше вътре бе не толкова стар вампир. Съмнявах се да има хиляда години. Срещала съм по-стари, много по-стари, но никога не съм срещала вампир под хиляда, който да вибрира в главата ми с такава сила, каквато тя . Сила дишаше през кожата й като почти видимо наметало и познавах достатъчно вампири, за да знам, че ехото от сила не е нарочно. Някой от повелителите имат специални способности, като да предизвикват страст или похот, но постоянно проявяващата се сила е, като вдигащата се пара от тенджера. Беше неволно, поне отчасти. Но никога не съм срещала някой, който изпуска сила, чиста сила.

Едуард говореше на мен, вероятно говореше от доста време. Просто не го бях чула.

— Анита, Анита, добре ли си? — Усетих натиска на пистолета, не насочен, зад гърба ми, но изваден, използваше тялото ми, за да го скрие от останалата част от стаята. Нещата могат да загрубеят наистина бързо.

— Добре съм — гласът ми не звучеше сякаш съм добре. Звучеше кух и дистанциран, сякаш съм в шок. Може би бях, малко. Тя не бе точно завъртяла ума ми, но знаеше неща за мен от пръв поглед, които други вампири никога не са разбирали. И разбрах внезапно, че тя знаеше каква е моята сила. Това бе нейният дар, беше способна да чете сили.

Гласът й бе с тежък акцент и много по-дълбок, отколкото това крехко гърло би трябвало да издава, сякаш гласът й бе ехо на силата й.

— Чий слуга си?

Знаеше че съм човешки слуга на вампир, но не знаеше на кого служа. Харесваше ми това, накара ме да се чувствам по-добре. Можеше да чете само сили, освен разбира се, ако не се преструваше, че не знае. Но някак не си мисля, че се преструваше. Тя бе от тези, които обичат да се фукат със знанието си. Дишаше високомерието по същия начин, по който дишаше силата. Но защо да не бъде високомерна. Тя бе, след всичко, богиня, само обявила се, но такава. Трябва да си ужасно високомерен или луд за да се обявиш за бог.

— Жан Клод, Господаря на град Сейнт Луис.

Наклони главата си на една страна, сякаш слушаше нещо.

— Тогава ти си Екзекуторката. Не си дала истинското си име на вратата.

— Не всички вампири биха говорели с мен, ако знаят коя съм.

— За какво желаеш да говориш с мен?

— Серийните убийства.

Отново, наведе главата си на другата страна, сякаш слушаше нещо.

— О да. — премигна и ме погледна. — Цената за посещение е това, което лежи по ръцете ти.

Трябва да съм изглеждала толкова учудена, колкото се и чувствах, защото тя допълни:

— Кръвта, кръвта на Цезар. Желая да я взема от теб.

— Как? — попитах, можеш да ме наречеш подозрителна.

Тя просто се обърна и започна да върви. Гласът й дойде като звук от зле дублиран филм, звучеше дълго след кат трябваше да бъде чут.

— Последвай ме и не почиствай ръцете си.

Погледнах към Едуард.

— Имаш ли й доверие — попитах.

Поклати глава.

— Аз също — отвърнах.

— Отиваме ли или оставаме? — попита Олаф.

— Аз гласувам да отидем — каза Бернардо. Не го бях погледнала след като жертвоприношението започна. Изглеждаше леко блед. Олаф изглеждаше свеж и с блясък в очите, сякаш се бе наслаждавал на вечерта.

Далас се намеси:

— Би било огромна обида, ако откажеш поканата й. Рядко дава лични покани доброволно. Трябва да си я впечатлила.

— Не съм я впечатлила. Привличам я — казах.

Далас се намръщи.

— Привличаш я. Тя харесва мъже.

Поклатих глава.

— Може да прави секс с мъже, но това което я привлича е силата, професоре.

Погледна ме, претърсвайки лицето ми.

— Имаш такава сила?

Въздъхнах.

— Ще разберем, не е ли така? — Тръгнах в посоката в която тя бе изчезнала. Не беше изчакала да решим. Просто бе тръгнала. Както казах, високомерна. Разбира се, щяхме да я последваме до личната й бърлога. Това също беше високомерие или глупост. Високомерие или глупост, понякога няма голяма разлика между двете.

25

Не знаех къде отиваме, но Далас знаеше. Заведе ни до малка врата от едната страна на сцената, закрита от завеси. Вратата все още беше отворена, като черна уста. Стъпала водеха надолу. Накъде другаде .Поне веднъж бих искала да видя вампир, чието скривалище беше нагоре вместо надолу.

Далас вървеше надолу по стълбите с подскачащи стъпки и песен в сърцето. Опашката й подскачаше докато тя се спускаше надолу по стълбите. Ако имаше и единствено лошо предчувствие за отиването надолу в тъмнината, не го показа. Далас ме объркваше. От една страна не виждаше Олаф като опасност и не е изплашена от нито едно от чудовищата в клуба. От друга, ми повярва когато й казах, че ще й отрежа сърцето. Видях го в очите й. Как може да повярва на заплаха от напълно непознат и да не види другите опасности — Нямаше смисъл за мен, а не ми харесваше това което не разбирам. Изглеждаше напълно безобидна, но реакциите й бяха страни, така че си оставях въпросителна за нея. Което означава, че няма да й обърна гръб, нито ще я третирам като цивилен, докато не се убедя коя е.

Вървях прекалено бавно за Олаф. Той премина покрай мен и последва подскачащата опашка на Далас по стълбите. Трябваше да спре, за да не си удари главата в тавана, но изглежда нямаше нищо против. Няма проблем с мен. Нека той поеме първия куршум. Но ги последвах надолу в тъмнината. Никой не беше провокирал насилие, не наистина, не все още. Така че изглеждаше грубо да държа пистолета в ръката си, но… ще се извинявам по-късно. Освен, ако не познавам вампира лично, предпочитам да имам зареден пистолет в ръката си първия път щом го посетя. Или просто бяха тесните стълби, натиска на камъните сякаш ще се затворят около нас, като юмрук и ще ни пречупят. Споменавала ли съм, че съм клаустрофобична?

Стълбите не слизаха много надолу и нямаше врата в края им, мястото за отдих на Жан Клод в Сейнт Луис беше нещо като подземна крепост. Те едва бяха скрили вратата, къси стълби, без втора врата — арогантност отново.

Олаф блокираше погледа ми към Далас, но видях неговата реакция към леката светлина накрая. Трябваше да спре дори по далеч, за да премине през рамката на вратата и се поколеба преди да мине от другата страна. Имаше усещане за движение около него или по-точно от двете му страни. Бързо, неуловимо, като нещо, което виждаш с ъгъла на окото си. Напомни ми на ръцете които бяха съблекли Цезар докато той вървеше между светлината и мрака.

Олаф застана на вратата, тялото му почти изпълвайки я напълно, блокираше малкото светлина която идваше. Успях да хвана слабо Далас. Тя го поведе далеч от вратата и по-навътре в светлината.

Извиках:

— Олаф, добре ли си?

Нямаше отговор.

Едуард опита.

— Олаф?

— Добре съм.

Погледнах назад към Едуард. Имахме момент, в който се гледахме в очите и двамата мислехме за едно и също нещо. Това може да е капан. Може би тя е зад убийствата. Може би просто искаше да убие Екзекуторката. Или може би бе вековен вампир и просто искаше да ни нарани без причина.

— Тя може ли да накара Олаф да излъже?

— Имаш предвид да го омае? — попитах. Той кимна.

— Не толкова бързо. Може да не съм като него, но той е по-силен от това. — Погледнах го, претърсвайки лицето му в леката светлина. — Могат ли да го принудят да излъже?

— Имаш предвид с нож на гърлото? — попита Едуард.

— Да.

Усмивката му бе слаба.

— Не, не толкова бързо, не въобще.

— Сигурен ли си?

— Залагам живота си.

— Залагаме живота на всички ни на това.

Кимна.

— Така е. — Но ако Едуард каже, че Олаф няма да ни предаде, от страх към смърт или болка, му вярвах. Едуард не винаги разбира защо хората правят това което правят, но обикновено е прав за факта че ще го направят. Мотивите му убягват, но рядко греши. Така че… продължих да вървя надолу по стълбите.

Разширих периферното си зрение, опитвах се да видя и от двете страни на вратата, пистолета в двете ми ръце, насочен към небето. Много исках да го насоча към някого, който и да е. Раменете ме заболяха от напрежението да него правя. Никой не ме заплашваше. Никой не правеше нищо, освен да стои, гледа, както правят милиони хора около нас. Тогава защо се чувствах така, сякаш трябва да влезна в стаята стреляйки?

Високи вампири, ниски вампири, слаби вампири, дебели вампири, всякаква големина, всякаква форма и почти всякаква раса, се придвижваха наоколо в малката каменна стая. След това, което се беше случило горе с господаря им, бях внимателна да не поглеждам в очите на никого от тях. Погледът ми премина през стаята, през бледите лица и преброявайки ги бързо. Когато преминах шейсет, разбрах че стаята е най-малко два пъти, колкото големината, която в началото си помислих. Трябваше да бъде, за да побере толкова много от тях. Изглеждаше толкова малко, само защото беше толкова претъпкана. Лекото осветление спомагаше за илюзията.

Едуард остана на врата, с гръб към рамката, рамото му докосваше леко моето. Пистолетът му бе насочен към тавана като моя, очите му претърсваха вампирите.

— Какво не е наред?

— Какво не е наред— Погледни ги. — Гласът ми беше задъхан, не защото се опитвах да шепна — това би било безполезно, а защото гърлото ми се бе стегнало, устата ми бе пресъхнала.

Той претърси талпата отново.

— И?

Погледът ми прескочи към него и се върна към чакащите вампири.

— По дяволите, Ед… Тед, по дяволите. — не беше просто броят им. Това, което усещах, беше проблема. Била съм около стотина вампири и преди, но не са ми влияли така. Не знам дали това че бях блокирала връзката си с Жан — Клод ме правеше по уязвима към тях или некроманията ми бе пораснала от тогава. Или може би Ицпапалотл бе толкова по-могъща от другите повелители. Може би нейната сила бе това, което ги правеше толкова повече от другите вампири. Бяха близо  стотина в тази стая. Можех да ги усетя всичките или почти всичките. Щитът ми сега беше голям, можех да задържа навън доста от свръхестествените неща, но това бе прекалено много за мен. Ако трябваше да предположа, в стаята нямаше вампир, който да е под сто годишен. Получавах проблясъци от индивидуални, ако ги погледнех прекалено дълго, техните години, сила. Четирите женски в десният ъгъл бяха всички над петстотин годишни. Гледаха ме с тъмни очи, тъмнокожи, но не толкова тъмни, колкото биха били с малко слънце. И четирите ме гледаха с търпеливи, празни лица.

Гласът й дойде от центъра на стаята, но тя беше скрита зад вампирите си, защитена от тях.

— Не съм ви предложила насилие и все пак вие извадихте оръжия. Търсите помощта ми и все пак ме заплашвате.

— Не е лично, Итз… — препънах се на името й.

— Можеш да ме наричаш Обсидианова пеперуда. — Беше странно да говоря с нея без да мога да я видя през чакащите фигури.

— Не е лично, Обсидианова Пеперуда. Просто знам, че веднъж оставя ли пистолета, шансовете да ги извадя отново, преди един от твоите да разкъса гърлото ми е дяволки малък.

— Не ни вярваш — каза тя.

— Както и ти на нас — отвърнах.

Тогава се засмя. Смехът й беше звук на млада жена, нормален, но стегнатият смях на останалите вампири не беше нормален. Смехът съдържаше дива нотка в себе си, сякаш се страхуваха да не се смеят. Зачудих се какво беше наказанието за това да не последват примера й.

Смехът започна да замира, освен един висок смях. Вампирите станаха неподвижни, тази невъзможна неподвижност, с която ставаха като добре направени статуи, неща направени от камък и боя, не истински, не живи. Чакаха като тълпа от празни неща. Чакаха за какво — Единственият звук беше високият нездравословен смях, който се вдигаше и вдигаше като звук, който чувате във филм от лудница или лаборатория на луд учен. Звукът ме накара да настръхна, не беше магия, просто беше зловещо.

— Ако приберете оръжията си, ще изпратя повечето от хората си навън. Честно е, нали?

Беше честно, но не ми харесваше. Харесваше ми да имам пистолета в ръката си. Естествено, пистолетът ще проработи, ако застреляйки няколко от тях, ще спре останалите да ни се нахвърлят, но нямада ги спре. Ако тя каже, отидете в ада, щяха да започнат да копаят дупка. Ако им каже да ни се нахвърлят, със сигурност ще го направят. Така че пистолетите бяха като застраховка, забавящата тактика преди края. Отне ми само няколко секунди да го премисля, но този ужасен смях продължаваше, като на една от тези шантави кукли, които се смеят като ги натиснеш.

Усетих рамото на Едуард да се притиска срещу моето. Чакаше ме да отговоря, доверяваше се на мнението ми. Надявах се да не ни убия всичките. Прибрах пистолета в кобура. Потрих ръката си в крака си. Бях държала пистолета прекалено дълго и прекалено стегнато. Аз, нервна?

Едуард прибра пистолета си. Бернардо все още бе на стълбите и разбрах, че той се уверяваше, че никой няма да слезе по стълбите и да блокира бягството ни. Беше приятно да работиш с повече от двама души и да знам, че всички от моята страна са склонни да застрелят всичко, което мръдне. Без страдащо сърце, без съпричастие, просто бизнес.

Разбира се, Олаф беше настрана с Далас. Не бе вадил пистолета си. Беше навлязъл сред толкова много вампири, следвайки подскачащата й опашка към унищожението. Или най-малко потенциално унищожение.

Вампирите си поеха дъх, всички гърди се надигнаха като едно, сякаш бяха много тела с един ум. Живота, при липса на по добра дума, се завърна в тях. Някой от тях изглеждаха почти човешки, но много от тях бяха бледи и огладнели, и слаби. Лицата им бяха прекалено слаби, сякаш костите ще преминат през болнавата кожа. Всички бяха бледи, но естественият цвят на много от тях бе по-тъмен от човек от бялата раса, така че дори и бледи, не бяха призрачно белите, които бях свикнала да виждам. Разбрах, с нещо като шок, повечето от вампирите, които познавах бяха от бялата раса. Тук, бялата кожа е малцинство. Приятна промяна.

Вампирите започнаха да се плъзгат през вратата. Или някои от тях се носеха, някои от тях се влачеха, сякаш нямат енергия да вдигнат краката си, сякаш наистина бяха болни. Доколото знам вампирите не могат да се разболяват, но тези вампири изглеждаха болни.

Един от тях се спъна и падна в краката ми, стовари се тежко на ръце и колене. Остана където бе, главата сведена надолу. Кожата му беше мръсно бяла, като сняг, който е стоял прекалено близо до шосето, сивкаво бял. Другите вампири се предвижваха около него, сякаш е дупка на пътя. Минаваха покрай него и изглежда той не забелязваше. Ръцете му изглеждаха като ръце на скелет, едва покрити с кожа. Косата му беше руса, толкова светла, че изглеждаше бяла. Вдигна лицето си, бавно и изглеждаше като череп. Очите му се бяха свили толкова навътре в главата, че изглеждаше, сякаш горят в края на дълъг черен тунел. Не се страхувах да погледна в очите му. Нямаше достатъчно енергия, за да не омае с очите си, беше ясно. Костите на бузите му бяха опънали толкова силно кожата му, че изглеждаха сякаш ще я разкъсат.

Езика му се плъзна между, толкова тънките, че почти невидими устни. Очите му бяха бледи, бледо зелено, като лош смарагд. Тънките стени на носа му се разширяваха, сякаш усещаше въздуха. Вероятно го правеше. Вампирите нямат толкова силно чувство за мирис, колкото превръщачите, но имат доста по добро чувство за мирис от хората. Затвори очите си докато поемаше въздуха. Потръпна и изглежда сякаш припадна. Никога не съм виждала вампир да се държи така. Изненада ме и това бе моята вина.

Видях го да се стяга и ръката ми тръгна към Браунинга, но нямаше време. Беше на по-малко от половин метър растояние. Дори не бях докоснала пистолета преди да се блъсне в мен. Искара въздуха от тялото ми. Ръката му беше на лицето ми, обръщайки главата ми на една страна, оголвайки врата ми, преди да успея да си поема дъх. Усетих движение, дори преди да го видя. Усетих тялото му да се стяга и знаех, че се приготвяше да захапе. Не се бе и опитал да заключи ръцете ми. Продължих към пистолета, но никога нямаше да го извадя и насоча навреме. Щеше да си вкара зъбите в мен и не можех да го спра. Беше като катастрофа с коли. Имах време само да го вида и да помисля:”Не мога да го спра”. Нямаше време дори да бъда уплашена.

Нещо издърпа вампира назад. Ръцете му хванаха якето ми и той не пускаше. Отчайващият му захват почти ме бе свалил на земята, но извадих пистолета преди да се притеснявам за това да остана на крака.

Едър, много ацтекски изглеждащ вампир държеше вампира, държеше го прилепнал за тялото си, само едната ръка която бе хванала якето ми, разделяше вампира от огромният вампир.

Едуард държеше пистолета си насочен към скелета. Беше достигнал до пистолета си пръв, но пък той не бе притиснат към стената.

Едрият вампир дръпна слабия достатъчно силно, че почти ме извадиха от равновесие, но ръката му остана на якето ми, хванала и ризата отдолу. Браунинга ми беше насочен в гърдите на вампира, въпреки че не бях сигурна дали е безопасно да се стреля от толкова късо разстояние куршуми Хорнади, когато целта ти е пред друг човек. Не бях сигурна дали куршумите ще преминат през единият вампир и ще отидат в другият. Вторият вампир ме беше спасил. Нямаше да бъде много мило, ако направя дупка в гърдите му.

Другите вампири бързаха да напуснат стаята покрай нас и нагоре по стълбите, далеч от там където могат да бъдат наранени. Страхливци. Но редицата се изтъняваше, което беше страхотно. Евентуално, щеше да ми пука за това, че нямаше толкова много вампири в стаята, но точно сега светът се беше стеснил до вампира, който ме държеше. Първо най-важното.

Големият вампир продължаваше да се отдръпва, опитвайки се да накара скелета да ме пусне. Придвижвахме се по-навътре в стаята. Едуард ни следваше, държейки пистолета с две ръце насочен към главата на вампира. Най накрая поставих дулото на пистолета под брадичката на вампира скелет. Можех да издухам мозъка му без да нараня вторият вампир.

Гласът на Обсидианова пеперуда разсече стаята като камшик. Звука ме накара да трепна, раменете ми се стегнаха.

— Те са мои гости. Как се осмеляваш да ги атакуваш!

Вампира — скелет започна да плаче и сълзите му бяха чисти, човешки. Вампирските сълзи са обагрени в червено. Те плачат кървави сълзи.

— Моля, моля, оставете ме да се нахраня, моля!

— Ще се храниш, когато всички се храним, както подхожда на богове.

— Моля ви, моля ви, господарке, моля ви.

— Засрами ме пред посетителите ни. — Тогава заговори ниско и бързо на език, който звучеше като испански, но не беше. Не говоря испански, но съм го чувала изговарян достатъчно често, че да го позная когато го чуя и това не беше. Каквото и да каза, разстрои и двата вампира.

Големият дръпна толкова силно, че най-накрая ме събори, защото вампира все още ме държеше и накрая бях на колене, а ръката на вампира все още на якето и ризата ми, ръката му бе извита в неудобен ъгъл. Пистолетът ми бе притиснат към стомаха му сега и отново се зачудих, дали на това близкото разстояние с тези куршуми бих убила и двата вампира— Беше цяло чудо, че не го бях застреляла в главата без да искам. Едуард все ще беше там, пистолетът му насочен към главата на вампира. Първата следа към това, че още нещо се бе объркало, бе лекият блясък. Блясъкът прерасна в нещо чисто и бяло. Кръстът ми се бе извадил от под ризата.

Вампира продължи да ме държи, но започна да крещи с висок и болезнен глас. Кръстът блестеше по-силно и по-силно, докато не трябваше да обърна глава, за да защитя очите си. Беше като да имаш магнезий, който да гори около врата ти. Толкова ярко, ставаше толкова ярко само когато нещо много лошо е наблизо. Не мисля, че лошото нещо бе това, което ме бе хванало. Обзалагам се, че кръстът светеше заради нея, може би и другите, но най-вече нея. Много неща в стаята можеха да ме убият, но нищо друго в стаята не заслужаваше такава светлина.

— Остави го да посрещне съдбата си — каза тя.

Почувствах как ръката, която дърпаше толкова отчаяно да се отпуска. Усетих го да коленичи, въпреки че дулото на пистолета все още бе притиснато срещу него.

Едуард каза:

— Анита? — беше въпрос, но нямах отговора все още.

Премигнах покрай светлината, опитвайки се да видя. Вампирът сложи ръце от на раменете ми. Очите му бяха стиснати затворени срещу светлината. Лицето му се бе опънало от болка. Светлината се отрази в зъбите, като се премести, за да се храни.

— Спри или умри — казах.

Не съм сигурна, че дори ме чу. Ръката му обгърна бузата ми, и усещането бе сякаш да те докосва месеста пръчка. Ръцете му сякаш не бяха истински. Извиках:

— Ще го убия.

— Направи го. Избора е негов. — Гласът й беше толкова лишен от чувства, толкова незаинтересуван, че ме накара да не искам да го правя.

Ръката му стисна косата ми, опита се да обърне главата ми на една страна. Дръпна главата си, за да захапе но не можеше да мине през блясъка на кръста. Но може би щеше да се справи. Колкото и слаб да бе, трябваше да е избягал от толкова много свята светлина.

— Анита — гласът на Едуард и не беше въпросителен сега, повече изявление.

Вампира изкрещя и ме накара да ахна. Отметна главата си назад, после надолу и лицето му се движеше в бяло петно към мен. Пистолетът изстреля преди да разбера, че съм натиснала спусъка, просто рефлекс. Втори пистолет повтори моя изстрел толкова близо, че звучеше като един изстрел. Вампира се дръпна и главата му експлодира. Кръв и по-плътни неща опръскаха наполовина лицето ми.

Коленичих във внезапно оглушителната тишина. Нямаше звук, нищо, освен еченето в ушите ми, като тънки звънчета. Обърнах се някак бавно да видя тялото на вампира, лежащо на една страна, изправих се и все още не можех да чуя нищо. Понякога това е шок. Понякога е изстрел на пистолет близо до ушите ти.

Започнах да махам кръвта и по-плътните парчета от лявата страна на лицето си. Едуард ми подаде бяла салфетка, вероятно усмихнатият Тед би си носел такава, но е взех. Започнах да се опитвам да махна нещата от лицето си.

Кръстът все още блестеше като заловена звезда. Вече бях глуха. Ако не престанех да свивам очи срещу светлината, скоро щях и да ослепея. Погледнах през стаята. Повечето вампири се бяха качили нагоре по стълбите, далеч от блясъка на кръста, това което бе останало бе група около богинята им, защитаваха я, мисля, от нас. Премигнах през блясъка, мисля че видях страх на едно и две лица. Не виждаш това често от вампир на хиляда години. Може и да бе кръстът, но не мисля. Прибрах бижуто обратно под блузата си. Кръстът все още беше студено сребро. Никога не гори освен ако не го докосне вампирска кожа. Тогава пламва в истински пламъци и изгаря вампирската и всяка човешка плът, която се случва да го докосва по същото време. Обикновено, вампира би се отдръпнал преди да получиш изгаряне от втора степен, така че никога не съм оставала с белег от собствените си кръстове.

Вампирите останаха пред господарката си, но страха все още беше на лицата им. Кръста можеше да ги държи надалеч, но не от това се страхуваха. Погледнах към тялото. Входящата дупка беше просто червен кръг с изгоряла черна плът около него, но изходящата дупка беше почти фут в диаметър. Тялото нямаше глава, само долна челюст и съвсем малко останал мозък. Останалото беше разпиляно в широк спектър по пода и мен.

Устата на Едуард се движеше, звукът се върна обратно, но успях да чуя само краят.

— …куршуми използваш сега?

Казах му.

Коленичи до тялото и разгледа раната в гърдите.

— Мислех че Хорнади не се предполага да правят толкова голяма каша.

Гласът му все още звучеше някак дистанциран, настанял, но можех отново да чувам. Означаваше, че евентуално слуха ми ще се върне към нормалното.

— Не мисля че са правили тестове от толкова късо разстояние.

— Прави доста добра дупка на излизане.

— Влиза като пени и излиза като пица — казах.

— Имате въпроси за убийствата? — каза Обсидианова пеперуда — задайте ги.

Тя стоеше сред хората си, но вече не бе защитена. Не знам дали беше решила, че нямаше да я застреляме или смяташе, че е страхливост да се крие зад другите, или сякаш бяхме преминали някакъв вид тест. Но ако бе склона да отговаря на въпросите ми, щях да разбера каквото мога.

Видях Далас и Олаф от едната страна на вампирите. Далас бе скрила лицето си срещу гърдите му и той я държеше, утешаваше я, помагаше й да не види бъркотията на пода. Олаф я гледаше сякаш е нещо скъпоценно. Не беше любов, по скоро начина, по който мъж гледа на наистина приятна кола, която иска да притежава. Гледаше към нея като на нещо хубаво, което иска, но не очаква да поучи. Галеше косата й, прокарваше пръстите си през дългата черна опашка отново и отново, играеше си с косата й, гледаше я как пада по гърба й.

Не бях единствената която ги гледаше.

— Крис, заведи професора горе. Мисля, че видя достатъчно за една нощ.

Нисък, мъжки вампир, испанец, тръгна към тях, но Олаф каза:

— Аз ще я заведа горе.

— Не — каза Едуард.

— Не мисля така — казах аз.

— Това не е нужно — каза Ицпапалотл.

Тримата си разменихме погледи, въпреки че не срещнах очите й. Но имаше разбирателство между нас, мисля. Олаф трябваше да стои далеч от професора. Може би щат, два далеч от нея

Крис издърпа Далас от неохотните ръце на Олаф и поведе плачещата жена нагоре по стълбите и далеч ужаса на пода. Въпреки че не ние бяхме направили вампира ужасен, ние просто го бяхме убили. Ицпапалотл го бе изтощила от глад, докато той не се изправи срещу смъртта за шанс да се нахрани. Бе го изтощила от глад, докато той остави двама души да насочат пистолети към него и той дори не се опита да избяга. Искаше да вкара зъбите си в човешка плът, повече отколкото да живее. Обикновено не съчувствам на вампирите, които се опитват да се нахранят от мен, особено без разрешение, но този път направих изключение. Той бе жалък. Сега беше мъртъв. Съжаление никога не би ме спряло да дръпна спусъка, а Едуард не чувства съжаление. Можех да гледам към тялото и да си мисля, горкото нещо, но не чувствам нищо за смъртта му. Не просто не усещах съжаление. Не чувствах нищо, абсолютно нищо.

Погледнах към Едуард, а той погледна мен, бих дала доста за огледало в тази секунда. Гледайки в празното лице на Едуард, тези празни очи, които не чувстваха нищо, разбрах че не се нуждая от огледало. Вече имах такова.

26

Може би щях да се изплаша от това откритие, но вампирите тръгнаха към нас. Оцеляването първо, моралните проблеми по-късно. Ричард би казал, че това е един от най-големите ми проблеми. Жан-Клод не би. Имаше повече от една причина защо Ричард и аз не бяхме постигнали щастливия си край и имаше повече от една причина, защо не бях отрязала Жан-Клод

Ицпапалотл се плъзна напред все още покрита в аленото си наметало. Беше толкова дълго, че не можеш да видиш краката й, и се движеше толкова гладко, че изглеждаше сякаш върви на колела. Имаше нещо неестествено в нея.

Четирите тихи жени се преместиха от лявата й страна и нещо в начина, по който се движеха ме притесняваше. Отне ми секунда да разбера какво бе. Движеха се в пълен синхрон. Една от тях вдигаше ръката си, за да махне черната коса от лицето си и всички останали следваха движението като марионетки, въпреки че пред техните лица нямаше коси. От дъха, който повдигаше гърдите им, до малкото поклащане на пръста, те се копираха една друга. Не, не копираха, думата е прекалено мека. Бяха като едно същество с четири тела. Ефектът беше зловещ, защото не изглеждат еднакво. Едната беше ниска и леко пълна. Другата беше висока и слаба. Останалите две бяха деликатни и изглеждаха някак еднакви. Всичките имаха по-бледа кожа от тази на Ицпапалотл, сякаш не са били много по-тъмни, отколкото са сега.

Високият вампир, който бе опитал да издърпа вампира от мен, отиде от дясната й страна. Беше по-висок от тези, които изглеждат често ацтекски, най-малко метър и осемдесет, с рамена и мускули, който отиваха на тялото му. Косата му падаше по гърба му, задържана да не пада по лицето му от корона от пера и злато. Имаше пиърсинг на носа си, въпреки че това е прекалено мека дума за девет сантиметровото злато, което разполовяваше лицето му. Златни обици се изтягаха по меката част на ухото му, до тънката линия плът на врата му. Кожата му бе с цвета на слонова кост, която понякога старите получават, не бледо златно, а бледо медно, като най-бледият бронз. Беше удивителен цвят, с черната коса и перфектно черните очи. Направи две крачки назад, от нейно дясно, и както жените, той се премести сякаш това винаги е било неговото място.

Трима мъжки вампира се преместиха малко по далеч от тялото. Всички бяха толкова крещящо бели, каквито бях свикнала да виждам. Бяха облечени в същите цветове като пазачите, но по тях нямаше украса. Ръцете и краката им бяха бледи и празни. Дори бяха боси. Познавах слугите, когато ги видех или затворници може би.

Един бе със средна височина с къдрава, късо подстригана кафява коса и тъмно кафява линия на брадичката, и мустаци, които очертаваха перфектната белота на кожата. Очите бяха светло сини. Вторият мъж беше по-нисък с черна посивяваща коса, сякаш е умрял след като косата му е посивяла. Лицето беше с високи черти, но силно, а тялото все още мускулесто, така че годините при смъртта му трудно можеха да се отгатнат. По-стар от другите, въпреки че не можех да съдя на колко години е умрял някой вампир. Очите му бяха тъмно сиви като буреносни облаци, съчетаваха се с цвета на косата му. Държеше каишка в едната си ръка и в края на каишката беше третият мъж на земята,  на ръцете си и краката си, краката извити като на маймуна или като на послушно куче. Косата му беше къса и удивително жълта, леко навита. Бе единственото нещо в него, което изглеждаше живо. Кожата му беше като стара хартия, пожълтяла и прилепнала по костите. Очите му бяха толкова навътре в главата му, че не можех да видя цветът им.

В края бяха петима испанци, ацтекски охранители, охранителите са си охранители, независимо от културата или века или състоянието на живот или трябва да е на смърт— Познавах мускул когато го видех, а петимата вампири бяха мускули, дори носеха тояги с обсидианови остриета и изглеждаха не по малко сериозни в перата и бижутата си. Излъчваха аура на лоши типове.

Олаф се бе преместил обратно да застане с нас, тримата се изправихме срещу тях. Бернардо бе останал близо до вратата, за да се увери, че никой не препречва бягството ни. Толкова е приятно да работиш с професионасписъки. Олаф сега също бе извадил пистолета си и гледаше вампирите с поглед, който не беше неутрален. Беше враждебен. Не знам защо, но той изглеждаше ядосан. Ходи го разбирай.

Вампирите спряха на около два метра и половина — три, от нас. Мъртвият вампир лежеше на пода между нас. Тялото вече бе престанало да кърви. Когато махнеш главата на вампир, той кърви точно като човек . Истинска каша е когато обезглавиш някого. Но този вампир бе кървял в малка локва със страна форма върху каменният под, нямаше и половин метър ширина и имаше втора локвичка дори по-малка под гърдите му. Не бе и близо до достатъчното кръв, за това което му бяхме направили.

Тишината изглеждаше по-плътна, отколкото трябваше да е и Олаф я запълни.

— Можете да проверите за пулс, ако желаете.

— Олаф, недей — каза Едуард.

Олаф се размърда. Или му бе неудобно, или се бореше с желанието да направи нещо по-лошо от това да дърдори.

— Ти си шефът — каза накрая, но не и сякаш го има предвид.

— Съмнявам се, че този има пулс — казах и погледнах вампирите, докато говорех. — Отнема енергия, за да накараш сърцето на вампир да бие, той нямаше никаква.

— Чувстваш жал към него — каза Ицпапалотл

— Да, предполагам, че го правя.

— Приятелите ти не го правят.

Погледнах към Едуард. Лицето му не издаваше нищо. Беше приятно да знам, че все още има нещо по което да се различаваме. Аз чувствах жал, той не.

— Вероятно не.

— Но нито един от вас не изпитва съжаление или вина.

— Защо трябва да се чувстваме виновни— Ние просто го убихме. Не сме го превърнали в пълзящо и изтощено от глад нещо.

Дори под маскиращото наметало, можех да я усетя как става неподвижна с тази ужасна неподвижност, която придобиваха старите. Гласът й бе топъл с първата след от глас.

— Осмеляваш се да ме съдиш.

— Не, просто излагам фактите. Ако не бе изтощен от глад повече от всеки вампир, който някога съм виждала извън затвор или ковчег, той никога не би ме атакувал. — Също така можех да кажа, че можеха да се опитат по усилено да го разкарат от мен, но не го казах на глас. Не исках наистина да я ядосвам с осемдесет и повече вампира чакащи горе между нас и външната врата. Дори не включвах в бройката ягуарите.

— А ако кажа на тези, които са изтощени от глад, че могат да се хранят от вас, какво ще направят? — попита тя.

Изтощеният вампир на каишката погледна нагоре. Очите му никога не останаха прекалено дълго върху някого, прескачаха от лице на лице, но я бе чул.

Стомаха ми се сви на възел достатъчно силно, че да боли. Трябваше да си поема дълбок, дъх за да мога да проговоря през внезапно подскачащият ми пулс. Имаше най-малко десет петнадесет от тези, които бяха в най-лошо състояние.

— Ще ни атакуват — отвърнах.

— Ще ви се нахвърлят като диви кучета — поясни тя.

Кимнах, ръката ми стана по сигурна на пистолета.

— Да. — Ако дадеше заповедта, първият ми куршум щеше да е между очите й. Ако умра исках да я взема със себе си. Отмъстително, но истина.

— Мисълта те ужасява — каза тя.

Опитах се да видя лицето й под качулката, но някакъв трик на сенките бе оставил само малка част от устата й видима.

— Ако можеш да усетиш всички тези емоции, тогава можеш да различиш истината от лъжата.

Повдигна лицето си, внезапно предизвикателно движение. Изражение премина през лицето й, съвсем лека промяна премина през спокойствието. Тя наистина не можеше да различи истината от лъжата. И все пак усещаше съжалението, жалостта и страха. Истината и лъжата трябваше да идват от там някъде.

— Изгладнелите са полезни от време навреме.

— Оставяш ги да изгладнеят преднамерено.

— Не — отвърна тя. — Великият създател Бог ги вижда като слаби и не ги подкрепя, както подкрепя нас.

— Не разбирам.

— На всички им е позволено да се хранят, както се хранят боговете, не като животни.

Намръщих се.

— Съжалявам, все още не разбирам.

— Ще ти покажем как се хранят боговете Анита — Тя произнесе името ми, както трябва да се произнася, правейки го подвижна трисричкова дума, правейки от обикновеното име нещо екзотично.

— Превръщач идва надолу — каза Бернардо. Пистолета му беше вдигнат и насочен.

— Повиках жрец да нахранят боговете.

— Остави го да слезе — казах. Погледнах към деликатното й лице и се опитах да го разчета, но нямаше никой, с когото можех да разговарям, никой когото можех да разбера. — Не бих искала да те оскърбя, моите извинениея ако съм го направила, но дойдохме да говорим за убийствата. Би ми харесало да ти задам няколко въпроса.

— Необятното ти знание от тайнства и ацтекска култура ни доведе при теб — каза Едуард.

Преборих се да не повдигна вежди, просто кимнах.

— Да, това което каза.

Тя наистина се усмихна.

— Все още вярваш, че аз и хората ми, сме просто вампири. Но вярваш, че сме богове.

Имаше ме там, но тя не можеше да помирише лъжа.

— Аз съм християнка. Видя го, когато кръстът заблестя. Това значи, че съм монотеист, така че, ако вие сте богове, това е нещо като проблем за мен. — Бях толкова дипломатична, че чак бях впечатлена от себе си.

— Ще ви го докажем, тогава ще ви предложим гостоприемство като на гости, тогава ще говорим за бизнес.

Научих през годините, че ако някой каже че е бог, не спориш с него освен ако не си добре въоръжен. Така че не се опитах и преминах на частта с работата. Тя бе луда и имаше толкова мускули в тази сграда, че можеше да разпространява лудостта си и дори да е фатална. Така че щяхме да приключим с тайните вампирски глупости, тогава самообявилата се богиня ще бъде задоволена и ще мога да задам въпросите си. Колко зле би било да ги гледам как доказват, че са богове — Нямам отговора на този въпрос.

Ягуарът, минаващ през вратата, беше синеок и със златен тен, същият който бе преминал толкова близо до масата ни, че бях докоснала козината от костюма му. Премина през вратата с неутрално лице, празни очи, сякаш не беше напълно сигурен, че иска да е тук.

Погледа му премина през стаята и се поколеба над мъртвото тяло на вампира по средата. Но падна на едно коляно пред Ицпапалотл, гърбът му към нас и оръжията ни, наведе глава. Все още носеше костюма си.

— Какво бихте искали от мен, свещена господарке?

Преборих се да задържа лицето си празно. Свещена господарке— Боже господи.

— Искам да покажа на гостите ни как се хранят боговете.

Вдигна погледа си, гледаше в лицето й.

— Кого трябва да уважа, свещена господарке?

— Диего — каза тя.

Вампира с кафявата коса се сепна при изговарянето на името и, въпреки че лицето му беше недокоснато и празно, знаех че не е щастлив.

— Да, моя тъмна богиньо, какво бихте искали от мен?

— Сет, ще ти предложи жертвоприношение. — Тя прокара деликатната си ръка през козината на качулката на главата му.

— Както желаете, моя тъмна богиньо — каза Диего. Гласът му беше празен, както лицето.

Ягуарът, Сет, запълзя на четири крака, имитирайки животното, чиято кожа носеше. Притисна челото си до ръката му и почти се просна в краката на Диего.

— Стани, жреце на нашата тъмна богиня и направи жертвоприношението за нас.

Ягуарът се изправи и бе почти с петнадесет сантиметра по-висок от вампира. Направи нещо на предната част на ягуарската кожа и тя се отвори, достатъчно че да свали качулката — глава от главата си, така че стъклените очи на животното се вторачиха назад към нас над раменете на мъжа. Косата му беше медено руса, събрана назад в дълга плитка, изплетена напред и назад, така че изглеждаше като много коса, но стоеше прилепнала до главата му, така че ягуарската кожа да се облича и сваля по-лесно. Беше същата прическа, като на този, който го порязаха зад сцената.

— Обърни се така че гостите ни да могат да видят всичко — каза Ицпапалотл.

Мъжа се обърна, така че да можем да виждаме всичко от страничен ъгъл. Меката част на ухото на ягуара бе покрита с тънки бели белези. Той извади малък сребърен нож от колана си, дръжката беше нефритена. Постави сребърното острие срещу меката част на ухото си, хвана ухото си с другата ръка и го поряза. Кръвта се разля в алени линии по пръстите му, надолу по острието и капеше на рамото на ягуарската кожа.

Диего отиде при по-високия мъж, сложи ръката си зад врата му, а другата на гърба му. Изглеждаше странно като целувка, докато навеждаше главата на ягуара надолу. Устата на вампира обви меката част на ухото му и я засмука. Гърлото му работеше докато поглъщаше, смучеше раната. Светло синьото в очите му прерасна в изгарящ огън, като най-бледият сапфир блестящ под слънцето. Кожата му започна да блести сякаш в себе си имаше бял огън. Кафявото в косите му стана по-тъмно или това бе илюзия заради начина по който светеше белотата на кожата му.

Ягуара бе затворил очите си, главата му отпусната назад, дъхът му хванат в гърлото, сякаш се чувстваше доста добре. Една от ръцете му лежеше на голото рамо на вампира и можеше да видиш натиска на пръстите срещу тази бледа светеща плът.

Диего се отдръпна, показвайки зъби.

— Раната се затваря.

— Друго предложение, мое коте — каза тя.

Вампира се отдръпна достатъчно че мъжа да използва острието на другото си ухо. Тогава лапна и него, като отдавна забраняван любовник. Дръпна се, очите му искряха със синя светлина. Изглеждаше сляп.

— Раната се затваря.

Всъщност беше интересно, че раната се затваря толкова бързо. Вампирите има антикоагулант в слюнката си която трябва да поддържа притока на кръв, а среброто кара ликантропите да се лекуват с човешка бързина, но раната се затваряше доста бързо, не достатъчно бързо че да ми е удобно, но много по-бързо, отколкото трябва. Единственото за което можех да се сетя е, че Ицпапалотл някак е дала на превръщачите си по-големи лековити способности в сравнение с нормалните превръщачи. Може би нормален сребърен куршум нямаше да проработи с тях, не и за да ги убие. Беше нещо над, което да се замислиш, просто за всеки случай.

— Искам да видят какво е да си Бог, Диего. Покажи им, мое коте.

Ягуарът отвори козината при нещо което изглеждаше като залепваща се закопчалка.(Има се предвид, тези закопчалки, при които двете ленти се залепват една за друга.) Той отвори предната част на козината, трябваше да спре, за да свали колана, който държеше ножове и малка торбичка. Коланът падна на земята и той свали козината от тялото си. Златният тен бе по цялото му тяло, дори и … ъм, знаете. Голи слънчеви бани, колко нездравословно.

Ягуара махна сваляше козината докато не остана напълно гол. В ръката си държеше сребърният нож. Нямах и идея къде ще го използва, но това че трябваше да се съблича не бе добро предзнаменование. Хвана пениса си, който бе излязъл от козината готов и твърд, възбуден. Постави края на острието срещу деликатната кожа и го издърпа оставайки малка пурпурна линия. Дъхът му излезе с грубо изпъшкване, което бе повторено от мен и Олаф.

Бернардо каза:

— По дяволите! — Даа… Не мисля, че съчувствах, колкото момчетата, но това със сигурност наистина боли. Едуард беше единственият, който не издаде и звук. Или знаеше какво бе следвало или нищо не може да го изненада.

— Диего — каза Ицпапалотл — покажи им какво значи да си бог. — Имаше заплаха в гласът й, сякаш го предупреждаваше да си свърши работата. Не бях сигурна защо, тъй като Диего се бе наслаждавал да смуче от белега на ухото. Защо да не направи това?

Диего падна на колене и лицето му беше толкова близо до предложената кръв, всичко което трябваше да направи бе да се протегне и да я вземе. Но той остана на колене, гледайки прореза с очи, които все още блестяха в син пламък. Остана на колене, докато прореза не започна да се лекува и най-накрая изчезна, сякаш плътта го бе абсорбирала. Никога не бях виждала превръщач да лекува сребро толкова добре. Никога.

Сет погледна през рамото си, ръката му все още на пениса му, въпреки, че вече беше започнал да се отпуска.

— Свещена господарке, какво желаете да направя?

— Жертва — каза тя, и тази една дума съдържаше достатъчно топлина, че да ме накара да потрепна.

Сет постави острието срещу кожата си отново. Изглеждаше по-трудно да направи чист разреза, когато не е в пълната си ерекция, но той успя. Кръвта се разля по кожата му, украсявайки пръстите му леко с червено.

Диего остана на колене, но не мръдна да се нахрани. Огъня гаснеше в очите му, блясъка от кожата му намаляваше, оставайки го все пак прекрасен в контраста му от бледа кожа, тъмна коса и сини очи, но изглеждаше някак победен, ръцете му паднали свободно в скута му.

Четирите жени се преместиха от зад Ицпапалотл, вървейки докато не застанаха в полу кръг около коленичещият вампир.

— Отново ме разочарова, Диего — каза богинята.

Той поклати глава, наведе я и затвори очи.

— Съжалявам за това, моя тъмна богиньо. Не бих те разочаровал и за самата луна и слънце. — Но гласът му бе изморен докато говореше, думите му, не идваха от сърцето.

Четирите вампира около него извадиха черни увити в кожи пръчки от коланите си и вдигнаха кожените чанти от далечният край. Дузина кожени ленти се показваха през чантите. Сребърни топки бяха оплетени в кожените ленти, така че тракаха при движение. Беше като малките камшици с по девет ленти, само че тези имаха доста повече ленти.

— Защо настояваш да откажеш честта, Диего— Защо ни принуждаваш да те накажем?

— Не харесвам мъжете, моя тъмна богиньо, и няма да направя това. Съжалявам че отказа ми Ви наранява, но това е единственото, което няма да направя. — Отново гласът му беше уморен, сякаш го е казвал и преди, доста пъти.

Той беше над петстотин години, както и жените, който го заобикаляха. Беше ли отказвал „честта” от пет века?

Четирите жени гледаха богинята, дори не погледнаха към вампира в краката им. Ицпапалотл кимна леко. Четири ръце се вдигнаха назад, държейки четирите камшика от сребро и кожа. Завъртяха ги през въздуха, сякаш знаят какво правят. Удариха го в серия, от ляво наясно, всеки камшик удряше, след това следващият, и следващият и следващият. Ударите бяха толкова близо един след друг, че звука беше като от дъжд, освен че дъжда попадаше в плътта и можеше да чуеш звука при сблъсъка. Удряха го докато не изкараха кръв, тогава останаха неподвижни около него, чакащи.

— Все още ли отказваш?

— Да, моя тъмна богиньо, все още отказвам.

— Когато изнасили тези жени преди време, представял ли си си цената която ще платиш?

— Не, моя тъмна богиньо, не съм си представял.

— Не вярваше в боговете ни, не е ли така?

— Не, моя тъмна богиньо, не вярвах.

— Мислеше че твоят бял Христос може да те спаси, не е ли така.

— Да, моя тъмна богиньо, така е.

— Сгреши. — Той сгуши главата си по-надолу в раменете, сякаш се опитваше да се скрие като костенурка. Метафората беше смешна. Жеста не беше.

— Да, моя тъмна богиньо, грешах.

Тя отново кимна и жените започнаха да го удрят с толкова бързо, че сребърните топки бяха като светлина в ръцете им. Кръв потече на линии по гърба му, но той никога не извика, никога не замоли за милост.

Явно съм направила някакво движение, защото Едуард пристъпи по-близо до мен, не грабна ръката ми, но я докосна. Срещнах очите му и той съвсем леко поклати глава. Не бих рискувала наистина животите ни за вампир, когото не познавах, наистина не бих, но не ми харесваше.

Олаф издаде лек звук. Гледаше със блестящи очи, като дете на Коледа, което се е събудило и е открило, че е получило точно каквото иска. Насочи пистолета си нагоре и хвана ръцете си пред себе си, стисна ги толкова здраво, че се бяха зачервили, и трепет премина нагоре по ръцете му. Аз може и да не го харесвах, но Олаф се наслаждаваше на шоуто.

Погледнах към Едуард и леко кимнах към големият мъж. Едуард също кимна леко. Той също го бе видял, но го игнорираше. Аз се опитах. Видях Бернардо. Той бе зяпнал големият мъж, като нещо като страх имаше в очите му. Обърна се и се съсредоточи върху стълбите, обръщайки гръб на всичко в стаята. Би ми харесало да се присъединя към него, но не можех да се обърна. Не беше просто мачо глупости. Ако Едуард можеше да издържи да го гледа, тогава и аз можех. Добре де имаше малко мачо глупости. Повече бе това, че ако Диего може да го издържи, то тогава аз мога да го гледам. Ако нямаше да го спра, най-малкото, което можех да направя е да гледам. Да се обърна, така че да не гледам, беше прекалено страхливо, за да мога да го преглътна. Щеше да ми приседне, най-доброто,което можех да приема е да гледам другите неща около него. Начинът, по който жените движеха ръцете си нагоре — надолу, като машини, сякаш никога няма да се изморят.

Петимата бодигардове, стояха неподвижни, но вампирът, от дясната й страна гледаше с полуотворени устни, очите му изцяло на шоуто, сякаш се страхуваше да не изпусне и най-малкия детайл. Той бе толкова стар, колкото самата богиня, седем-осемстотин години, и петстотин от тях бе прекарал в гледането на точно това шоу и все още му се наслаждаваше. В този момент знаех, че не искам никога да ставам враг на някое от съществата в тази стая. Никога не бих искала да остана на милостта им, защото те нямаха такава.

Другите двама испанци се бяха преместили срещу далечната стена, колкото могат по-далеч от случващото се. Този с прошарената коса се бе вгледал в земята сякаш там има нещо много интересно. А този с каишката се бе свил в ембрионална позиция, сякаш се опитваше да изчезне напълно.

Жените превърнаха гърба на Диего в кървав парцал. Червена локва се бе образувала в краката му. Сви горната част на тялото си над краката си, докато не стана като малка шушулка от болка. Кръвта започна да тече по раменете му, за да оформи втора локва пред него. Клатушкаше се напред назад, дори толкова близо до земята, сякаш щеше да припадне. Надявах се да припадне скоро.

Най-накрая направих крачка напред и Едуард грабна ръката ми.

— Не — каза той.

— Жал ти е за него — каза Ицпапалотл.

— Да — казах.

— Диего беше един от непознатите, които дойдоха в земите ни. Мислеше че сме диваци. Бяхме нещо, което да завоюват, ограбят, изнасилят, изколят. Диего никога не ни е виждал като хора, не е ли така Диего?

Този път нямаше отговор. Той не беше точно в съзнание, но достатъчно близо, че думите бяха нещо прекалено сложно за него.

— Не мислеше за нас като хора, нали Кристобал?

Не знаех кой е Кристобал, но изведнъж чух висок, пронизителен писък. Идваше от вампира с каишката. Отвъртя се от ембрионалната си топка. Писъка се превърна в същият ужасен смях, който чух по-рано. Смеха ставаше по-силен и по-силен, докато вампира, който го държеше дръпна каишката, дръпна го като на куче. По дяволите.

— Отговори ми, Кристобал.

Вампирът отпусна каишката достатъчно така че, изтощеният от глад да може да си поеме дъх. Гласът му, беше странно изтънчен и гладък.

— Не, не мислехме за вас като за хора, моя тъмна богиньо. — Тогава от тънките му устни избяга този писклив смях и той отново се прегърна.

— Те разбиха храма ни и изнасилиха жреците ни, нашите девствени жреци, монахините ни. Дванадесет от тях изнасилиха тези четири жрици. Направиха им неописуеми и долни неща, принудиха ги с болка и смъртни заплахи да направят това което мъжете желаеха.

Лицата на жените не се промениха докато тя говореше, сякаш разказа бе за някой друг. Бяха спрели да удрят мъжа. Просто стояха там и го гледаха как кърви.

— Открих ги умиращи в храма, от това, което им бе направено. Аз им предложих живот. Предложих им отмъщение. Направих ги богове и тогава тръгнахме на лов за непознатите, които ги бяха изнасилили, тези, които ги бяха оставили да умрат. Взехме всеки един от тях, направихме ги като нас, така че наказанието да трае завинаги. Но моята teyolloquanies (вид покоряваща сила) бе прекалено силна за повечето от тях. Някога бяха дванадесет, сега останаха само двама.

Ицпапалотл ме погледна и имаше предизвикателство на лицето й, поглед, който изискваше отговор.

— Все още ли ти е жал за него?

Кимнах.

— Да, но сега разбирам омразата и отмъщението .

— Тогава виждаш справедливостта тук.

Отворих уста, дланта на Едуард се стегна около ръката ми, докато натискът не стана болезнен. Принуди ме да помисля, преди да отговоря. Бях внимателна, но той не го знаеше.

— Направил е ужасно и непростимо нещо. Те трябва да получат отмъщението си. — в главата си добавих, петстотин години мъчение изглеждаше малко прекалено. Убивах хора, когато го заслужават, всичко по-голямо от това е за Господ. Просто не мисля че съм съгласна да взимам решения, които ще продължат над петстотин години.

Едуард отпусна захвата на ръката ми и започна да ме пуска, когато тя каза:

— Значи си съгласна с наказанието ни? — Дланта на Едуард се заключи отново над ръката ми, сякаш по-силно от преди.

Погледнах го изсъсквайки под дъха си.

— Причиняваш ми болка.

Пусна ме, бавно, неохотно, но погледът в очите му, беше достатъчно предупредителен. „Не ни убивай”. Щях да опитам.

— Никога не бих си позволила да оспорвам решението на Бог. — което беше истина. Ако някога срещнех Бог, нямаше да оспорвам решенията му. Фактът, че не вярвах в никой бог с малко „б” беше друго нещо. Не беше лъжа и звучеше перфектно за ситуацията.

Тя се усмихна и внезапно изглеждаше млада и красива, като внезапен поглед към по-младата жена, която някога е била. Беше най-големият шок между всички останали. Очаквах много неща, но не и Ицпапалотл да сподели парченце от човечността си.

— Много съм доволна — каза и изглеждаше така. Удовлетворих богиня, накарах я да се усмихне. Успокой се, сърце мое.

Трябва да е направила някакъв знак, защото биенето продължи. Биеха го докато се показаха части от гръбнака му, където плътта бе премахната напълно. Човек би умрял, много време преди да стигнат до тук, дори и превръщач би умрял, но вампирът бе толкова жив, колкото и в началото. Беше се свил на малка топка, челото му на пода, ръцете заклещени под горната част на тялото му, тежестта му си почиваше на краката му. Беше в безсъзнание, но тялото му не падна. Стоеше така вероятно поради собствената си тежест.

Дъхът на Олаф излизаше все по-силно и по-бързо. Ако условията бяха различно, щях да кажа че скоро щеше да получи оргазъм. Ако това бе каквото прави, не исках да знам нищо. Игнорирах го или поне се опитах.

Ягуарът стоеше прав през цялото време, гол, тялото му бе отпуснато, прореза бе отдавна излекуван докато гледаше как разкъсват плътта на вампира. Гледаше със неутрално лице, но от време навреме ударите бяха особено лоши или дори при първият удар, при който костта се показа, той потрепна, извърна поглед, сякаш не искаше да гледа, но се страхуваше да обърне глава.

— Достатъчно. — Една дума и камшиците спряха, увиснали като увехнали цветя. Всички сребърна топки бяха станали пурпурни и кръв капеше от края на всеки камшик. Лицата на жените не се бяха променили през цялото време, сякаш лицата бяха просто маски и това което лежеше отдолу беше нечовешко и изпитваше всичките емоции които маската не можеше да покаже. Сякаш чудовището от вътре бе по-човек от външната обвивка.

Четирите жени вървяха в редица до малък каменен басейн в ъгъла. Всяка подред пускаше камшика си във водата и прокарваха пръстите си през всяка лента почти нежно.

Олаф опита два пъти да проговори, трябваше да прочисти гърлото си и най-накрая каза.

— Използвате ли сапун за седло и масло от норка върху кожата?

Четирите жени се обърнаха като една към него. Погледнаха към Ицпапалотл и тя отговори за тях.

— Звучиш сякаш познаваш тези неща.

— Не съм толкова запознат, колкото те — каза той и звучеше впечатлен.

— Имали са векове, за да усъвършенстват методите си.

— Използват ли методите си само на мъжете, които са ги наранили? — попита той.

— Не винаги.

— Могат ли да говорят. — Гледаше ги сякаш са нещо скъпоценно и прекрасно.

— Поели са обет за мълчание докато и последният от мъчителите им не умре.

Трябваше да попитам:

— Екзекутират ли ги периодично?

— Не — каза тя.

Намръщих се и въпросът трябва да се е показал на лицето ми.

— Не ги екзекутираме. Само ги нараняваме, ако умрат от раните си, така да бъде. Ако оцелеят, ще живеят, за да видят следващата нощ.

— Значи няма да дадеш никаква медицинска грижа на Диего? — попитах.

Едуард не ме бе пуснал по време на цялото мъчение, сякаш не ми вярваше, че няма да направя нещо. Стисна ме по-силно и това ми бе достатъчно.

— По дяволите пусни ме, сега, или ще имаме разногласие… Тед. — Не се чувствах добре за това, че Диего кървеше. Чувствах се по-зле, защото не ме притесняваше толкова, колкото смятах, че трябва. Щях да му помогна, ако можех, ако не означаваше убийство. Той бе непознат и вампир. Не бих рискувала животите ни за него. Имало ли е време, когато бих рискувала всички ни, дори за непознат вампир— Не знам вече.

— Диего е преживявал по-лошо от това. Той е най-силният от всичките. Всички останали ги пречупихме преди края. Накрая правеха всичко, което поискахме от тях. Освен Диего. Той все още ни се противопоставя. — Поклати глава, сякаш да се освободи от всичко това. — Но трябва да ти покажем, как трябва да бъде направено. Чуалталокал, покажи им как трябва да бъде прегърнато жертвоприношението.

Вампирът, който стоеше от дясната й страна пристъпи напред. Премина покрай падналият Диего сякаш беше купчина с боклук, която отбягваш и оставяш на някого другиго да я почисти. Изправи се пред ягуара, по начина, по който Диего беше направил, но нещата се бяха променени. Сет беше възбуден от смученето на ухото му, когато се съблече, беше твърд и желаещ да помогне. Сега беше просто гол и очите му продължаваха да прескачат към кървавата бъркотия, в която се беше превърнал Диего, сякаш се чудеше кога ще дойде неговият ред.

— Направи предложението си, мое коте — каза тя.

Сет поглеждаше от тялото на Диего към вампира пред себе си.

— Моя свещена господарке, имам желание, знаете че е така, но аз… изглежда аз — преглътна достатъчно тежко, че да го чуя с все още звънтящият си слух — изглежда аз…

— Направи предложението Сет или изживей гнева ми.

Четирите сестри бяха закачили камшиците си на малки кукички на стената, всяка лента разделена като садомазохистична версия на седемте джуджета. Те се върнаха обратно към всички, като акули усещащ и кръв във водата.

Сет изглежда разбра, че те са там. Хвана се и започна да работи със себе си, но очите му прескачаха диво през стаята, търсеха бягство. Опитваше се но нищо не се случи.

Едуард вече не държеше ръката ми, може би беше това или може би просто ми бе стигнало за една вечер.

— Ти го ужаси. Трудно е да си в настроение когато се страхуваш.

Тя и Чуалталокал ме погледнаха и в черните им очи имаше почти идентично изражение, не че имах шанса да погледна в очите им за дълго, но все пак беше там, презрение. Как се осмелявам да ги прекъсвам?

Едуард тръгна да ме хваща. Вдигнах ръка.

— Не ме докосвай.

Отпусна ръката си, но очите му не бяха щастливи с мен. Добре, аз пък не бях щастлива с никого.

— Да не предлагаш да му помогнеш да преодолее страха си? — попита Ицпапалотл. Погледа на лицето й казваше ясно, че не очакваше да предложа нищо.

— Да — казах.

Не знам кой беше най-изненадан, но мисля че беше Едуард, въпреки че Бернардо беше вторият най-близко до вратата. Олаф просто ме гледаше, като лисица гледа заек през оградата, под която току що е изкопала достатъчно голяма дупка, през която да премине. Игнорирах го. Вероятно беше най-добре да игнорирам Олаф. Игнорирай го или го убий. Това са възможностите.

Протегнах ръката си към ягуара. Той се поколеба, поглеждайки от вампира пред себе си, към мен, към богинята зад гърба си.

— Ела Сет. Нямаме цяла нощ.

— Отиди при нея, направи каквото каже, дотогава докато след това направиш предложение.

Пое ръката ми, колебливо и въпреки че беше повече от метър и осемдесет, гол, мъж, имаше нещо много момчешко в лицето му. Може би паниката в бебешко сините му очи. Той бе изплашен, изплашен, че ще свърши на пода под камшиците на четирите сестри. Не го обвинявах за това, че се притеснява. Мисля, че ако не се бях намесила, точно това щеше да се случи. Но получих всичкото мъчение което можех да поема за една вечер. Исках да задам въпросите си и да се махна от тук. Вампирите могат да живеят много дълги години, теоретично — завинаги, което означава че идеята им да се захванат за работа може да бъде дяволски бавна. Вампирите може и да имат вечност, аз нямах.

Поведох Сет, ягуара, в другият край на стаята. Най-лесният начин бе да го направя с ръка, но просто нямаше да го направя. Опцията, която избрах, не беше толкова проста, не беше нещо, което ми харесва. Щях да повикам тази част от мен която беше свързана с Ричард. Не връзката с него, това беше безопасно блокирано. Блокирала съм я толкова силно, че не бях сигурна, че мога да отворя белезите дори и да искам. Но държах част от него в себе си. Същата част, която беше разпознала Цезар, същата част, която ми беше позволила да се справя с леопардите у дома. Електрическото втурване на енергия на превръщачите. Открих я случайно. Сега щях да я опитам нарочно.

Но не беше като копче. Може би някой ден ще бъде, но точно сега  трябваше малко подготовка. Беше вбесяващо, че понякога идваше без да го искам и би отказало да се появи, когато искам, но психическите неща са така, непостоянни. Това е една от причините, поради които е трудно да се изучават в лабораторни условия. Отпуснах ръцете си на бедрата и го погледнах, от глава до пети и не знаех от къде да започна. Животът ми би бил и по лесен и по-труден, ако бях по случайния секс, но за добро или лошо, не беше.

— Може ли да пуснеш косата си?

— Защо? — звучеше подозрително и не го обвинявах.

— Виж, можех да я оставя да те даде на домашните си мъчители, но не го направих. Така че работи с мен.

Ръцете му отидоха към задната част на косата му. Издърпа дълги игли от косата си и най-накрая гребен, който бе направен от кости. Косата започна да се разпуска бавно сякаш се разтягаше след дълъг сън, спускаше се по гърба му. Минах зад него, а той започна да се обръща, за да ме гледа. Докоснах рамото му и го накарах да се обърне напред.

— Няма да те нараня, Сет. По всяка вероятност аз съм единственият човек, който не би те наранил.

Той остана с лице напред, но усещах напрежение в раменете му, в гърба му, което казваше, че не му харесва. Не ме интересуваше. Трябваше да го направим бързо. Наречете го предчувствие, но не смятах че богинята е много търпелива.

Развих косата му, помагайки й да се спусне свободно надолу. Цвета беше необикновен, светло жълто, богато злато, бледо почти бяло, всичко това. Всеки цвят се смесваше и сливаше със следващия, по начина, по който морската вода преминава от един цвят към друг, различни, но правещи едно цяло. Прокарах пръстите си през гъстата топлота на косата му, докато не се разля по гърба му, до кръста. Хванах две шепи от косата му и ги притиснах към бузата си. Имаше сладкия мирис на козината, която бе носил до сега. Имаше и одеколон, който се усещаше слабо, нещо  сладко като бонбон. Разделих косата му, така че да мога да видя кожата на гърба му и притиснах лицето си към топлината му. Миришеше на топлина, като да захапеш нещо току що извадено от фурната. Заобиколих го, ръцете леко минаваха по кожата му, докосвайки най вече разпуснатата коса.

Застанах пред него, поглеждайки в тези широки, все още наполовина изплашени очи, но поглеждайки надолу по тялото му, разбрах че имам някакъв прогрес, не достатъчен, но някакъв. Не поглеждах към вампирите или Едуард, или някой друг. Концентрирах се само върху мъжа пред мен. Да погледна на някъде другаде, щеше да ме провали. Хванах ръката му и този блед златен тен изглеждаше по-тъмен срещу белотата на кожата ми, наведох лицето си към дланта му и я целунах, докосвах леко с устни кожата му, премествайки се нагоре по ръката му, вдишвайки мириса на кожата му. Отворих уста, полагайки дъха си като топло докосване точно над кожата на ръката му. Това накара косъмчетата по ръката му да изтръпнат.

Извъртя ръката, която държа, завъртайки ме срещу тялото си, с гърба ми към него. Другата му ръка обгърна другата ми страна, давайки ми с топлината на тялото си. Облегна лицето си срещу главата ми и кичурите коса се разпиляха около мен като топла завеса, леката светлина танцуваше по златната му коса, превръщайки я в кехлибарена клетка, изрязана от светлината. Целуна главата ми, тогава положи нежна целувка върху челото ми, върху скулите ми, по бузата ми. Беше толкова висок, че можеше да се надвеси над мен все още обвивайки тялото ми, покривайки ме с усещането за него. Усещах бонбоненият мирис на одеколона му и тялото ми се пренасити с него. Миризмата беше ключът.

Дали не бях ангел?

Силата се разля навън с течна бързина, която ме повдигна на пръсти, накара ме да се насладя с тялото му, като котка с котешка трева, исках да обгърна тялото си в аромата. Тялото ми се извиваше срещу неговото докато силата яздеше с почти болезнени вълни, толкова топли, беше почти горещо, вдигаше се от тялото ми като невидима пара.

Едната му ръка остана около кръста ми, другата докосна брадичката ми, обръщайки лицето ми, така че да срещна устните му. Целуна ме и за секунда се напрегнах, но се научих, че ако извикаш силата не се бориш с нея. Прегръщаш я. Ако се бориш имаш по-малък контрол. Отвърнах на целувката му очаквах силата да се излее през устата ми, както се случи с Цезар, но не го направи. Целувката беше приятна, но беше само усещането за устните му върху моите. Стояхме обвити в завеса от косата му, в прегръдката на ръцете ни и вибриращото одеало на тази танцуваща по кожата сила на превръщачите.

Той трепна срещу мен, ръцете му ме притиснаха по-близо. Можех да кажа, че е готов за жертвоприношението без да гледам, но трябваше да погледна така или иначе. Беше готов. Измъкнах се от него, нежно.

— Готов си да се върнеш при вампирите, Сет. Мисля че си готов да направиш жертвоприношението. — Принудих се да го погледна в очите.

Той се наведе и целуна челото ми, нежно.

— Благодаря ти.

— Няма проблем.

— Върнахме се при вампирите хванати за ръце. Но не вампирите ме накараха да се почувствам неудобно, докато пресичахме стаята. Бяха хората. Бернардо ме гледаше, сякаш преразглежда статуса ми на недосегаема Мадона. Лицето на Олаф бе с почти гладно изражение. Беше по-близо до начина по който върколаците те гледат по време на пълнолуние, отколкото до начина, по който мъж гледа на жена. Едуард имаше бръчка между очите си, което за него означава, че е притеснен от нещо. Вампирите изглеждаха както и очаквах. Ицпапалотл изглеждаше сериозна, сякаш не знаеше, че мога да викам силата нарочно. Беше причината, поради която ми се бяха извинили, когато ме дръпнаха от сцената по-рано.

Дадох Сет на Чуалталокал като баща подаващ предаващ булката на младоженеца. Тогава се отдръпнах да застана до Едуард. Погледна ме, сякаш той се опитваше да ме разчете за промяна и се е провалил. Почти си заслужаваше, ако можех да объркам Едуард.

— Наслаждава ли се, мое коте? — попита богинята

— Да свещена господарке.

— Готов ли си да направиш жертвоприношението.

— Да, свещена господарке.

— Тогава го направи. — Тя погледна покрай него към мен, сякаш не харесваше, каквото виждаше. Нещо в това, което бях направила със Сет я притесняваше. Да не би да е очаквала да го заведа в ъгъла и да го оправя с ръка като някоя героиня от порно филм — Дали фактът, че използвам силата като лек секс я притеснява— Или е видяла нещо, което аз не, или разбрала нещо, което аз не съм— Няма друг начин да получа отговорите без да питам, а да признаеш такъв вид незнание пред вампир повелител ще те убие. Така че без въпроси за магия.

Сет извади малкото острие отново. Опъна плътта с ръката си и положи острието срещу кожата. Хванах Бернардо да се обръща към вратата. Върха на острието проникна в плътта и аз извърнах поглед. Мисля че всички го направихме, освен Олаф. Може да го е стреснало първият път, но бе преодолял шока. Кръвта потече, плътта бе прорязана. Олаф не можеше да пропусне това.

Гледаше докато порязването, но го видях как се обръща с ъгъла на окото си и трябваше да погледна. Трябваше да видя какво е достатъчно лошо, че Олаф да не може да го преглътне.

Вампирът бе застанал на колене. Предполагам, че очаквах просто да ближе раната, но грешах. Смучеше по начина, по който Диего бе смукал ухото, с разликата че това не беше ухо. Вампира бе покрил почти всеки сантиметър от Сет с устата си. Очите на Сет бяха затворени, а лицето му изразяваше концентрация.

Отново извърнах поглед и срещнах мъртвите очи на четирите опетнени жрици. Тези празни, ядосани лица, бяха почти по-трудни за гледане, отколкото вампир, който духа на някого. Буквално обърнах гръб на всички им и открих, че Олаф бе направил същото. Беше се прегърнал и загледал в нищото. Неудобството му се изливаше от него на почти видими вълни. Дори и обърнал гръб, звука все още се чуваше. Искаше ми се звънтенето в очите ми да стане по-лошо.

Леки смучещи звуци, мокри звуци, звука при досега на плътта с плът, рязкото поемане на дъх, което вероятно идваше от Сет. Пое си три бързи вдишвания и проговори.

— Моля, свещена господарке, не съм уверен в контрола си тази вечер.

— Знаеш наказанието — каза тя. — Сигурно, това ще те стимулира  достатъчно, че да те задържи.

Погледнах обратно към тях и открих че Сет гледаше над рамото си към четирите жени в ъгъла. Когато се обърна отново изглеждаше уплашен. Вампира все още се хранеше, смучеше, гърлото му преглъщаше. Със сигурност, раната се бе затворила до сега, освен ако не са направили нова докато бях притеснена и не гледах.

Сет притисна ноктите си в дланите на ръцете си. Дланите му станаха по-бледи от усилието да притиска ноктите си в собствената си плът. Внезапно отхвърли глава назад, дишаше бързо и по-бързо и по-бързо. Вампира се дръпна от него, оставяйки го твърд и все още непокътнат.

Чуалталокал се изправи и се върна при господарката си. В момента, в който имаше място, Сет се падна на колене, разтвори дланите си, бавно, сякаш го боляха. Имаше кървави полумесеца където ноктите са били забити в плътта му. Но беше проработило. Всякакво разсейване, което ще го предпази от лапите на домашните луди на богинята.

— Предлагам ти гостоприемство, на теб и приятелите ти. Може да имаш Сет ако желаеш и да му дадеш освобождението, което тялото му така силно желае.

Внезапно знаех какво има предвид под гостоприемство. Някак си не мисля, че бе ацтекска култура, въпреки че ако си спомням правилно, не бяха ли някои от ацтеките изпратили Кортес и неговите жени и мъже с храна и злато— Може би това не бе по-различно. Но не исках да се замесвам.

— Утрото наближава. Мога да го усетя как притиска тъмнината, като някаква тежест, която ще разкъса нощта.

Тя наклони глава на една страна и изглежда мислеше или просто усещаше нота, въздуха, нещо.

— Да — каза тя — аз също го усещам.

— Тогава, ако не е прекалено голяма обида, може ли да пропуснем гостоприемството тази вечер и да преминем към престъплението?

— Само, ако ми дадеш думата си, че ще се върнеш и ще опиташ гостоприемството ни преди да се върнеш в Сейнт Луис.

Погледнах към Едуард, той сви рамене. Предполагам решението беше мое. Какво друго е ново що се отнася до чудовищата?

— Не съм съгласна да правя секс с хората ти, но съм съгласна дойда отново.

— Изглеждаше сякаш харесваш Сет. Бих ти предложила Цезар, когото силата ти харесва дори повече, но той не прави жертвоприношения и не показва гостоприемство. Това е цената за това, че ни оставя почти да го убиваме два пъти месечно.

— Имаш предвид, че защото ви оставя почти да откъснете сърцето му два пъти месечно, той не трябва да се жертва и да прави всичко друго?

— Това е, което имам предвид.

Накараме да мисля по-добре за Цезар. Видях шоуто, а сега видях и нещата зад сцената и мога да кажа, че погледнато от близо изглежда по-зле. Оставяш някой да разрязва гърдите ти и да докосва все още биещото ти сърце или оставяш вампирите да смучат кръв от деликатни части на тялото ти и предлагаш секс на непознати. Не, замисляйки се над това, бих предпочела да ми разрязват гърдите, докато след всеки път се излекувам напълно.

— Сет не е ли прекрасен— Сигурна съм, че би било удоволствие да съм с него, но не съм по случайният секс. Мерси за това, че мислиш за мен. Знам, че полицията е говорила с теб.

— Така е. Не мисля, че са научили нещо ценно от мен.

— Може би не са задавали правилните въпроси — казах.

— И какви са правилните въпроси?

Бях на път да направя нещо, което полицията не би харесала. Щях да разкажа на чудовището, което подозираха че може да е убиеца, детайли относно местопрестъплението. Но й трябваха специфични детайли иначе как щеше да разбере с какво точно ацтекско чудовище може да трябва да се справим. Знаех как са го направили ченгетата. Казали са само основно, толкова основно, че почти безполезно. Разбирах защо са го направили по този начин. Веднъж щом отворих устата си и кажех детайли на Ицпапалотл, тя става защитена. Нямаше да могат да я подмамят по време на разпит, защото тя ще знае секретните детайли от мен.

Но знаех, че полицията никога не би могла да я подмами да каже истината по време на разпит.  Единственото, с което можеха да я заплашат е смърт, но ако е виновна за убийствата, то това носи смъртна присъда.Щом някой знае, че ще бъде екзекутиран, не може да се пазариш с него.

— Може ли да разчистим малко стаята?

— Какво имаш предвид?

— Може ли хората ти тук да станат по-малко, ще споделя поверителна информация с теб и не искам да се разпространява.

— Каквото и да кажеш в тази стая ще остане в тази стая. Никой от тук няма да говори с никого. Мога да ти обещая това. — Беше напълно сигурна в себе си, арогантна. Но защо не,всичките й хора бяха ужасени от нея. Ако това, което се случваше с Диего бе обикновено, тогава как би изглеждало другото. Ако тя казваше, че тайната е в безопасност, тогава е в безопасност.

Едуард пристъпи по-близо до мен. Сниши гласа си въпреки, че не се опитваше да шепне.

— Сигурна ли си за това?

— Сигурна съм, Едуард. Тя не може да помогне, ако няма достатъчно информация. — Гледахме се един друг няколко секунди, тогава кимна.

— Добре. — казах и й разказах за оцелелите и за мъртвите.

Не знаех какво очаквах, може би да се развълнува или да каже:”Аха” и да разпознае действията на чудовището. Това, което получих беше сериозно внимание, добри въпроси на правилните места и проблясък на голяма интелигентност зад цялата тази игра. Сякаш проблясък на това което би била, ако не бе халюциниращ, садистичен мегаломан, самообявил се за богиня.

— Кожата на мъжете е ценна за Ксипе Тотек и Тлазолтеолт (Ксипе Тотек е бог на земеделието, растителността, на изток, болест, пролет, златари, сребърни и сезоните. Тлазолтеолт е богиня на пречистване, парна баня, акушерки, мръсотия и покровителка на прелюбодейците.) жреците ще одерат жертвата и ще носят кожата. Сърцата имат много приложения за боговете. Дори и кожата се използва в някои от тях. Понякога се използват и вътрешностите на жертвата за поличба. В такъв случай органите биват запазени и изучавани, но това е рядко.

— Можеш ли да се сетиш за причината поради която са отрязали езиците?

— За да не могат да издадат тайната, която са видели. — Каза го, сякаш е естествено това да е причината. Има смисъл ритуално, предполагам.

— Защо са отрязали клепачите?

— За да може винаги да виждат истината, въпреки че не могат да я изкажат. Не знам дали това е причината, поради която са направили тези ужасни неща.

— Защо някой някои би премахнал външните полови белези?

— Не разбирам — каза тя и държеше наметалото толкова близо до нея, че сякаш й беше студено. Разговаряхме достатъчно дълго, че да трябва да си напомням, че не трябва да я поглеждам директно в очите.

— Гениталиите на мъжете и гърдите на жените са били отстранени. — Тя потрепна и разбрах нещо, което не знаех преди. Ицпапалотл, богинята на обсидиановото острие, беше изплашена.

— Звучи като някое от нещата, които испанците направиха на хората ни.

— Но одирането и взимането на органите е повече ацтекско от колкото европейско.

Тя кимна.

— Да, но нашите жертвоприношения са съобщения към боговете. Ние причиняваме болка само за свещени цели, не от жестокост и каприз. Всяка кръв е свещена. И ако умреш от ръката на жрец, умираш знаейки, че си служил на велика цел. Обикновено, смъртта ти помага на дъжда да вали, на царевицата да расте, на слънцето да се издига в небето. Не знам Бог, който ще одере хора и ще ги остави живи. Смъртта е нужна, за да може съобщението да достигне боговете. Смъртта е част от уважението към божеството. Испанците ни научиха да убиваме заради самото убиване, не за свещени цели, а просто клане. — Гледаше покрай мен към четирите жени, които чакаха търпеливо за нея да ги забележи, за да им даде цел. — Научихме урока си добре, но бих предпочела да бях останала в света, където това не бе така. — Видях по лицето й, че тя знаеше какво е загубила, какво са загубили вампирите й, когато е решила че ще станат жестоки колкото враговете си. — Испанците убиха толкова много хора по пътя си към Екачиненко (Екачиненко — забравен ацтекски град) , че бяха вързали бели кърпи пред носовете си заради миризмата на разлагащите се тела.

Погледна ме тогава и омразата в тези очи, гореше по кожата ми. След петстотин години, тя все още носеше омразата. Трябва да се възхитиш на някой, който може да задържи омразата си така. Мислех че знам как да задържа омразата си, но гледайки лицето й, разбрах, че съм грешала. В мен имаше място за прошка. В лицето на Ицпапалотл имаше място само за едно нещо, омраза. Ядосана е за едно нещо над петстотин години. Наказва хора за престъпление, което са извършили преди петстотин години. Беше впечатляващо, по някакъв психотичен начин.

Не бях научила много за убийствата откакто бях стъпила през вратата. Най вече бях научила негативите. Автентичен ацтек не бе познал убиеца като работа за някакъв бог или култ свързан с ацтекският пантеон. Беше добре да го знам, нещо което да зачеркнеш от списъка. Полицията работи най-вече с негативите. Разкриваш какво не знаеш, за да решиш какво да правиш. Нямах никаква позитивна следа към убийствата, но знаех едно нещо с абсолютна сигурност, докато слушах оскърблението в гласът и за зверствата по-стари от цялата страна в която сме. Никога не искам тази жена да ми се ядоса. Казвала съм на хора, че ще ги преследвам до ада, за да осъществя отмъщението си, но вероятно не го имах предвид. Ицпапалотл би имала предвид всяка дума.

27

Все още беше тъмно, докато Едуард ни караше към вкъщи. Все още нощ, истинска тъмнина, вампирите все още бродещи, но меката острота на въздуха те оставяше да разбереш, че светлината идва. Ако побързахме, щяхме да сме в леглата преди да съмне. Ако се мотаехме щяхме да видим слънцето да изгрява. Никой от нас не изглежда да искаше да се мотае. Седнахме в колата в пълна тишина, която изглежда никой не искаше да я наруши.

Оставихме клуба зад нас и се насочихме към хълмовете към Санта Фе. Звездите бяха разпръснати като одеало от студени огньове по черното като коприна небе. Небето беше по-живо, по начина по който се получава над водните басейни и в пустините.

Гласът на Олаф дойде от тъмнината, нисък и странна имитация по начина, по който гласовете могат да звучат в кола през нощта.

— Ако бяхме приели тяхното гостоприемство, мислиш ли, че можех да имам вампирите когото наказаха?

Повдигнах вежда.

— Дефинирай имам? — казах.

— Имам, да правя каквото си поискам с него.

— Какво би направил с него, ако ти го бяха дали? — попита Бернардо.

— Не искаш да знаеш, а аз не искам да чуя — каза Едуард. Звучеше уморено.

— Мислех, че харесваш жени, Олаф. — Каза Бернардо. Не го казах аз, честно.

— За секс харесвам жени, но толкова много кръв. Не трябва да се похабява- Звучеше замислен.

Обърнах се на седалката си и се опитах да видя лицето му в тъмнината.

— Значи не само жените трябва да са внимателни около теб, това ли е. Просто трябва да кървиш, за да си привлекателен?

— Остави го, Анита. За това, остави го, по дяволите.

Обърнах се и погледнах Едуард. Той рядко ругаеше и наистина рядко звучеше толкова уморен и почти смазан както сега.

— Добре.

Едуард погледна в огледалото за обратно виждане. Нямаше кола и от двете посоки от мили насам. Мисля че гледаше Олаф. Гледаше огледалото дълго време.

Накрая премигна и върна погледа си обратно към пътя, но не изглеждаше щастлив.

— Какво не ми казваш?

— На нас. — каза Бернардо. — Какво не ни казваш.

— Добре, какво не ни казваш?

— Тайната не е моя, за да я споделя. — това беше единственото, което той каза. Той и Олаф имаха тайна и никой от двамата нямаше желание да я сподели.

Останалата част от пътя премина в тишина. Небето още беше черно, но по-бледо черно, звездите блестяха по-слабо. Зората беше трепетно близо, когато влезнахме в къщата. Бях толкова уморена, че очите ми горяха. Но Едуард хвана ръката ми и ме поведе към малкия коридор, далеч от спалните. Гласът му беше нисък.

— Бъди внимателна около Олаф.

— Той е голям и лош. Схванах.

Пусна ме, клатейки глава.

— Не мисля, че схващаш.

— Виж, знам, че е осъждан за изнасилване. Видях начина, по който гледа на Далас тази вечер и видях реакцията му към кръв и мъчения. Не знам какво не ми казваш, но знам че Олаф би ме наранил ако може.

— Страхуваш ли се от него?

Поех дъх.

— Да страхувам се от него.

— Добре — каза Едуард. Поколеба се и каза. — Ти се вписваш в профила му за жертва.

— Моля?

— Неговите любими жертви са малки жени, обикновено от бялата раса, но винаги с дълга тъмна коса. Казах ти, че никога не бих го довел в този случай, ако знаех, че ще те викам и теб. Не е просто защото си жена. Ти си неговата физическа идея за жертва.

Гледах го няколко секунди, отворих уста, затворих я и се опитах да измисля начин да го кажа.

— Благодаря, че ми казваш, Едуард. По дяволите. Трябваше да ми го кажеш това по-рано.

— Надявах се, че ще успее да се сдържи, но аз също го видях тази вечер. Притеснявам се, че ще се подхлъзне. Просто не искам да си на пътя, когато това се случи.

— Изпрати го обратно от където е дошъл, Едуард. Не се нуждаем от него, ако добавя проблеми.

Поклати глава.

— Не, той има знания, които са перфектни за този случай.

— И какви са тези знаения?

Той се усмихна леко.

— Лягай си Анита. Вече се съмна.

— Не — казах — почти, но не точно.

Той изучаваше лицето ми.

— Наистина ли можеш да усетиш изгрева без да гледаш.

Кимнах.

— Да.

Гледаше ме, сякаш се опитваше да ме разчете. За пръв път почувствах, че може би, просто може би, Едуард беше толкова озадачен от мен, колкото и аз от него, понякога. Придружи ме до стаята и ме остави пред вратата като загрижено гадже.

Радвах се, че подготвих безопасността на стаята преди да излезна. Ако някой дойдеше през прозореца, щяха да съборят куклите и да настъпят огледалото. Пред вратата бяха столът и куфарът ми. Стаята беше толкова безопасна, колкото можех да я направя. Съблякох се, сложих пистолетите и ножовете върху леглото докато реша къде точно да ги сложа за през нощта. Извадих от сака мъжка прекалено дълга тениска, която висеше до под коленете ми. Започнах да пазя чифт дрехи, нощно облекло и тоалетни принадлежности в чантата, която нося със себе си откакто от авиокомпанията веднъж загубиха багажа ми по време на една от командировките ми. Последното, което извадих от чантата беше моят плюшен пингвин Зигмунд. Преди не спях често с него, но напоследък, той е моята постоянна компания под завивките. Едно момиче се нуждае от нещо, което да може да прегърне през нощта.

Браунингът ми беше другата ми постоянна компания. У дома стоеше в кобур който бях закачила на дъската на леглото. Тук го сложих под възглавницата, уверявайки се че съм сложила предпазителя. Да слагам зареден пистолет под възглавницата си винаги ме прави малко нервна. Изглежда ми по-малко безопасно, но не и близо до толкова опасно колкото би било да съм невъоръжена, ако Олаф мине през вратата. Бях донесла четири ножа със себе си. Единият от тях отиде между матраците на леглото. Сложих Файстара обратно в сака. Исках нещо по-голямо от колкото обикновен пистолет. Имах дребна пушка и мини Узи. Обикновено, щях да донеса повече по-големи играчки, но знаех че Едуард има много и по-добре и ще споделя. Най-накрая реших че мини Узи с модифициран пълнител, който побираше тридесет куршума достатъчни че да разрежат вампир наполовина. Беше подарък от Едуард, така че куршумите вероятно бяха незаконни, но тогава, и узито бе незаконно. В началото дори бях засрамена да го нося, но една нощ миналият август го използвах наистина. Насочих го към вампир, дръпнах спусъка и го разрязах наполовина. Изглеждаше сякаш тялото му е била разкъсан о наполовина от огромна ръка. Горната част на тялото му беше паднала бавно на една страна. Долната част на тялото му бе паднала на колене. Все още понякога го виждах в забавен кадър. Нямаше ужас или съжаление. Просто спомен. Вампирът беше се втурнал със стотиците си приятели, за да ни убият. Бях се опитала да убия един от тях толкова страшно, че да накара останалите да ни оставят намира. Не беше проработило, но само защото вампирите бяха по-изплашени от господаря на града си, отколкото от мен.

Може би Узито е малко прекалено като мощ срещу човешко същество, но ако има някакъв шанс да изпразня Браунинга в гърдите на Олаф и той да не умре, исках да съм сигурна че няма да ме стигне. Ще го разполовя и ще видя дали парчетата могат да пълзят.

28

Беше след пет когато най-накрая затворих очи. Сънят ме засмука като водовъртеж от тъмна вода, издърпвайки ме надълбоко и моментално . Стоях на тъмно място имаше малки закърнели дървета навсякъде, но бяха мъртви. Всички дървета бяха мъртви, можех да го почувствам. Нещо  от  дясно, нещо голямо се движеше през дърветата и усещане за смърт се носеше по вятъра. Тичах с ръце пред лицето си, за да го предпази от сухите клони. Спънах се на един корен и се разтегнах. Внезапна остра болка се появи в ръката ми. Кървеше. Кръвта се стичаше надолу, но не може да намеря рана. Нещото приближаваше. Можех да чуя как клоните се чупят издаващи силни и остри звуци. Идваше. Идваше за мен. Тичах и тичах и тичах, а мъртвите дървета се бяха простряли напред сякаш в безкрайността.

Нормален сън включващ преследване, помислих си и в момента, в който го помислих разбрах, че е сън и съня се промени, избледня и се превърна в друг сън. Ричард стоеше в нищо освен чаршаф, една мускулеста ръка се протягаше към мен. Кафявата му спусната коса падаше на вълни пред лицето му. Протегнах се към него и в момента, в който пръстите ни се докоснаха, усмивка изви устните му, сънят се разби и аз се събудих.

Събудих се сред слънчеви петна разпръснати по леглото. Но не светлината беше причината да се събудя. Беше лекото изпукване на вратата. Мъжки глас:

— Едуард каза да ставаш.

Отне ми секунда да разбера, че беше гласа на Бернардо. Не ми бше нужен Фройд, за да анализирам съня с Ричард в чаршаф. Трябваше да внимавам около Бернардо. Засрамващо, но истина.

Седнах в леглото и извиках през вратата.

— Колко е часът?

— Десет.

— Добре, идвам.

Заслушах се, но не го чух да се отдалечава. Или вратата беше по-солидна от колкото изглеждаше или Бернардо беше тих. Ако беше просто Едуард, щях да сложа чифт джинси и прекалено голяма тениска и щях да си получа кафето. Но имаше компания в къщата, която беше изцяло мъжка. Успях да отида в банята и да се облека без да срещна никого в коридора. Носех новите черни дънки, тъмносиня полу тениска, бели чорапи и черни найки. Обикновено бих оставила пистолетите докато не излезем навън в големият лош свят, но в къщата на Едуард, големият лош свят беше в следващата стая, така че сложих 9 милиметровият Фаистар във вътрешният кобур на панталона, поставен за да е удобен за дясната ръка. Със сресана коса, освежила се и въоръжена, тръгнах към миризмата на бекон.

Кухнята беше малка и свита и бяла. Но всички уреди бяха черни, контрастът беше прекалено голям за толкова рано сутрин. Имаше  букет с цветя по средата на малка бяла дървена маса. Отново нещо от Дона, но честно казано се съгласявах с нея. Кухнята се нуждаеше от нещо което да я направи по-мека.

Двамата мъже седящи на масата не правеха нищо, с което да омекотят стаята. Олаф се беше обръснал така че единствената останала коса бяха черните косъмчета на веждите му. Носеше черен потник и черен официален панталон. Не можех да видя обувките, но мога да се обзаложа, че са със същият цвят. Носеше някакъв черен автомат през рамото си. Не разпознах какъв. Нож с черна дръжка бе в кания от вътрешната част на лявата му ръка. Презрамките на кобурите и каните обикновено жулят когато ги носиш с потник, но хей, не беше мой проблем.

Бернардо носеше бяла тениска с къси ръкави и черни дънки. Беше дръпнал най-горният пласт на косата си от двете страни с голяма многоцветна шнола. Все още имаше изобилие от коса която падаше по раменете му, ярка и черна срещу чисто бялото на тениската му. Носеше десет милиметрова Барета от задната страна на дясното си бедро. Не можех да видя ножа по него, но се обзалагах, че е там.

Едуард беше на готварската печка, изпразваше тиган с бъркани яйца в две чинии. Той също носеше черни панталони който си отиваха с каубойски ботуши и бяла риза която бе същата като тази, която беше носил вчера.

— Ей, момчета, трябва ли да се върна в стаята си и да се преоблека?

Всички ме погледнаха, дори Олаф.

— Това което носиш става — каза Едуард. Донесе чиниите на масата и сложи по една пред всеки празен стол. Имаше чиния с бекон по средата на масата до цветята.

— Но аз не съвпадам — казах.

Едуард и Бернардо се усмихнаха, Олаф не го направи. Каква изненада.

— Изглеждате сякаш сте в униформа.

— Предполагам е така — отвърна Едуард и седна в един от празните столове.

Аз седнах на другия.

— Трябваше да ми кажете, че има дрес код.

— Не сме го направили нарочно — каза Бернардо.

Кимнах.

— Това е причината да е забавно.

— Няма да се преоблека — каза Олаф.

— Никой не те кара — отвърнах. — Просто направих изказване. — В яйцата ми имаше зелени и червени парченца. — Какво има в яйцата?

— Зелени чушки, червени люти чушки и нарязана на кубчета шунка. — отговори Едуард.

— Брей, Едуард, не трябваше. — Харесвам бърканите яйца, както бог ги е предвидил, обикновени. Побутнах яйцата с вилицата си и посегнах към бекона. Половината бяха едва сготвени, другата половина бяха хрускащи. Посегнах към хрускащите.

Бекона в чинията на Олаф също беше от хрускащият. О, както и да е.

Казах молитва над храната. Едуард продължи да яде, но другите се поколебаха, беше им неудобно с техните пълни усти. Винаги е забавно да казваш молитва на маса с хора, които не го правят. Тази неудобна тишина. Паниката, докато се чудят дали да продължат или да спрат. Завърших молитвата и си отхапах от бекона. Ям.

— Какъв е планът за днес? — попитах.

— Не си свършила с прегледа на досиетата — каза Едуард.

Бернардо изстена.

— Мисля че това е губене на време — каза Олаф. — Ние минахме през досиетате. Не вярвам, че тя ще намери нещо ново.

— Тя вече го направи — отвърна Едуард.

Олаф го погледна, парче от бекон наполовина на пътят към устата му.

— Какво имаш предвид.

Едуард им обясни.

— Това е нищо — каза Олаф.

— Повече е от това, което направи ти — отвърна Едуард.

— Ако съм такова бреме, може би трябва да напусна — каза Олаф.

— Ако не можеш да работиш с Анита, може би трябва.

Олаф се вторачи в него.

— Предпочиташ нея за подкрепление пред мен? — звучеше удивен.

— Да.

— Мога да я счупя наполовина върху коляното си. — Удивлението се превръщаше в гняв. Предполагам повечето емоции се превръщат в гняв за Олаф.

— Може би — каза Едуард — но се съмнявам, че тя ще ти даде възможност.

Вдигнах ръка.

— Не превръщай това в състезание, Едуард.

Олаф се обърна към мен, бавно. Проговори много бавно, много ясно.

— Аз не се състезавам с жени.

— Страхуваш се, че няма да се справиш? — попитах. В момента, в който го казах, ми се искаше да не съм. Мигновеното удовлетворение не си заслужаваше погледа на лицето му, докато се вдигаше от стола. Наведох се към масата и извадих Файстара, насочвайки го към него под масата.

Олаф се изправи, стърчеше над мен, като мускулесто дърво.

— Едуард прекара сутринта говорейки ми за теб. Опитвайки се да ме убеди колко се заслужава да бъдеш слушана. — Той поклати глава. — Ти си вещица, а аз не съм. Нещото, което ловим може да е магическо и може да се нуждаем от твоето мнение. Може би всичко това е истина, но аз няма да бъда обиждан от теб.

— Прав си — казах. — Беше долен удар.

Той примигна.

— Извиняваш ли ми се.

— Да, когато, рядко, много рядко се случи да греша, мога да се извиня.

Едуард ме гледаше през масата.

— Какво? — попитах.

Той просто поклати глава.

— Нищо.

— Омразата на Олаф към жените е нещо като недъг, а аз не се подигравам на хора с недъзи.

Едуард затвори очи и поклати глава.

— Не можеш просто да го оставиш, нали?

— Аз не съм инвалид.

— Ако мразиш някого или нещо с безразсъдна, безкомпромисна омраза, тогава си сляп, където омразата е засегната. Полицията ме изрита от местопрестъплението вчера, защото командващият полицай беше хленчещ за вяра консервативен християнин и той ме осъди като дяволско изчадие. Така че той предпочита повече хора да бъдат убити, отколкото да ме остави да помогна с разрешаването на престъплението. Мрази ме повече, отколкото иска да хване това чудовище.

Олаф все още беше прав, но част от напрежението бе изчезнало. Изглежда сякаш наистина ме слушаше.

— Мразиш ли жените повече, отколкото искаш да хванеш това чудовище?

Погледна ме и за пръв път очите му не бяха ядосани. Бяха замислени.

— Едуард ме повика, защото съм най-добрият. Никога не съм си тръгвал от работа преди плячката да е мъртва.

— И ако е нужно свръхестественото ми мнение, за да ти помогне да заловиш чудовището, ще се справиш ли с това?

— Не ми харесва — каза той.

— Знам това, но не това попитах. Можеш ли да се справиш с това, че мога да помогна да убиеш чудовището. Можеш ли да приемеш помощта ми, ако това е най-добре за работата?

— Не знам — каза той. Най-малко беше честен, дори разумен. Това беше умно.

— Въпросът, Олаф, кое обичаш повече: да убиваш или омразата си към жените?

Можех да почувствам неподвижността на Едуард и Бернардо. Стаята беше затаила дъх, чакаща за отговор.

— Бих предпочел убиването над всичко друго — каза Олаф.

Кимнах.

— Страхотно и благодаря.

Той поклати глава.

— Ако трябва да приема помощта ти това не означава, че те приемам за равна.

— Аз също — отвърнах.

Някой ме изрита под масата. Мисля че беше Едуард. Но Олаф и аз си кимнахме един на друг, не точно усмихнати, но сключихме примирие. Ако можеше да контролира омразата си и аз можех да контролирам остроумието си, примирието щеше да издържи достатъчно дълго, че да решим случая. Успях да прибера Файстара в кобура без той да забележи, което ме накара да мисля по-малко за него. Едуард беше забелязал и мисля, беше и Бернардо. Каква е специалността на Олаф— Колко добър беше той, ако не знаеше къде е пистолета?

29

След закуска се преместихме обратно в трапезарията. Бернардо предложи доброволно да почисти. Мисля че си търсеше извинениее да се измъкне от документите. Въпреки че започнах да се чудя дали Бернардо е бил толкова изплашен от нараняванията на жертвата, колкото Едуард. Дори и чудовищата се страхуваха от това.

Миналата нощ бях готова да погледна съдебните показания, но в ясната дневна светлина можех да призная, че това е страхливост. Да четеш за него не е по зле от това да го видиш. Така че не исках да виждам снимките. Страхувах се да ги видя и в момента, в който го признах на себе си, ги преместих най-отгоре на списъка с нещата който трябва да прегледам.

Едуард предложи да закачим всички снимки на стената в трапезарията.

— И да надупчим хубавата ти стена — казах.

— Не бъди дивачка — каза Едуард. — Ще използваме лепкав маджун. — Вдигна един малък пакет с гъвкави жълти триъгълници. Отлепи няколко и ги подаде на Олаф и мен. Стиснах нещото между пръстите си и го завъртях на топка. Накара ме да се усмихна.

— Не съм виждала такова нещо от началното училище.

Тримата изкарахме следващият част в слагане на снимките по стената. Просто държането на лепкавият маджун ме накара да си спомня четвърти клас и как помагах на Мис Купър да закачи коледната украса за стената.

Закачахме сладки дядо коледовци, дебели захарни пръчици и ярки топки. Сега закачах подложени на вивисекция  тела, безкожи лица, стаи пълни с телесни части. По времето, по което имахме една покрита стена, бях леко депресирана. Най-накрая снимките заеха почти цялото празно пространство на белите стени.

Застанах в центъра на стаята и погледнах всичко.

— Исусе Христе.

— Прекалено жестоко за теб? — попита Олаф.

— Отдръпни се, Олаф.

Започна да казва нещо, но Едуард каза:

— Олаф. — Беше невероятно, колко смисъл може да вкара само в една дума.

Олаф се замисли за секунда две, но накрая се отказа. Или Олаф поумняваше или също се страхуваше от Едуард. Познайте за кое гласувам аз.

Групирахме снимките на местопрестапленията в големи групи. Това бе първият път, в който виждам телата, които са били разкъсани. Доктор Евънс бе описал, че телата са били разрязани от острие с непознат произход, тогава до разчленени с ръце. Но това е доста чисто описание на това, което всъщност се е случило.

Първоначално всичко, което очите ми можеха да видят, бе кръв и парчета. Дори знаейки какво гледам, умът ми отказваше да го вини, първоначално. Беше като да гледаш в тези триизмерни снимки, където в началото всичко е цветове и точици, тогава внезапно го виждаш. И веднъж видиш ли го, не можеш да спреш да го виждаш. Умът ми се опитваше да ме защити от това което гледах, просто не позволявайки ми да го разбера. Той ме защитаваше, а обикновено това се случва когато нещата са зле, много, много зле.

Ако просто излезех сега преди очите ми да видят, мога да избегна ужаса от всичко това. Можех да се обърна на пети и да си изляза. Можех просто да откажа да поема с мозъка си още един ужас. Вероятно това е добра идея за здравето на собствената ми психика, но няма да помогне на следващото семейство което бъде нападнато. Няма да спре осакатяването и убийствата. Така че стоях там и се принудих да гледам снимките, чаках да видя какво наистина има на тях.Кръвта беше по-светла от филмовата кръв, черешово червено. Стигнали са до това местопрестъпление преди кръвта да започне да изсъхва.

Проговорих без да се обръщам.

— Как полицията са открили телата толкова бързо в тази къща— Кръвта все още е свежа.

Едуард отговори:

— Родителите на съпруга е трябвало да ги срещнат за ранна закуска, преди работа. — Трябваше да извърна поглед от снимките и погледнах към пода.

— Имаш предвид че родителите са ги намерили така?

— Става по-зле — каза Едуард.

— Как е възможно да стане по-зле? — попитах.

— Съпругата е казала на най-добрата си приятелка, че е бременна. Срещата на закуска е била, за да съобщят да родителите на съпруга, че ще станат дядовци.

Въздухът заплува пред очите ми, като да гледаш през вода. Протегнах се за стол и се отпуснах в него. Трябваше да сложа глава между коленете си и да дишам много внимателно.

— Добре ли си? — попита Едуард.

Кимнах без да се вдигам. Чаках Олаф да направи саркастична забележка, но не го направи. Или Едуард го бе предупредил да не го прави или и той мислеше, че това е прекалено ужасно.

Когато бях сигурна, че няма да повърна или припадна, проговорих с глава все още между коленете.

— Кога родителите са пристигнали в къщата— По кое време?

Чух разлистване на хартия.

— Шест и половина.

Положих буза на коляното си. Чувствах се по-добре.

— Кога е изгряло слънцето?

— Не знам — каза Едуард.

— Открий — казах. Брей, килима на пода е красив.Вдигнах се бавно, все още дишайки спокойно. Стаята не заплува. Добре.

— Родителите са пристигнали в шест и половина. Отнема им, десет минути, по-малко, за да се съвземат достатъчно, че да се обадят на полицията. Униформените пристигат на местопрестъплението първи. Отнема тридесет минути или час, може би повече за да пристигнат фотографите и все пак кръвта все още е свежа. Дори не е започнала да засъхва, камоли да започне да става кафява.

— Родителите почти са се натъкнали на него — казах Едуард.

— Да.

— Каква е разликата? — попита Олаф.

— Ако изгрева е бил близо до 6 и 30, тогава извършителят може да излиза на слънчева светлина или да се е скрил в дупка близо до местопрестъплението.

Едуард ми се усмихваше като горд родител.

— Дори и с глава между коленете, все още мислиш за работата.

— Но какво ни печели, — каза Олаф — ако съществото е ограничено от тъмнината или светлината?

Погледнах го. Отново се бе навел над мен, но аз седях. Нямаше да е много мъжко ако се изправя и падна.

— Ако е ограничено от тъмнината, това може да ни помогне да разберем какъв вид същество е. Няма много свръхестествени същества, който да са ограничени особено от тъмнината. Ще помогне да стесним списъка.

— А ако се е скрил близо до първото местопрестъпление, — каза Едуард — може да открием следи.

Кимнах.

— Да.

— Полицията претърси района — каза Олаф. — Да не твърдиш, че ще намериш нещо, което те не могат? — Арогантността му се усещаше.

— При първото местопрестъпление, особено, полицията е търсила човек. Ако търсиш човек, търсиш различни неща, от когато търсиш чудовище. — усмихнах се. — Освен това, ако не мислехме всички, че можем да намерим това, което полицията не може, няма да бъдем тук. Едуард нямаше да ни се обади и полицията нямаше да сподели досиетате с нас.

Олаф се намръщи.

— Никога не съм те виждал да се усмихваш така, Едуард, освен когато не се правиш на Тед. Като горд учител, чийто ученик се справя добре.

— Повече като Франкенщайн с чудовището си — казах.

Едуард се замисли за секунда, тогава кимна и се усмихна, доволен от себе си.

— Това ми харесва.

Олаф се намръщи и на двама ни.

— Ти не си я създал Едуард.

— Не — казах — но помогна да стана жената, която съм днес.

Едуард и аз се гледахме един друг и усмивките повехнаха от лицата и на двама ни, оставайки ги сериозни.

— Трябвали да се извинявам за това? — попита той.

Поклатих глава.

— Мислиш ли, че трябва да се извиняваш?

— Не.

— Тогава недей. Аз съм жива, Едуард, аз съм тук. Изправих се и не се залюлях. Живота е хубав.

— Нека открием дали някое от убийствата се е случило по време на деня. Когато разгледаме всички тези глупости, нека разгледаме местопрестъплението. — Погледнах към Едуард. — Ако нямаш проблем с това. Ти си шефа.

Той кимна леко.

— Добре, но за да продължи Тед да работи с полицията в Санта Фе, трябва да включим и тях при местопрестъплението.

— Да — казах — полицията не обича цивилните да им се бъркат в местопрестъплениията, прави ги раздразнителни.

— Освен това, вече си персона нон грата в Албакърки — каза Едуард. — Трябва поне някои от ченгетата да желаят да говорят с теб.

— И това наистина ме притеснява — казах. — Препречен ми е достъпа до най-прясното местопрестъпление. Не ми трябва друга спънка в разследване като това.

— Ти също не знаеш какво е, нали? — попита Едуард.

Поклатих глава и въздъхнах.

— Никаква представа. — Благослови шовинистичното му сърце, Олаф не каза:”Казах ти.”

Отидох обратно при снимките, и внезапно можех да ги видя. Издишах и казах меко:

— Лол. — стаята изглеждаше гореща. По дяволите, нямаше да трябва да сядам отново. Сложих пръстите си от двете страни на стената, за да се подсигуря, но трябваше да изглежда сякаш се нуждая от по-близък поглед. Повярвайте ми, бях толкова близо, колкото исках да съм. Накрая трябваше да затворя очи само за секунда. Когато ги отворих бях добре или толкова добре, колкото може.

Телесните части бяха разпръснати навсякъде в червена маса. Очите ми прескачаха от една кървава купчинка към друга. Почти бях сигурна, че това е горна част на ръка и капачка на коляно блестеше сред всичката тази червенина.

Никога не съм виждала толкова много парчета преди. Бях виждала разкъсани тела, но тогава е било за храна или наказание. Имаш е ужасна пълнота в това… унищожение. Гледах едно и също, но под различни ъгли… опитах се, да съединя телата в главата си, но продължаваха да ми липсват части.

Обърнах се.

— Няма глави и ръце. — Посочих към малките купчинки от телесни части. — Освен ако това не са пръсти. Телата напълно разчленени ли са, дори до кокалчетата на пръстите?

Едуард кимна.

— Всяко тяло е било напълно разчленено.

— Защо? — попитах. Погледнах към Едуард. — Къде са главите?

— Намериха ги на хълма зад къщата. Мозъкът липсваше.

— Ами сърцата? — попитах. — Имам предвид има гръбнак, почти цял, но не виждам никакви вътрешности. Къде са всички вътрешни органи?

— Не ги откриха — каза Едуард.

Облегнах се назад, наполовина сядайки на масата.

— Защо са взели вътрешните органи— Дали са ги изяли. Дали това е част от някакъв магичен ритуал, или е част от ритуала на самото убиване, някакъв сувенир?

— Има много органи в тялото — каза Олаф. — Постави ги в един съд и тежат, обемисти са. Също така гният много бързо освен ако не са ги консервирали по някакъв начин.

Погледнах го, но той не гледаше към мен. Гледаше към снимките. Не даде много детайли, но по начина, по който го каза, звучеше сякаш знае за какво говори.

— И от къде знаеш, колко тежки вътрешностите на човешко тяло могат да бъдат?

— Може да работи в морга — каза Едуард.

Поклатих глава.

— Не работиш в морга, нали Олаф?

— Не — каза той и сега ме гледаше. Очите му се превърнаха в тъмни пещери на лицето му, трик на светлината, или трябва да е тъмнината. Гледаше надолу към мен и без да виждам очите му можех да почувствам напрежението в погледа, сякаш ме проучва, измерва, анализира.

Задържах погледа си върху Олаф, но попитах.

— Каква е неговата специалност, Едуард— Защо го повика в този случай?

— Единственият човек, който съм виждал да прави нещо близо до това е той — каза Едуард.

Погледнах го и лицето му беше спокойно. Върнах се към Олаф.

— Казаха ми, че си бил в затвора за изнасилване, не за убийство.

Той ме погледна право в очите и каза:

— Полицията пристигна прекалено скоро.

Бодър глас се провикна от предната част на къщата.

— Тед, ние сме. — Беше Дона и „ние” можеше да значи само децата.

Олаф излезе с напета походка, опитвайки се да я упъти в друга посока. Мисля че Олаф и аз все още щяхме да се гледаме, когато тя ни види, но Бернардо влезе и каза:

— Трябва да скрием снимките.

— Как? — попита Олаф

Взех свещника от масата и казах.

— Поставете покривката на масата пред вратата. — Застанах настрани и оставих Бернардо да издърпа покривката.

Олаф каза:

— Няма ли да му помогнеш— Все пак, нали си едно от момчетата.

— Не съм достатъчно висока, че да успея да я задържа пред цялата врата — казах.

Той се усмихна, насмешливо но отиде да помогне на Бернардо да блокира преградата на вратата с покривката на масата.

Останах да стоя отзад с черния железен свещник в ръцете си. Вгледах се в високия, с гола глава мъж и наполовина съжалявах, че не съм достатъчно висока да забия черния железният свещник в черепа му. Щях да дължа на Едуард друга услуга, ако убия още един от подкреплението му, просто защото ме е изплашил.

30

Можех да чуя Едуард с най-добрия си утешителен глас на Тед, опитващ се да я убеди, че не е нужно да казва на всички „здравейте”. Тя спореше, мило, но твърдо, че естествено че трябва да го направи. Колкото повече той се опитваше да я задържи надалеч, повече тя искаше да види, кажете го предчувствие, но се обзалагам, че човека когото искаше да види съм аз. Къщата беше построена така, че да не можеш да влезеш в трите спални за гости без да минеш през трапезарията. Дона искаше да се увери къде съм и да е сигурна че не съм в ничие легло, освен моето. Най-малко това на Тед. Дали си мислеше, че съм избягала пред тях до стаята си за да покрия голотата си с дрехи— Каквито и да бяха мотивите й, тя идваше насам. Чух гласа на Бека.

По дяволите. Промуших се под покривалото на вратата и почти се блъснах в тях. Дона спря да ходи издавайки изненадан звук. Очите й бяха широки, докато ме поглеждаше, сякаш се страхува от мен. Питър ме гледаше със спокойни кафяви очи, сякаш всичко е толкова скучно, но под това перфектно тийнейджърско отегчение се криеше светлина и интерес. Всички се чудеха какво има зад покривката пред вратата.

Беше Бека която попита.

— За какво е килима пред вратата? — аз й виках покривка за маса, понеже Едуард я използваше за това, но все пак изглеждаше като килим. Децата се придържат към простотата.

Дона погледна към Едуард.

— Да Тед, защо покривката е пред вратата.

— Защото я държим там — каза Бернардо от зад импровизираното перде.

Тя пристъпи по-близо.

— И защо я държите там?

— Попитай Тед — казаха Олаф и Бернардо заедно.

Дона се обърна обратно към Едуард. Обикновено знам какво би казал Едуард, но с Дона ми липсваха предположения.

— Има снимки от местопрестъплениията разпръснати из цялата стая. Не са нещо, което искам ти и децата да видите. — Брей каза истината, това трябва да е истинска любов.

— Ол — каза тя. Изглежда се замисли за секунда две, тогава кимна — С Бека ще занесем сладките в кухнята. — Тя вдигна бяла кутия и взимайки Бека за ръката и я поведе към кухнята. Бека гледаше назад и каза:

— Но Мамо искам да видя снимките.

— Не, не искаш, миличко — каза Дона и много сигурно поведе детето надалеч.

Помислих, че Питър ще ги последва, но той остана там, гледаше към рамката на вратата, тогава погледна към Едуард.

— Какъв вид снимки? — попита той.

— Лоши — отвърна Едуард.

— Колко лоши?

— Анита — каза Едуард.

— Едни от най-лошите, които съм виждала, а аз съм виждала доста ужасни неща — казах.

— Искам да видя — отвърна Питър.

— Не — казах.

Едуард не каза нищо, просто го гледаше.

Питър ни се намръщи.

— Мислиш, че съм бебе.

— Не искам и майка ти да ги вижда — каза Едуард.

— Тя е слаба — каза той.

Бях съгласна с него, но не и на глас.

— майка ти е, която е — каза Едуард — това не я прави слаба. Прави я Дона.

Погледнах го, опитвайки се много сериозни да не го зяпна. Никога не съм го чувала да оправдава ничия слабост на никого. Едуард не е просто съдия. Той е строг садия. Каква химия има тази жена, за да го спечели така— Просто не го схващах.

— Мисля, че това което … Тед се опитва да каже е, че не годините ти ни карат да не искаме да виждаш снимките.

— Смяташ, че няма да се справя — каза Питър.

— Да — казах. — Смятам, че няма да се справиш.

— Мога да се справя с всичко, с което ти се справиш — каза той с ръце скръстени пред гърдите.

— Защо— Защото съм момиче?

Той се изчерви, сякаш се е засрамил.

— Нямах предвид това. — Но естествено че го имаше. Но хей, той е на четиринадесет, можех да го пропусна.

— Анита е един от най-коравите хора, които съм срещал някога — каза Едуард.

Питър го погледна с ръце все още скръстени пред гърдите.

— По-корава от Бернардо?

Едуард кимна.

— По корава от Олаф? — Мислих повече за него по начина, по който подреди мъжете. Знаеше моментално кой е по-плашещият мъж или може би просто беше големината на Олаф. Не, не мисля че Питър имаше усещане за лошите момчета. Това е нещо, което или го имаш или не. Не можеш да се научиш на това.

— По-корава, дори от Олаф — каза Едуард

Имаше недоволен звук от зад покривката. Звука от подразненото его на Олаф.

Питър ме погледна и погледа му се промени. Можеш почти да го видиш как мисли, опитвайки се да постави малка жена в същата категория с агресивното присъствие на мъжа Олаф. Накрая поклати глава.

— Не изглежда толкова корава, колкото Олаф.

— Ако имаш в предвид борба с ръце, не това имах предвид.

Той се намръщи и отново се обърна към Едуард.

— Не разбирам.

— Мисля, че разбираш, — каза Едуард — а ако не разбираш, не мога да ти го обясня.

Намръщването на Питър са задълбочи.

— Част от проблема е коравият мъжки код — казах — това е което не може да бъде обяснено.

— Но ти го разбираш — каза Питър и звучеше почти обвиняващ.

— Прекарвам доста време около много корави мъже.

— Не това — каза Питър. — Ти си по-различна от всяко момиче, което съм срещал.

— Тя е по-различна от всяко момиче, което някога ще срещнеш — каза Едуард.

Питър гледаше ту единия, ту другия.

— Мама ревнува от нея.

— Знам — каза Едуард.

Гласът на Бернардо дойде от вътре в стаята.

— Може ли да свалим килима вече?

— Не ми казвай че вие, о толкова корави момчета, се уморихте — казах.

— Млякото гради всеки мускул по тялото, пиленце — каза Бернардо.

Аз започнах с наименованията така че оставих „пиленце” да ми мине през ушите.

— Трябва да се присъединиш към майка си и Бека в кухнята — казах.

— Трябва ли? — гледаше към Едуард и разбрах, че той искаше разрешение.

— Да — казах и погледнах към Едуард, опитвайки се да му кажа с очите си да не го прави.

Но вниманието му бе изцяло за момчето. Гледаха се един друг и нещо премина между тях, някакво знание, нещо.

— Пуснете покривката — каза Едуард.

— Не — казах и грабнах ръката на Питър. Завъртях го така, че гърбът му да е към вратата. Изненадах го, заради това не успя да се бори. Преди да може да реши какво да прави с мен. Едуард проговори.

— Остави го, Анита.

Погледнах го покрай рамото на Питър и разбрах, че е с няколко сантиметра по-висок от мен.

— Не прави това.

— Той иска да види, остави го да види.

— На Дона няма да й хареса това — казах.

— Кой ще й каже?

Погледнах в тъмните очи на Питър.

— Той, когато се ядоса достатъчно на теб, на нея или и на двама ви.

— Няма да го направя — каза Питър.

Поклатих глава. Не му вярвах и това повече от всичко ме накара да го пусна и да се отдръпна. Ако Едуард покажеше този малък ъгъл от ада и дума стигне до Дона, би било достатъчно да ги раздели завинаги. Бях съгласна да жертвам малко от невинността на Питър заради това. Жестоко, но истина.

Покривката падна първо от страната на Олаф, тогава Бернардо остана да я държи от едната страна като увиснало дете. Погледна към Едуард и поклати глава, но отстъпи до Олаф и остави Питър да влезе в стаята. Последвах го.

Едуард се беше преместил близо до далечната врата. Бернардо оставяше покривката обратно на масата и застана от далечния й край. Аз застанах до далечната страна, почти като Олаф, но на противоположната врата. Всички се преместихме в разделени ъгли, от стаята, всички се опитвахме да се дистанцираме от това, което се случваше. Не мисля, че дори Олаф одобряваше.

Питър оглеждаше всички снимки, обръщайки се. Стана по-блед и гласът му беше задъхан.

— Това хора ли са?

— Да — каза Едуард. Той стоеше точно до Питър, без да го докосва, без да е прекалено близко, но определено с него.

Питър отиде до най-близката стена, при снимките, които преди малко бях разглеждала.

— Какво им се е случило? — попита той.

— Не знаем, все още — каза Едуард.

Питър погледна към снимките, очите прескачаха от ужасно изображение към ужасно изображение. Не вървеше в стаята и не разглеждаше снимките толкова от близо колкото мен, но видя какво беше там. Не изкрещя или припадна или повърна. Доказа позицията си. Той не беше слаб. Почудих се дали трябва да го предупредя за възможността от кошмари. Не, той или ще ги има, или не.

Все още беше блед с роса от пот над порната си устна, но се движеше, гласът му беше задъхан, но спокоен.

— По добре да помогна на мама в кухнята. — Той излезе все още прегръщайки се с ръца сякаш му е студено.

Никой не каза и дума, докато той излизаше. Когато бях сигурна, че не може да ни чуе, отидох до Едуард.

— Е, това мина по-добре, отколкото си мислих.

— Премина по начина, по който аз мислех.

— По дяволите, Едуард, детето ще има кошмари.

— Може би, може би не. Питър е кораво дете. — Гледаше през рамката на вратата сякаш още можеше да види момчето.

Погледнах го.

— Ти се гордееш с него. Горд от това, че той видя всичко това — посочих снимките — и не полудя.

— Защо да не бъде горд? — попита Олаф.

Погледнах го.

— Ако Едуард е баща на Питър, може би. Но той не е. — Обърнах се обратно към Едуард. Гледах го. Лицето му беше обикновената празнота, но имаше нещо около очите.

Докоснах ръката му и докосването беше достатъчно. Погледна ме.

— Отнасяш се с него като бъдещ баща — поклатих глава. — Не можеш да имаш това семейство.

— Знам това — каза той.

— Не мисля, че го знаеш — казах. — Мисля, че започваш наистина да мислиш за това, истински.

Извърна очи, не срещаше погледа ми.

— По дяволите, Едуард, по дяволите.

— Мразя да го признавам, но съм съгласен с нея. — каза Олаф — Ако беше просто момчето, нямаше да виждам проблем. Мисля, че можеш да го научиш на това, което правиш, но жената и момичето… — поклати глава. — Няма да проработи.

— Не мога да разбера дори защо искаш семейство — каза Бернардо.

— Поради различни причини. Никой от вас не вярва в брака. — каза Едуард.

— Истина, — отвърна Олаф — но ако мъже като нас се женят, не трябва да е за жена като Дона. Тя е прекалено… — той се бореше за дума и накрая каза — невинна и знаеш, че това не го казвам за много жени.

— Може би това е един от чаровете й — каза Едуард и изглеждаше толкова истински учуден колкото и останалите от нас.

— Вече си я минал. Защо да се жениш за нея? — това беше от Бернардо.

— Ако всичко, което исках е секс, щях да отида другаде — каза Едуард.

— Добра ли е? — попита Бернардо.

Едуард само го погледна, един дълъг поглед.

Бернардо вдигна ръце.

— Съжалявам, съжалявам, просто съм любопитен.

— Не бъди любопитен относно Дона — каза Едуард и се обърна към мен. — Ти вярваш в брака. Под цялата тази суровост е момичето от средният запад, което вярва в брака.

— Аз вярвам в брака, но не и за хора като нас Едуард.

Не знам какво щеше да отвърне на това, защото телефона звънна и той отиде да отговори.

— Спасен от звънеца.

— Той възнамерява де се ожени за тази жена — каза Олаф.

Кимнах.

— Страхувам се, че е така.

— Ако иска да се ожени за нея, това си е негова работа — каза Бернардо.

С Олаф го гледахме докато усмивката му увехне и в очите му се зароди объркване.

— Какво?

— Олаф може да е сериен изнасилвач, Бернардо, дори сериен убиец, но по неговият извратен начин, той има повече скрупули от теб. Това не те ли притеснява?

Бернардо поклати глава.

— Не.

Въздъхнах.

Едуард се върна в стаята. Лицето му беше обратно към нормалното „Едуард лице” сякаш всичкото това разкриване преди минута не се бе случило.

— Чудовището е убило друга двойка в Албакърки миналата нощ.

— По дяволите — казах. — Отивате ли без мен?

Едуард гледаше лицето ми малко прекалено близо, така че знаех че изненадата се задава.

— Твоето присъствие беше поискано.

Можех да усетя изненадата на лицето си.

— Лейтенант Маркс вече не е този със заповедите?

— Той бе на телефона.

— Шегуваш се.

Едуард поклати глава.

— Не го схващам.

— Предполагам, че някой по-нагоре му е дръпнал верижката за това, че те е изритал. Вероятно са му дали избор или да работи с теб или да се оттегли от случая.

Трябваше да се усмихна.

— Такъв случай прави кариери.

— Точно така — отвърна Едуард.

— Е, сега вече знаем цената на Маркс.

— Цената? — попита Бернардо — Ще го подкупвате ли?

— Не — казах — но принципите му, които той толкова ми мило ми завря в лицето вчера, не са толкова важни за него, колкото кариерата му.

— Не толкова силни — каза Едуард.

— Явно не — съгласих се.

Чух Дона да идва надолу по коридора, говорейки силно на Бека, но мисля че беше, за да ни предупреди че идваха. Мъжете грабнаха килима и отидоха към рамката на вратата. Едуард каза с силния си, весел Тед глас.

— За жалост момчета и момичета. Трябва да се захващаме за работа.

Отидох в стаята си. Ако излизахме от къщата се нуждаех от повече оръжия.

31

Седях на предната седалка до Едуард. Вероятно беше моето въображение, но можех да усетя някой да ме гледа в задната част на врата. Ако не си го въобразявах, обзалагах се, че е Олаф.

Добавих презраменен кобур с Браунинга в него. Обикновено това е единственият пистолет, който нося, докато някой не се опита да ме убие или някое чудовище не се покаже от плът и кръв. Но задържах Файстара в кобура от вътрешната страна на панталоните. Прекалено много снимки на обезобразени трупове, за да ми е удобно. Взех дори всички ножове и това може да ви покаже колко несигурна се чувствах. Да ме гледат достатъчно интензивно, че да направят дупка през плътта ми, започваше да ми лази по нервите. Не беше въображението ми, можех да го почувствам.

Обърнах се в седалката и срещнах очите на Бернардо. Погледът в очите му, когато се обърнах не бе нищо, което исках да вида. Имах неудобна мисъл, за това което си фантазираше и за това, че може да съм в главната роля.

— Какво зяпаш? — попитах.

Той примигна, но изглежда му отне време, докато очите му се фокусираха върху мен, а не върху каквото и да бе в главата му. Той се усмихна бавно, почти мързеливо.

— Не правех нищо.

— Да бе — казах.

— Не можеш да ми кажеш за какво да си мисля, Анита — отвърна той.

— Достатъчно добре изглеждаш. Намери си някой, с когото да отидеш на среща.

— Ще трябва да вечерям и да пия вино с нея и тогава може и да не получа секс в края на вечерта. Какво приятно има в това?

— Намери си проститутка тогава — казах.

— Бих го направил, ако Едуард ме остави да изляза сам.

Обърнах се и погледнах към Едуард.

Отговори на въпроса без да се налага да го питам на глас.

— Забраних на Олаф да се…среща, докато е тук. Олаф негодуваше, така че казах същото и на Бернардо.

— Много равностойно — казах.

— Тотално нечестно е да ме наказваш защото Олаф е луд — каза Бернардо.

— Ако аз не мога да срещна нуждите си, тогава защо ти трябва да можеш? — попита Олаф. Имаше нещо в гласа му, което ме накара да го погледна. Гледаше право на пред, не поглеждаше никого.

Обърнах се в седалката си и погледнах към Едуард.

— От къде ги намери тези?

— От същото място където намерих вампирски екзекутор и некромант — каза той.

Получаваше точка. Достатъчно, че завършихме пътят до Албакърки в пълна тишина. Чуствах се достатъчно морално извисена, че да хвърлям камъни, но явно Едуард не беше съгласен. Тъй като той познаваше Олаф по-добре от мен, нямаше да споря. Поне засега.

Хората говорят за къщи в стила ранчо, но това бе истинско ранчо. Ранчо, като с каубой и коне. Ранчо за туристи, но дали се счита за истинско ранчо, не бях сигурна. Но бе най-близкото, до наистина работещо ранчо, на което някога съм стъпвала.

Ранчото не беше в Албакърки, а по средата на нищото. Всъщност къщите и оградите бяха сред едно голямо нищо. Празно пространство с купища от суха трева и странно бледа почва разпростираща се по хоризонта. Хълмовете обграждаха ранчото като плавно преминаващи от една в друга купчина от скали и храсти. Едуард ни вкара през един вход, пред който бе забит кравешки череп и пишеше „Ранчо мъртвият кон”. Беше толкова подобно, на стотиците уестърни, който бях гледала по телевизията, че ми се стори смътно познато.

Дори оградата, пълна с коне разливаща се в един безкраен кръг изглеждаше подредено като сцена. Къщата не беше точно това, което си представях, ниска до земята и направена от бял кирпич, приличаща много на къщата на Едуард, но по-нова. Ако можеше просто да изтриеш множество полицейски коли, щеше да е живописна в смисъла на самотна в прерията.

Много от полицейските коли бяха с пуснати светлини, и пращенето на полицейските радиостанции сгъстяваше въздуха. Чудех се дали това беше от светлината, шума, или просто толкова много хора, които изнервяха конете. Не знаех много за конете, но със сигурност бързането напред - назад из бокса им, не е нормално поведение. Чудех се дали са обикаляли в кръг, преди ченгетата да дойдат или след това. Дали конете са като кучетата— Могат ли да усетят лоши неща— Не знаех, дори не знаех кого да попитам.

Бяхме спрени точно след вратата от униформен полицай. Той взе имена ни и отиде да намери някой, който да ни пусне да минем или  някой, който да му каже да ни изгони. Чудех се дали лейтенант Маркс беше тук. Тъй като той ни беше поканил, изглежда вероятно. Що за заплаха за неговата кариера са използвали, че да го накарат да ме покани обратно?

Чакахме. Никой от нас не говореше. Мисля, че всички ние бяхме прекарали много от зрелия си живот в чакане на един униформен или друг да ни даде разрешение да направим нещо. Преди това ми лазеше по нервите ми, но напоследък просто чаках. Зрялост, или просто ставах прекалено изтощена да споря за дреболии— Бих искала да кажа зрялост, но бях почти сигурна, че не беше това.

Униформеният се върна с Маркс вървящ зад него. Бледото сако на Маркс се развяваше от горещия вятър, показвайки проблясък от оръжието му зад левия хълбок. Той се взираше в земята, докато вървеше, бодро, само работа, но беше внимателен да не гледа към нас, към мен, може би.

Униформеният дойде до нас първи, но стоеше малко назад от отворената странична врата на шофьора и остави лейтенанта да навакса. Маркс най-после дойде, и той гледаше втренчено Едуард, като че ли можеше да ме изключи само като не ме гледа.

— Кои са мъжете отзад?

— Ото Джефрис и Бернардо. — Забелязах, че Олаф трябваше да използва псевдоним, а Бернардо можеше да задържи истинското си име. Познай кой е бил издирван за престъпленията на друго място.

— Какви са те?

Аз нямаше да знам как да отговоря на този въпрос, но Едуард знаеше.

— Г-н Бернардо е ловец на глави като мен, а г-н Джефрис е пенсиониран правителствен служител.

Маркс погледна Олаф през стъклото. Олаф отвърна на погледа.

— Правителствен служител… Какъв вид правителствен служител?

— Такъв вид, че ако се свържете с Държавния Департамент на САЩ, те ще потвърдят самоличността му.

Маркс почука на прозореца на Oлаф.

Олаф свали прозореца надолу с почти безшумните бутоните на дръжките на вратата.

— Да — каза той с глас, който беше напълно лишен от обичайния си немски акцент.

— Какво си правил за Държавния Департамент?

— Обадете се и ги питайте: — Олаф каза.

Маркс поклати глава.

— Трябва да пусна теб и Блейк в моето местопрестъплението, но не тези двамата. — Той поклати палеца си към задната седалка.

— Те остават в колата.

— Защо? — Бернардо каза.

Маркс го погледна през отворения прозорец. Синьозелените му очи бяха предимно зелени в момента, и започнах да осъзнавам, че това означаваше, че е ядосан.

— Защото аз казвам така и аз имам значка, а ти не.

Е, поне беше честен.

Едуард проговори преди Бернардо да може да направи повече, отколкото нечленоразделни звуци.

— Това е вашето местопрестъпление, лейтенант. Ние цивилните сме тук само, за да помогнем знаем това. — Той се изви на мястото си да даде на двамата мъже контакт с очи, но се обърна така, че Маркс не можеше да види лицето му добре. Аз можех и то беше студени пълен с предупреждения.

— Те ще се радват да останат в колата. Нали, момчета?

Бернардо пропадна на мястото си, със скръстени ръце на гърдите, нацупен, но кимна с глава. Олаф просто каза:

— Разбира се, каквото каже добрия офицер. — Гласът му беше лек, празен. Самата липса на тон беше страшна, като че ли мислеше нещо много различно от думите си.

Маркс се намръщи, но отстъпи от колата. Ръката му се задържа около тялото, сякаш имаше внезапно желание да докосне пистолета си, но не искаше да изглежда стреснат. Чудех се какво е имало в очите на Олаф, когато казваше тези леки думи. Нещо не леко, в това бях сигурна.

Униформения полицай забеляза нещо в Маркс. Той пристъпи по-близо до неговия лейтенант, с едната си ръка на дръжката на пистолета. Не знам какво се беше променило в Олаф, но внезапно той правеше ченгетата нервни. Не беше помръднал. Само лицето му беше обърнато към тях. Какво, беше това което правеше само с израза на лицето, че ги правеше толкова сприхави?

— Ото! — каза Едуард тихо, така че звукът не излезе извън колата. Но както беше в къщата му, когато той каза, Олаф, тази една дума носеше значение, което обещаваше тежки последствия.

Олаф примигна и обърна главата си бавно към Едуард. Израза на лицето му беше страшно, диво по някакъв начин, сякаш той свали маската си достатъчно, за да се покаже част от лудостта вътре. Но като го гледах си мислех, че това е лице,което съзнателно да плаши хората, нещо като закачка. Не истинското чудовище, а чудовище, което хората могат да разберат и да се страхуват без да мислят твърде много.

Олаф примигна и погледна през далечния прозорец, с празно и безвредно лице като преди.

Едуард спря колата и връчи ключовете на Бернардо.

— В случай, че искате да слушате радиото.

Бернардо се намръщи към него, но взе ключовете.

— Боже, благодаря, татко.

Едуард се обърна към полицаите.

— Ние сме готови да тръгваме, когато и вие сте лейтенант. — Той отвори вратата си, докато го казваше. Отварянето на вратата накара Маркс и униформения да направят крачка или повече назад..

Взех го като знак и излезнах от моята страна. Чак когато отидох отпред пред Хамъра в цял ръст Маркс най-накрая ми обърна внимание.Той ме гледаше и лицето му беше грубо. Може да успее да не покаже омразата в лицето си, но не можеше да успее да го направи неутрално. Не му харесваше, че съм тук. Не му харесваше въобще. Кой му беше извил ръцете толкова, че да го принудят да ме пусне обратно на борда?

Той отвори уста, като че ли ще кажеше нещо, затвори я и започна да върви към къщата. Униформеният го последва по петите и Едуард и аз вървяхме след тях. Едуард беше с лицето на доброто старо момче, усмихваше се и кимаше на полицейските служители, служителите на спешна помощ, на всеки и всичко по пътя му. Аз просто стоях до него, опитвайки се да не се мръщя. Не познавах никого тук, и никога не ми е било удобно да поздравявам непознати като отдавна изгубени приятели.

Имаше много ченгета на двора. Открих най-малко две различни униформи, достатъчно цивилни да отвориш магазин с отстъпка за мъже, както и някои цивилни детективи, които се открояваха. Не знам какво правят по време на обучението в ФБР, което е различно от навсякъде другаде, но обикновено можете да ги забележите.

Дрехите са малко по-различни, по-единни, по-малко индивидуални, отколкото при редовите полицаи, но аурата около тях беше различна. Въздух с авторитет, сякаш те знаят, че заповедите им идват директно от Бог, а вашите не. Преди си мислех, че беше несигурност от моя страна, но тъй като аз съм рядко несигурна, не може да бъде това. Каквото и да беше „това”, те го имаха. Федералните бяха пристигнали. Това би могло да ускори нещата, да бъде от голяма помощ, или да забави нещата до лазене и да прецакат малкия напредък който беше направен. Това зависеше почти изцяло от начина, по който полицията се разбира един друг и колко защитават всички своята територия. Тези престъпления бяха достатъчно гадни, че можеше в действителност да видим някакво сътрудничество между юрисдикциите. Чудеса се случват.

Обикновено, когато има тяло на земята, полицията от всякакъв вид са вътре на мястото, вървейки върху доказателствата. Но тук имаше твърде много хора. Не би могло да има толкова много вътре в къщата. Къщата беше голяма, но не толкова голяма.

Само едно нещо ще ги държи отвън в топлината на Ню Мексико. Сцената беше лоша. Кървава, жалка, страшна, че никой няма да признае на глас. Изберете едно прилагателно, но полицията тъпчеше из двора в жегата с връзките си, жените с високи токчета по чакъла. Цигарите се появяваха в много ръце. Те разговаряха с тихи гласове, които не се извисяваха над пращенето на радиостанциите. Те се гушеха в малки групи, или стояха сами покрай автомобилите, но не за дълго. Всички продължаваха да се движат, сякаш за да останат на едно място трябваше да мислят и това е нещо лошо. Напомняха ми на конете.

Униформен полицай седеше на отворените врати на линейката. Спешният медицински работник превързваше ръката му. Как се е наранил— Побързах да се изравня с Маркс. Ако той беше човекът начело, той щеше да знае какво се е случило. Едуард просто изостана крачка зад мен, без въпроси, просто следваше моите стъпки. Той имаше проблеми с егото с мен понякога, но по време на работа нямаше нищо друго, освен работа. Оставяш глупостите пред вратата. Можеш винаги да си ги събереш по пътя обратно.

Настигнах Маркс на дългата, тясна, обгръщаща веранда.

— Какво се е случило с униформения, че му превързват ръката?

Маркс спря в средата на крачката и ме погледна. Очите му бяха все още твърди, безмилостно зелени. Мислиш си за зелените очи като хубави или меки, но неговите бяха като зелено стъкло. Той ме мразеше, много.

Аз се усмихнах сладко и си помислих, „майната ти”, също. Но напоследък се научих да лъжа дори и с очите си. Беше почти тъжно, че мога да лъжа с очите си. Те наистина са огледало на душата и веднъж като си отидат, сте повредени. Не до степен да не могат да се поправят, но са повредени.

Гледахме се един друг за секунда или две, омразата му като изгаряща тежест, моята приятно усмихната маска. Той мигна пръв, сякаш имаше някакво съмнение.

— Един от оцелелите го ухапа.

Очите ми се разшириха.

— Вътре има още оцелели?

Той поклати глава.

— Те са на път за болницата.

— Имали някои друг пострадал? — Когато питате това на местопрестъпление където жертвите са мъртви, почти винаги означава други ченгета.

Маркс кимна и част от враждебността напусна очите му и ги остави озадачени.

— Двама други служители трябваше да бъдат приети в болница.

— Колко са зле? — попитах.

— Зле. Единия едва не му изтръгнаха гърлото.

— Някои от другите обезобразени жертви били ли са толкова склонни към насилие.

— Не, — каза той.

— Колко жертви са били там?

— Две и един мъртъв, но липсват най-малко трима души, може би пет. Имаме една двойка които не броим, но други гости са ги чули да говорят за пикник по-рано. Надяваме се те да са пропуснали шоуто.

Погледнах го. Беше много полезен, много професионален.

— Благодаря ви, лейтенант.

— Знам си работата, г-це Блейк.

— Никога не съм казвала нещо друго.

Той ме погледна, след това Едуард, след което окончателно задържа погледа си върху мен.

— Щом казваш.

Той се обърна рязко и мина през отворената врата зад него.

Погледнах към Едуард. Той вдигна рамене. Последвахме Маркс вътре, въпреки че забелязах, че бихме загубили униформения служител някъде по пътя в двора. Никой не прекарваше повече време вътре, отколкото трябваше.

Всекидневната изглеждаха така, сякаш някой е взел бяла течност и я е изсипал в форми по наклонените стени, извити врати отвеждаха навътре в къщата, камина. Имаше избелял череп на крава над камината. Кафяв кожен диван ограждаше  почти перфектен квадрат пред студения огън. Имаше възглавници с индиански отпечатъци върху тях. А огромна черга, която изглеждаше почти идентична с една от тези на Едуард покриваше голяма част от центъра на пода. Всъщност това място изглеждаше, като обновена версия на мястото на Едуард. Може би все още не бях виждала идеята на Едуард за стил. Може би това е просто един вид югозападен стил, който аз никога не бях виждала. Имаше голяма откритата част, която е била зоната на трапезарията. Масата беше все още там. Там беше още един полилей, направен от нещо, което изглеждаше като рога на елен. Имаше купчина от бели, подгизнали в червено платове от едната страна на масата. Кръв се промъкваше от дъното на пакета с платове, течаща в полирания под от твърда дървесина, малки  червени поточета.

Фотографът снимаше нещо на масата. Гледката беше скрита от три облечени в костюми гърбове. Паника се покатери в гърлото ми, и изведнъж беше по-трудно да диша. Не исках мъжете да се мръднат. Не исках да видя това, което беше на масата. Сърцето ми се удари в гърлото, и аз трябваше да си поема дълбоко дъх, да прочистя гърлото си. Поемането дълбоко дъх беше грешка.

Миризмата на прясна смърт е като кръстоска между външна тоалетна и кланица. Имаше остра смрад, и знаех, че червата са били перфорирани. Но имаше и друга миризма, почти сладникава миризма под твърде многото кръв. Миризмата на месо. Бих се опитала да намеря други думи за това, но това е най-близката с която можех да го опиша. Беше като давене в миризмата на суров хамбургер. Месо, човек редуциран до толкова много месо. Тази миризма ме накара да искам да избягам. Да се обърна на пети и да изляза. Това не беше моя работа. Не бях ченге. Бях тук за да услужа на Едуард.

Ако си тръгнех сега, той можеше да ми търси сметка. Но, разбира се, беше твърде късно. Защото аз не бях тук само заради една услуга към някого сега. Бях тук, за да помогна да спре това да се случи отново. И това беше по-важно от всички кошмари, които щях да натрупам.

Тънка, тежка линия от течност се изплъзна от ръба на масата и падна бавно на пода с блясък на червено от яркия полилей. Ниският човек в средата се обърна и ни съзря. Лицето му беше мрачно, но когато ни видя, видя мен, нещо близко до усмивка се изви на устните му. Той остави другата групичка около масата и тръгна към нас. Той беше нисък за агент на ФБР, но специален агент Брадли Брадфорд ходеше уверено с крачка която покриваше земята и караше по-високите мъже понякога да бързат, за да смогват.

Бяхме се срещали преди повече от година в Брансън, Мисури, в случай, в който се оказа замесен вампир плюс нещо малко по-възрастно и не толкова местно. Бяха загинали хора, но най-вече чудовищата бяха мъртви. Брадфорд трябва да е бил доволен от моето представяне, тъй като поддържахме връзка. Знаех, че сега е назначен в нов отдел за свръхестествените случеи на ФБР. Последно чух, че са го нарекли Отдел за специални изследвания, също както Профайларите на серийни убийци сега се нарича Поддръжка при разследване. ФБР се опитва да избегне сензационни, модерни думички като сериен убиец или свръхестествен или чудовище. Наречете го както искате, но a spade’s a spade.

Той започна да протяга ръка напред за да ги стиснем, след това спря. Ръцете му бяха обвити в пластмасови ръкавици изпръскани с кръв, както и на едно място, от едната страна с нещо твърде черно, твърде плътно, за да е кръв. Той се усмихна за извинениее, докато сваляше ръката си. Знаех, кой е извил ръцете на Маркс и ме върна отново в играта. Поех плитки вдишвания и се опитах да не го посрамя. Не бяха повръщала на сцена на убийство от близо две години. Би било жалко да си разваля рекорда сега.

— Анита, хубаво е да те видя отново.

Аз кимнах и се оставих да се усмихна. Бях щастлива да видя Брадли, но …

— Ние наистина трябва да започнем да се виждаме, когато няма тела по земята. — Виж, лека шега, мога да съм желязна. Също така забавях окончателната разходка до това, което лежеше на масата. Мога да правя умни забележки цял ден, ако просто не трябва да виждам това, което кървеше в трапезарията. Защо този случай ми действа толкова зле— Нямам отговор, но беше така.

Друг агент се присъедини към нас. Той беше висок, строен, с достатъчно тъмна кожа, че да се нарича черна. Косата му беше отрязана близо до главата, добре поддържан. Той оправи вратовръзката си, изглади сакото си с дългопръстите си ръце, които сякаш танцуваха дори и в тези малки движения. Аз не съм една от тези жени, които забелязват обикновено ръцете, но имаше нещо, което ме накара да мисля, поет, музикант, като че ли прави други неща с тях, освен да практикува стрелба.

— Специален агент Франклин, това са Тед Форестър и Анита Блейк.

Той се ръкува с Едуард, но не отговори на усмивката Тед с една от неговие. Обърна се сериозно към мен. Ръката му беше достатъчно по-дълга от моята, така че ръкостискането беше малко странно, но успяхме. Но това беше някак си незадоволително ръкостискане, като че ли все още не можехме да се преценим взаимно. Някои мъже все още използват ръкостискането като начин да те преценят.

— Колко време сте били в къщата, г-це Блейк? — попита той.

— Точно дойдох. — казах аз.

Той кимна, като че ли беше важно.

— Брадфорд нарисува блестящ образ за вас. — Имаше нещо в гласа му, което ме накара да кажа …

— Разбирам, че вие не споделяте мнението на Брадфорд за мен. — Усмихнах се, когато го казах.

Той примигна и погледна стреснат, а след това раменете му се отпуснаха малко, и една много малка усмивка си играеше на устните му.

— Нека да кажем, че съм скептичен, цивилни без специална подготовка, да влизат на местопрестъплението.

Вдигнах вежди при “без специална подготовка”. Едуард и аз разменихме погледи. Лицето Тед се изплъзваше, оставяйки част от собственият му природен цинизъм да изтече в тези сини очи, в това почти момчешко лице.

— Цивилни. — каза той тихо.

— Ние нямаме значки — казах аз.

— Това трябва да бъде. — каза той, с глас все още мек, неясно забавен.

Франклин се намръщи към нас.

— Забавляваме ли ви?

Брадфорд застана между нас почти буквално.

— Нека да ги оставим да погледнат сцената, след което ще решим нещата.

Намръщената физиономия на Франклин се задълбочи.

— Не ми харесва.

— Вашето възражение беше отбелязано, Франклин, — Брадфорд каза, и тона му прозвуча достатъчно убедително.

Франклин трябва да го е чул също, защото той заглади перфектната си вратовръзка още веднъж и поведе към трапезарията. Брадфорд го последва. Едуард ме погледна, задавайки въпрос с очите си.

— Идвам. — казах аз. Първо се опитвах да съм по-мачо от полицията. Нищо не ме стряска. Бях голям убиец на вампири. Но в последно време просто не ми дремеше. Аз не исках да правя това повече. Беше почти шок да разбера, че наистина не исках да бъда тук, аз бях виждала твърде много ужаси в твърде кратък интервал от време. Изгарях, или може би вече бях изгоряла, и не бях разбрала. Паника сви стомаха ми на твърд възел. Трябваше да го взема под контрол. Трябваше да се отделя от задачата пред мен, или щях да го загубя. Опитах се да поема няколко успокояващи вдишвания и миризмата дойде плътна на езика ми. Преглътнах, пожелах да не бях, и се загледах във върховете на обувките си. Вгледах се в краищата на моите найкове, докато те се допираха до края на килима на трапезарията, докато възел в стомаха ми отслабна, и се почувствах спокойна. Все още имаше леко трептене в гърдите ми, но това беше най-доброто което можех да направя.

Агент Франклин каза:

— Г-жо Блейк, добре ли сте?

Вдигнах очи и видях това, което лежеше на масата.

32

Изпуснах едно слабо:

— Уау.

— Да, — Брадфорд каза: — Уау е точно.

Масата беше блед естествен бор, бледо, почти бяло дърво. Това пасваше на стените и останалата част от декора и правеше драматично шоу за нещото на масата. Нещо, то, друго местоимение няма да свърши работа. Разстояние, разстояние, не трябва да мисля, че това някога е бил човек.

Отначало всичко което виждах беше кръв и парчета месо. Това беше нещо като пъзел с липсващи парчета. Първото нещо, за което бях сигурна беше врата. Можех да видя счупения край на гръбначния стълб, стърчащ над плътта на шията. Огледах се наоколо за главата, но нито един от кървавите бучки не беше правилния размер. Но имаше един крак почти съвършено цяло, само изтръгнат от бедрата, но беше цял. Той не беше разделен. Веднъж като видях това, намерих ръка лежаща на обратно, пръстите събрани, сякаш стискаше нещо.

Наведох се по-близо, с ръце в джобовете си, защото бях забравила моите хирургически ръкавици в Сейнт Луис. Колко непрофесионално от мен. Наведох се над ръката и вече не надушвах вече смрадта. Не мислех, о Боже, колко ужасно. Светът беше сведен до нещо с размер на стотинка свито в дланите на ръката. Видях какво беше там. Ръката беше дълга с внимателно подържани нокти, някои изпочупени, като от борба. Тя. Погледнах на безименния пръст и видях сватбена халка, която изглеждаше тежка и скъпа, но да бъда сигурна, трябваше да се премести ръката, а не бях готова за това все още. Регистрирах цялата информация, като че ли от голямо разстояние, защото намерих улика. Съсредоточих се върху това като че ли беше линията на живот, и може би беше това.

— Има нещо в ръката си. Може да бъде само парче плат, но… — Наведох се толкова ниско над него, че моя дъх галеше кожата и донесе аромат до мен. Плесен, животинска миризма. Дъхът ми направи още едно нещо. Той помръдна края на нещото в ръката и. Малкото парче не беше кърваво, и помръдна както духнах към ръката.

Аз се изправих.

— Мисля, че това е перо. — Огледах стаята, за да видя откъде би могло да дойде. С изключение на еленовия полилей нищо друго в стаята не беше направено от животни.

Брадфорд и Франклин се спогледаха.

— Какво? — Попитах.

— Какво ви накара да кажете тя? — Франклин попита.

— Ноктите, брачната халка — . Погледнах нагоре към останалата част от тялото.

Единствената друга идея, че това беше жена, може би беше размерът на врата.

— Тя е дребна, мой размер, може би малко по-малка. — Чух се да го казвам и не почувствах нищо. Чувствах се празна като черупка изхвърлена на пясъка, празни и куха. Беше малко като да си в шок, и знаех, че по-късно щях да платя за това. Или щях да крещя истерично, когато имах уединение, или ще серазбие нещо в мен, което никога няма да може да се върне, никога няма да може да се оправи.

— Освен факта, че това е жена, какво друго виждаш? — Франклин попита.

Не ми харесваше да ме изпитват, но просто нямах енергия, за да мрънкам. — Останалите жертви са разчленени до костите на пръстите. Този не е. Когато за първи път чух, че оцелелите са били внимателно одрани, след това осакатени, и че мъртвите са разкъсани, мислех, че може би имаме работа с двойка убийци. Един много организиран и начело, другият дезорганизиран и последовател. Но телата не са били разкъсани. Те бяха много внимателно разчленени. Беше организирано, много обмислено. Но това… — Аз посочих нещото на масата. — Това не е организирано. Или нашия организиран убиец започва да се развива и стават по-малко последователен, или имаме двама убийци както аз първоначално мислех. Ако имаме двама убийци, тогава организирания губи контрол върху последователя си. Това убийство не е било добре планирано. Това означава грешки, които ще ни помогнат. Но може да означава, че всеки, който пресича пътя на това нещо е мъртъв. По-голяма бройка от сега нататък, по-често убиване може би, може би не.

— Не е зле, г-жо Блейк. Дори съм съгласен с теб в по-голямата част.

— Благодаря ви, агент Франклин. — Исках да попитам с коя част не е съгласен, но бях сигурна къде имахме различия.

— Все още мислите, че това е човешки сериен убиец?

Той кимна с глава.

— Да.

Погледнах останките като бучки червена боя хвърлени през масата. Петната от кръв се бяха разпространили, докато стоях в края и. Ченгетата мразеха да трябва да проследяват кръвта навсякъде. Отстъпих назад и петното се разпростря към мен. Направих още една стъпка назад. Крака ми смачка нещо. Коленичих и намерих сол на пода. Някой беше разхвърлял по време на обяда. Изправих се.

— Това е прясно убийство, агент Франклин, истински прясно. Колко време ще отнеме на човек, дори и двама души, да направи друго човешко същество на това?

Дългите му ръце си играеха с вратовръзката отново. Чудех се, дали той знае, че върши това, когато е нервен. Ако не знаеше, бих играла покер с него всеки ден.

— Наистина не мога да дам прогноза, не и да е точна.

— Добре. Мислите ли, че един човек е достатъчно силен да разкъса някой така достатъчно бързо, за да е толкова свежа кръвта— Проклетото нещо кърви като, че все още е жив, толкова е дяволски прясно. Не мисля, че човек може да направи толкова много вреди толкова бързо.

— Имате право на свое мнение.

Аз поклатих глава.

— Виж, Франклин, беше логично да приемеш че убиеца, или убийците, са хора. Обикновено е човек във вашите работи. Приемам, че си с разследващите звена.

Той кимна с глава.

— Чудесно. Виждаш ли, ти преследваш хора. Това е, което правиш. Те са чудовища, но не са истински чудовища. Аз не преследвам хора. Аз преследвам чудовища. Това е почти всичко, което правя. Не мисля, че съм била викана в случай, когато виновника е човек, или поне когато няма участие на магия.

— Какво казваш. — каза той, много твърдо, очите ядосани.

— Казвам, че ако мислеха, че това е чудовище в началото, те щяха да изпратят новата част на Брадфорд. Но те не са, нали?

Очите му бяха малко по-малко ядосани, по-несигурни.

— Не, не са.

— Всички помислиха, че е човек, така че защо ти не предположи същото нещо— Ако са предполагали, че не е човек, нямаше да са го изпратили до теб, нали?

— Предполагам.

— Чудесно. Тогава нека да работим заедно, а не да кръстосваме шпаги. Ако разделим работната сила между търсенето на хора и търсенето на чудовища, ще отнеме време.

— И ако не сте права, г-жо Блейк, ако човешко същество прави тези ужасни неща и ние спрем разследването по тази линия, може да струва повече животи. Той поклати глава.

— Не, стоя зад моя първоначален доклад, г-жо Блейк. А шансът, че е човешки извършител. Ще продължим да третираме това като нормално разследване. — Той погледна Брадфорд. — Това е последната ми препоръката.

Той се обърна към Едуард.

— А вие, г-н Форестър, ще ме заслепите ли със способностите си за профилиране?

Едуард поклати глава.

— Не.

— Какво предлагате на това разследване тогава?

— Когато го намерим, ще го убия.

Франклин поклати глава.

— Ние не сме съдия, жури и екзекутор, г-н Форестър. Ние сме ФБР. -

Едуард го погледна и повечето от момчешкия чар на добрия стар Тед като че ли се изля от очите му, оставяйки ги студени и неприятни да ги посрещнеш.

— Имам двама мъже с мен в колата, един от тях е специалист по този вид престъпност. Ако това е направено от човек, тогава той ще бъде в състояние да ни каже как е било направено. — Гласът му беше станал скучен, гладък и празен.

— Кой е този експерт? — Франклин попита.

— Защо той е още в колата? — Брадфорд каза.

— Ото Джефрис, и тъй като лейтенант Маркс няма да го пусне. — Едуард отговори.

— Между другото, — казах аз, — благодаря, че ме върна в случая, Брадли.

Брадли се усмихна.

— Не ми благодари. Помогни ни да решим проклетото нещо.

— Кой е Ото Джефрис? — Франклин попита.

— Той е пенсиониран работник от правителството — каза Едуард.

— Как пенсиониран работник от правителството има опит в този тип убийства?

Едуард го погледна, докато Франклин започна да мърда, изглаждаше с ръцете си не само вратовръзката си, но и сакото си. Той дори провери копчетата си, макар и за да направи движението наистина ефективно са нужни копчета за ръкавели. Копчетата просто не ставаха.

— Сигурен съм, че намекваш нещо с вашия така насочен поглед, но моят въпрос остава. Що за правителствен работник би имал този вид опит?

Франклин можеше да е нервен, но беше и упорит.

— Обадете се на Държавния департамент, — каза Едуард. — Те ще отговорят на вашите въпроси.

— Искам вие да ми отговорите на въпроса.

Едуард сви леко рамене.

— Съжалявам, ако ви кажа истината, ще трябва да ви убия. — Той каза последното с усмивка на добро момче, и дяволски блясък в очите. Което вероятно означава, че беше сериозен.

— Доведи мъжете си. — заяви Брадли.

— Трябва да протестирам срещу включване на повече граждани в този случай, — каза Франклин.

— Надлежно отбелязано. — Брадли погледна Едуард. — Доведете ги, г-н Форестър. Аз съм агента начело тук.

Едуард отиде към вратата.

— За сега, — каза Франклин.

Брадли вдигна очи към по-високия мъж.

— Мисля, че трябва да бъдете на друго място, Франклин.

— Къде ще бъда от по голяма полза от надзора на местопрестъплението?

— Навсякъде, където е далеч от мен, — заяви Брадли.

Франклин започна да казва нещо, после погледна към двама ни подред и най-накрая към Брадли.

— Няма да забравя това, агент Брадфорд.

— Нито пък аз, агент Франклин.

Франклин се обърна рязко и излезе, ръцете плъзгащи се върху дрехите му.

Когато беше извън обхвата на слуха аз казах:

— Той не изглежда да те харесва.

— Правенето на нов отдел за свръхестествени престъпления не е много популярно. До този момент следственият отдел работеше с тях.

— Боже, а си мислих, че ФБР е над такива дребни спорове.

Брадли се засмя.

— Господи, не искам ли.

— Това е много, много прясна сцена, Брадли. Не искам да ти кажа как да си вършиш работата, но не трябва ли да претърсваме района за създанието?

— Направихме наземна проверка, не се появи нищо. Все още имам хеликоптер горе. Изпратихме също и за геоложки карти на ранчото, в случай, че има пещера която сме пропуснали.

— Дали геоложките проучвания обхващат изкуствените руини? — Попитах.

— Какво искаш да кажеш?

— Тази част на страната трябва да бъде осеяна с руини. Просто защото нищо не се вижда над земята, не означава, че няма да има нещо заровено. Стая, или дори кива.

— Какво е кива? — Брадли попита.

— Свещена подземна стая за церемониални магия. Това е една от малкото неща, които повечето от югозападните племена, или пуеблос, имат общо помежду си.

Брадли се усмихна.

— Не ми казвай, че си и експерт по индиански религиозни практики?

Аз поклатих глава.

— Не. Имах кратък преглед в моя клас за сравнителна религия в колежа, но не съм взимал индианците като една от моите избираеми дисциплини. Знаейки, че кива съществуват и общото им използване до голяма степен изчерпва знанието на югозападните племена. Сега, ако трябва да знаете информация за ритуалите на Сиукс, тези си спомням.

— Ще проверя проучванията на компанията и да видим дали са маркирали направени от хора структури.

— Добре.

— Местните извикаха кучета за проследяване. Кучетата не искаха да дойдат в къщата. Те отказаха да следят.

— Блъдхаундс ли бяха? — Попитах.

Брадли кимна.

— Защо?

— Блъдхаундс са много приятелска порода. Те не са атакуващи кучета.

Понякога по свръхестествени лоши неща, те отказват да следят. Имаш нужда от няколко trollhunds. “

— Трол — какво? — Брадли попита.

— Trollhunds. Те първоначално са били отглеждани за лов на големите, европейски горски тролове. Когато тролове са изчезнали, породата почти изчезнала. Те са все още рядка порода, но са най-добрите, които може да намерите за проследяване на свръхестествени лоши същества. За разлика от Bloodhound те ще атакуват и убият това, което следят.

— Откъде знаеш толкова много за кучета?

— Баща ми е ветеринарен лекар.

Едуард влезе с Олаф и Бернардо зад гърба му. Той беше чул последното.

— Баща ти е кучешки лекар. Не знаех това.

Той гледаше внимателно към мен, и аз осъзнах, че Едуард наистина не знае много повече за мен отколкото аз за него.

— Има ли trollhunds в тази област? — Брадли попита Едуард.

Той поклати глава.

— Не Ако има, ще го знам. Щях да ги използвам.

— Знаеше за канон — whatsits, нали? — Бернардо попита.

Едуард кимна.

— Ако си ловец на вредители, трябва и ти да знаеш.

Бернардо се намръщи на критиката, след това сви рамене.

— Аз върша повече бодигардска работа, отколкото убийства тези дни. — Той гледаше към всички, всичко но не и масата и съдържание и.

— Може би трябва да се върнеш към охрана на телата на други хора — Едуард каза. Не знам какво пропуснах, но Едуард му беше ядосан.

Бернардо го погледна.

— Може би трябва.

— Никой не те спира.

— Проклет да си … Тед, — и Бернардо излезе.

Погледнах към Олаф, за някаква следа за това което се беше случило, но Олаф имаше очи само за останките. Лицето му се трансформира. Отне ми няколко секунди да схвана това, какво е изражението на лицето му, защото беше грешно. Не отговаряше на случващото се. Той погледна надолу към останките на тази жена с достатъчно сурова страст в очите да подпали къщата. Беше поглед, който трябваше да бъде запазен за усамотение, да бъде споделен между любимия и теб. Не беше поглед за публична употреба, когато гледаш кървавите останки на жена която не познаваш.

Втренчена в лицето на Олаф, аз бях студена, студена по целия път надолу, до найковете ми. Страх, но не от чудовището, или по-скоро не от това чудовище. Ако ми беше дадена възможност за избор между каквото правеше тези убийства или Олаф, в този момент нямаше да знам кой да избера. Това беше нещо като избор между тигър и тигър. Може би стоях твърде близо, не знам. Той просто изведнъж обърна главата си и глеждаше изцяло в мен. И просто така, както в колата знаех какво мисли Бернардо, знаех, че Олаф търсеше звезда в собствената си малка фантазия.

Държах ръцете си нагоре, разклащайки главата си и се отдръпнах от него.

— Не отивай там … Ото. — Бях започнала наистина да мразя всички тези псевдоними.

— Била е почти точно твоята височина. — Гласът му беше мек, почти спокоен.

Ваденето на пистолет и стрелянето по него вероятно е прекалено убийство, но със сигурност не трябваше да стоя там и да помагам на въображението му. Обърнах се към Брадли,

— Някой каза, че има други тела. Нека да отидем да видим. — Пет минути преди, ще трябваше да ме влачат в следващата стая на ужасите. Сега аз грабнах ръката на Брадли и почти го избутах, почти го оставих да ме поведе навътре в къщата. Можех да усетя погледа на Олаф на гърба си като ръка, топла и близко. Не погледнах назад.

Нищо пред мен не може да бъде по-лошо от гледането на суровите мисли на Олаф за женските останки, знаейки, че си мисли за мен, докато го прави.

33

Брадли ме отведе до вратата, която беше наполовина изтръгната от пантите. Нещо голямо беше прокарано от тук. Брадли трябваше да използва и двете си ръце, за да отвори вратата на една страна. Тя, като че ли се впила в килима. Той дръпна назад и аз скочих, с пулс в гърлото ми.

— Дяволски трески. — Той повдигна дланта на ръката си в ръкавицата и имаше малко червено петно на нея. Той издърпа ръкавицата. Треската изглеждаше, че е излязла с ръкавиците, но кървеше свободно.

— Каква треска, а. — казах аз.

— По дяволите. — Брадли ме погледна.

— По-добре някой го погледнете.

Той кимна с глава, но не се обърна да отиде.

— Не се обиждай, но не всеки е щастлив, че ги принудих да се върнеш отново в този случай. Не мога да те оставя сама тук с доказателствата. Ако някога се повдигне въпроса, ще бъде трудно да се обясни.

— Никога не съм взимала доказателство от местопрестъпление в живота ми.

— Съжалявам, Анита, но не мога да поема този риск. Ще ме последваш ли отвън до линейката?

Трябваше да държи ръката си под другата, за да събира кръвта, така че да не достига до килима. Аз се намръщих, но кимнах.

— Добре.

Той започна да казва нещо, след това се обърна и тръгна обратно към дневната. Бяхме около една четвърт от пътя през стаята, когато Едуард попита:

— Ото иска да отвори покривката и да види какво има вътре.

— Ще изпратя фотограф и агент Франклин, за да го наблюдава. — Брадли продължи да върви към вратата, налагайки му се да бърза малко, за да запази собствената си кръв да не замърси сцената на убийство.

Нито Едуард, нито Олаф, нито униформеният, който магически се беше появил да гледа как пипат доказателствата, попитаха как е наранил ръката си. Може би на никой не му пукаше.

Последвах Брадли в чакъла до линейката. Все още имаше твърде много хора отвън. Не трябваше ли да търсят създанието— Не беше моя работа да им казвам как да си вършат работата, но това беше най-прясната сцена на престъпление все още, и просто не изглеждаше да има достатъчно енергична дейност,за да ме устройва.

Брадли седна в края на линейка и остави медиците да третират раната му. Защото това беше рана. Треска, друг път. Той се беше намушкал. Опитах се да бъда добро момиче и просто да стоя там, но мисля, че нетърпението ми пролича, защото Брадли започна да говори.

— Изпратихме хора да търсят навън, когато пристигнахме, а пристигнахме дяволски бързо.

— Не съм казала нищо.

Той се усмихна, а след това направи гримаса, като че медика направи нещо с ръката му, което болеше.

— Върви достатъчно далеч от къщата, за да виждаш всичко на 360 градуса. След това се върни и ми кажи какво виждаш.

Погледнах го. Той ми махна със здравата си ръка. Аз свих рамене и тръгнах. Топлината беше като тежест около раменете ми, но без влажност просто не беше толкова лошо. Чакъла хрускаше под краката ми, по-силно отколкото трябваше да бъде. Вървях в обратна посока от оградата с конете. Те все още обикаляха в безкрайна гонка. Проправих си път между колите, маркирани и немаркирани. Пожарникарската кола беше откарана. Не бях сигурна защо беше тук . Понякога мислех, че когато се обадиш на 911, можеш да получиш повече аварийни превозни средства от колкото трябва, особено ако обаждащият се паникьоса и не е достатъчно конкретен.

Спрях до тихата мигаща светлини на автомобила. Кой се беше обадил на полицията— Дали в действителност имаме свидетел— Ако имаме, защо никой не го спомена— Ако нямаме, тогава кой се е обадил за помощ?

Вървях, докато горещото и сухо шумолене на вятъра през стръковете трева стана по-силно от електрическото грачене на радиостанциите. Спрях и се обърнах към къщата. Автомобилите бяха достатъчно малки, че можех да покрия един от тях с ръката си. Сигурно бях вървяла по-далеч отколкото имах нужда. Достатъчно далеч, че ако викнех за помощ, може би нямаше да ме чуят. Не е много умно. Трябваше да вървя назад, но се нуждаех от прочистване за малко. Имах нужда да бъда сама. Направих компромис. Извадих Браунинга и свалих предпазителя, насочвайки цевта към земята с една ръка. Сега можех да се насладя на усамотението и да бъда в безопасност. Въпреки че, честно, не бях сигурна дали това, което преследваме му пука за куршуми, сребро или други неща.

Брадли беше казал да огледам. Огледах. Ранчото беше в голяма кръгла долина или може би плато, тъй като трябваше да изкачим някои хълмове за да стигнем до тук. Както и да е, земята се простираше равна и гладка в продължение на километри до ръба на отдалечени хълмове. Разбира се, бях изненадана от разстоянията тук, така че може би хълмовете бяха в действителност планини, и земята се простираше много далеч във всички посоки. Там нямаше дървета. Нямаше почти никаква растителност над височината на моите бедра.

Каквото е отнесло тази врата, беше голямо, по-голям от човек, макар и не с много. Обърнах се в бавен кръг, сканирах земята и нямаше къде нещо толкова голямо да се скрие. Те са обходили земята когато са дошли, пълни с увереност, че съществото не може да стигне далеч. Те са обходили надалеч, и надалеч, и не са намери нищо. Хеликоптерът бръмчеше над главите, достатъчно високо, за да не се чува заради вятъра, но достатъчно ниско, за да съм сигурна, че ме гледаше. Те търсеха нещо необичайно, а аз стоях тук сама, достатъчно необичайно е.

Хеликоптерът направи няколко кръгчета на няколко пъти, след това избръмча, за да търси някъде другаде. Погледнах в празната земя. Нямаше къде да се скриеш. Къде е отишло. Къде можеше да е отишло?

Под земята, може би, или е отлетяло. Ако е отлетяло, не можех да им помогна да го намерят, но ако то е отишло под земята … Пещери, или стар кладенец, може би. Бях го предложила на Брадли, и вероятно са го проверили. Но хей, аз бях тук, за да давам предложения, нали така?

Чух някой зад мен и се завъртях. Бях вдигнала пистолет наполовина, когато разпознах детектив Рамирез. Той държеше ръцете си високо от двете страни, далеч от пистолета. Изпуснах дъха си, който задържах и прибрах пистолета в кобура.

— Съжалявам.

— Всичко е наред. — каза той. Той носеше друга бяла риза с навити ръкави над тъмните, силни предмишници. Вратовръзката беше с различен цвят, но все още висеше свободно като колие, а най-горните две копчета на ризата му бяха отворени, така че можете да видите гладката вдлъбнатина на гърлото му.

— Не, не е. Обикновено не съм толкова нервна. — Свих се, не защото ми беше студено. А защото силно исках някой да ме държи. Исках да ме утешат. Едуард можеше да се използва за много неща. Утехата не беше едно от тях.

Рамирес дойде до мен. Той не се опита да ме докосне, просто стоеше много близко и погледна над земята където гледах аз. Той говореше все още гледайки в далечината.

— Случаят ти действа?

Аз кимнах.

— Да, не знам защо.

Той се изсмя рязко и се обърна към мен, с лице наполовина пълни с учудване и хумор.

— Не знаеш защо?

Аз се намръщих към него.

— Не, не знам.

Той поклати глава и се усмихна, но очите му бяха много нежни.

— Анита, това е ужасен случей. Никога не съм виждал нещо толкова лошо.

— Виждала съм  много неща, толкова лоши, колкото раздробените жертви.

Лицето му изтрезня.

— Виждала си неща, толкова лоши преди?

Аз кимнах.

— А като обезобразените? — попита той. Лицето му беше много сериозно в момента, неговите спокойни почти черно — кафяви очи, гледаха лицето ми.

Аз поклатих глава.

— Никога не съм виждала нещо подобно на оцелелите. — Аз се засмях, но това не беше щастлив звук. — Ако оцелели е думата за тях. Какъв живот ще имат, ако преживеят? — Аз прегърнах себе си по-силно, вторачена в земята, опитвайки се да не мисля.

— Аз имам кошмари. — каза Рамирес.

Погледнах към него. Полицаите не признават такива неща често, особено не пред цивилни, които току що са срещнали. Ние се спогледахме и очите му бяха толкова нежни, толкова истински. Освен ако не беше много по-добър актьор от колкото си мислех, че е, Рамирес ми позволяваше да видя истинското му аз. Оценявах го, но не знаех как да го изкажа на глас. Най-доброто, което можете да направите, е да върнете услугата. Проблемът беше, че аз не бях сигурна кое е истинското ми аз вече. Не знаех какво да пусна в очите си. Не знаех какво да го оставя да види. Най-накрая спрях опитите да избера, и мисля, че се спрях на объркване, граничещо със страх.

Той докосна рамото ми леко. Когато не казах нищо, той се премести към мен, обгърна гърба ми с ръцете си, държейки ме срещу него. Останах схваната в ръцете му за секунда или две, но не се дръпнах. Почивах си срещу него, докато главата ми падна на извивката на шията му, ръцете ми колебливо около кръста му. Той прошепна

— Всичко ще бъде наред, Анита.

Поклатих главата си на рамото му.

— Не мисля така.

Той се опита да види лицето ми, но аз стоях прекалено близо, в твърде неудобен ъгъл. Отдръпнах се назад, за да види лицето ми, и изведнъж се почувствах неловко да стоя там с ръцете около непознат. Аз се дръпнах и той ме пусна, само пръстите му държаха моите. Разтърси леко ръката ми.

— Говори с мен, Анита, моля те.

— Работя по подобни случаи в продължение на около пет години. Когато не разглеждам размазани мъртъвци, ловя вампири, подивели превръщачи, ти ги назови.

Неговата ръка държеше ръката ми здраво, увита в топлината на кожата му. Не се дръпнах. Имах нужда от нещо човешко да подържа. Опитах се да облека в думи това, което мислех от известно време.

— Много от ченгетата никога не използват оръжията си, не за трийсет години. Изгубих броя на колко хора съм убила. Ръката му се стегна над моята, но не ме прекъсна. — Когато започвах, мислех, че вампирите са чудовища. Наистина го вярвах. Но напоследък не съм толкова сигурна. И независимо от това, което са, те изглеждат много човешки. Мога да получа обаждане утре, което ще ме изпрати до моргата, за да сложа кол в сърцето на тяло, което изглежда също толкова човешки, колкото ти и аз. Веднъж след като имам решение на съда за екзекуция, аз съм законово задължена да застрелям и убия вампира или вампирите, за които става дума и всеки, който стои на пътя ми. Това включва човешки слуга или хора само с едно ухапване от тях. Едно ухапване, две ухапвания, те могат да бъдат излекувани, изцелени. Но аз ги убивам, за да се спася, за да спася другите.

— Правиш това което трябва да направиш.

Аз кимнах.

— Може би, може би, но това вече няма значение. Няма значение дали съм права да го направя, или не. Просто защото това е справедливо убийство не означава, че не те засяга. Мислех си, че ако съм права, би било достатъчно, но не е.

Той ме привлече малко по-близко с ръка.

— Какво искаш да кажеш?

Усмихнах се.

— Имам нужда от почивка.

Тогава той се засмя, и това беше добър смях, открит и весел, нищо специално в него освен собственото му изумление. Чувала съм по-хубав смях, но  не и когато имах нужда от това.

— Почивката, просто почивка?

Аз вдигнах рамене.

— Аз не виждам себе си като аранжор на цветя, детектив Рамирес.

— Ернандо. — каза той.

Аз кимнах.

— Ернандо. Това е част от това, което съм. — Осъзнах, че все още се държахме за ръце, и се отдръпнах от него. Той ме пусна, без протест.

— Може би ако си взема почивка, ще мога да го правя отново.

— Какво ще стане, ако почивката не е достатъчно? — попита той.

— Ще пресичам моста, когато стигна при него. — Не бяха само бруталните ден след ден на работа. Реакцията на тялото ми към Бернардо и оставянето на съвършено непознат да ме утеши бяха толкова нетипични за мен. Липсваха ми момчетата, но беше повече от това. Когато напуснах Ричард, напуснах и глутницата, всичките ми приятели върколаци.

Когато напуснах Жан Клод, аз загубих всички вампири, и странно, но един или два от тях ми бяха приятели. Можете да бъдете приятели с вампири, докато помните, че те са чудовища, а не хора. Как можете да направите и двете по едно и също време, наистина не мога да обясня, но аз успявам.

Не бях се просто откъснала от мъжете в живота ми през последните шест месеца. Бях се откъснала от моите приятели. Дори и Рони, Вероника Симс, една от малкото мои човешки приятели имаше гореща любовна история. Тя се срещаше с най- добрия приятел на Ричард, което правеше срещите ни неудобни. Катрин, моя адвокат и приятел, беше омъжена от само две години, и не харесвах да се меся между нея и Боб.

— Мислиш за нещо много сериозно. — заяви Рамирес.

Мигнах и го погледнах.

— Просто осъзнах колко изолирана съм дори у дома. Тук, аз съм толкова… — поклатих глава, без да довърша.

Той се усмихна.

— Изолирана си само, ако искаш да си, Анита. Предлагам да ти покажа местните забележителности.

Аз поклатих глава.

— Благодаря, наистина. При други обстоятелства, бих казала да.

— Какво те спира? — попита той.

— Случаят като начало. Ако започна да се срещам с местно ченге, доверието в мен ще пропадне в канала, а аз вече не съм твърде високо в някои списъци.

— Какво друго? — Той имаше много нежно лице, меко, като че ли ще бъдеше много нежен във всичко, което прави.

— Имам двама мъже които чакат у дома. Чакат да видят кой ще избера, или ще зарежа и двамата.

Очите му се разшириха.

— Двама. Впечатлен съм.

Аз поклатих глава.

— Недей. Личния ми живот е пълна бъркотия.

— Съжалявам да го чуя.

— Не мога да повярвам, че ти казах всичко това. Не е типично за мен.

— Аз съм добър слушател.

— Да, така е.

— Може ли да те придружа обратно?

Аз се усмихнах на старомодния начин на изразяване.

— Може ли да отговориш на няколко въпроса първо?

— Питай. — Той седна на земята.

Аз седнах до него.

— Кой се е обадил на полицията?

— Гост.

— Къде е той или тя?

— В болницата. Тежък шок, причинена от травма.

— Без физически увреждания? — Попитах.

Той поклати глава.

— Кои са жертвите на осакатяване този път?

— Братът на жената и двама племеници, всички над двадесет. Те са живели и работели в ранчото.

— Какво знаем за останалите гости— Къде са те?

Той затвори очи, сякаш визуализираше страница.

— Повечето от тях ги няма, на планирана екскурзия са, за еднонощен къмпинг в планините. Но останалите са взели назаем колите на ранчото, които се пазят за ползване от гостите и са тръгнали.

— Нека позная, казах аз.

— Те просто са се чувствали неспокойни, нервни, трябвало да излезнат от къщата.

Рамирес кимна.

— Също като съседите около всички други къщи.

— Това е заклинание, Рамирес. — казах аз.

— Не ме карай да те моля отново да използваш първото ми име.

Аз се усмихнах и погледнах встрани от подигравателния поглед в очите му. — Ернандо, това е било или заклинание или някакъв вид способност на съществото да предизвика страх, ужас, в тези, които той не иска да убие или нарани. Но аз залагам на магията.

— Защо?

— Тъй като е твърде селективно да бъде физическа възможност като способността на вампир да хипнотизира с очи. Вампир може да омагьоса един човек или стая пълна с хора, но не може да го направи с цяла улица с изключение на една къща. Това е твърде точно. Трябва можеш да организираш магията си за това, а това означава, че е заклинание.

Той взе един от най-грубият на вид стръкчета трева, движейки го между пръстите си.

— Значим търсим вещица.

— Знам нещо за Уика и други разновидности на магия, и не знам никакъв начин един Уика, или дори сборище да може да направи това. Не казвам, че няма човешко заклинание, участващо някъде, но има определено нещо не от този свят, нечовешко работи тук.

— Имаме някои следи от кръв от разбитата врата.

Аз кимнах.

— Чудесно. Исками се някой да ми каже, когато намери следа. Всеки, включително и Тед играят толкова близо до гръдния кош, че аз прекарвам голяма част от времето си над замята, на която някой друг вече е намерил всичко.

— Попитай ме и аз ще ти кажа всичко, което искаш да знаеш. — Той хвърли стръкчето трева на земята. — Но по- добре да се връщаме, преди да получиш по-лоша репутация, отколкото ако се срещаме.

Аз не спорех. Поставете която и да е жена в област, най-вече от мъже и слуховете ще полетят. Освен ако не покажеш много ясно, че си извън менюто. Някои мъже или се опитват да ви изгонят от града или да влезнат в гащите ви. Изглежда не знаят друг начин да се справят с жени. Ако не си сексуален обект, ти си заплаха. Винаги ме кара да чудя що за детство са имали те.

Ернандо стоеше махайки трева и мръсотия от панталоните си. Изглеждаше, като че ли е имал хубаво детство, или най-малкото — той се е справил добре. Поздравления за родителите му. Някой ден той ще доведе вкъщи, хубаво момиче, ще имат хубави деца в хубава къща с дворно място, където ще работят в почивните дни, и всяка неделя вечеря в комплект с баба и дядо или някой друг. Хубав живот, ако можете да го получите, и той все още имаше да разрешава убийства. Говорейки за това да имаш всичко.

Какво имах аз. Какво наистина имах аз.Бях твърде млада, за кризата на средната възраст, както и твърде стара за борба със съвестта. Тръгнахме обратно към колите. Прегръщах раменете си отново, и трябваше да се насиля да спра. Свалих ръцете си и тръгнах редом с Рамирес … ах, Ернандо, като че всичко е наред.

— Маркс каза, че едно от първите ченгета на мястото е с почти отхапано гърло. Как се е случило това?

— Не бях тук с първата вълна. Лейтенантът изчакваше да ми се обади. — Имаше следа от грубост в гласа му. Той беше нежен, но не и ако го притиснеш.

— Но аз чух, че трите живи жертви са нападнали полицая. Трябваше да ги усмирят с палки. Те просто се опитваха да вземат парче от тях.

— Защо го правят— Как го правят— Искам да кажа, одираш им кожата и откъсваш парчета от тях и те няма да се съпротивляват.

— Аз помогнах да приберем някои от по-ранните оцелели, и те не се бореха, просто лежаха и стенеха. Те бяха пострадали и се държаха като такива.

— Намериха ли изобщо Тед Бромуел, сина от първото местопрестъпление, което видях?

Очите на Ернандо станаха големи.

— Маркс не се ли обади?

Аз поклатих глава.

— Той е такъв лайнар.

Аз се съгласих.

— Какво— Намериха ли тялото?

— Той е жив. Бил е далеч на къмпинг пътуване с приятели.

— Той е жив. — казах аз. Тогава чия душа бях видяла да виси в спалнята— Не го казах на глас, защото бях забравила да спомена за душата на полицията.

Маркс беше готов да ме изгони извън града. Ако бях започнала да говоря за души реещи се под тавана, той щеше да вземе мечове и колове. Но някой беше умрял в тази стая и душата беше все още объркана за това къде да отиде. В повечето случаи ако душата витае, витае над тялото, над останките. Само трима души са живеели в къщата, двама от които обезобразени, а момчето е било някъде другаде.

Имах една идея.

— Тези нови обезобразени жертви, те са продължили да се борят, продължавали са да се опитват да ухапят от офицерите?

Той кимна с глава.

— Сигурни ли сте за ухапванията, не само удряне, като че ли те се опитват да се хранят?

— Не знам за хранене, но всички бяха рани от ухапване. — Той ме гледаше странно. — Мислиш за нещо.

Аз кимнах.

— Може би. Трябва да видя на другото тяло, това зад вратата на първо място, но след това, мисля, че е време да се върна в болницата.

— Защо?

Тръгнах отново, и той ме хвана за ръката, обърна ме към него. Имаше ярост в очите му, интензивност, която трепереше надолу по ръката му.

— Тук си само от няколко дни. Аз се занимавам с това в продължение на седмици. Какво знаеш, което аз не знам?

Погледнах ръката му, докато не ме пусна, но му казах. Той имаше кошмари за тези неща, а аз не бяха стигнала до този момент все още.

— Аз съм аниматор. Аз преживявам с вдигане на зомбита. Моята специалност са мъртвите. Едно нещо, което живите мъртви имат общо с зомбитата, с гулите, с вампирите е, че те трябва да се хранят на живите да се поддържат.

— Зомбитата не ядат хора. — каза той.

— Ако едно зомби е вдигнато и заклинателя, който го е вдигнал не може да го контролира, то може да полудее. То се превръща в месоядно зомби.

— Мислех, че това са само истории.

Аз поклатих глава.

— Не, виждала съм го.

— Какво казваш?

— Казвам, че може би няма оцелели. Може би има само мъртви и живи — мъртъвци.

Той всъщност пребледня. Докоснах лакътя му да го подпра, но той стоеше изправен.

— Добре съм. Добре съм. — Той ме погледна. — Какво правите с месоядните зомбита?

— Веднъж след като отиде извън себе си, няма нещо което да направите, освен да го унищожите. Единственият начин за това е огън. Напалма е добър, но всеки огън ще свърши работа.

— Никога няма да ни позволят да изпечем тези хора.

— Не, освен ако не можем да докажем че това, което казвам, е истина.

— Как можеш да го докажеш? — попита той.

— Не съм сигурна още, но ще говоря с доктор Евънс и ще измисля нещо.

— Защо по-ранните жертви бяха послушни и тези новите бяха ожесточени?

— Не знам, освен ако заклинанието или чудовището се променя, може би нараства по-силно. Просто не знам, Ернандо. Ако аз съм права за това, че няма оцелели, тогава това е брилянтна ми идея за деня.

Той кимна, лиже много сериозно. Той зяпаше в земята.

— Господи, ако те са всички мъртви, то това означава, че това нещо след което сме, прави повече от себе си?

— Бих се изненадала, ако беше човек, но може би. Не знам. Знам, че ако е по-силно и одраните стават все по-жестоки, може би съществото може да ги контролира.

Ние се спогледахме.

— Ще се обадя в болницата да отидат повече мъже от тук.

— Обадете се също на болницата в Санта Фе.

Той кимна и почти тичешком мина през чакъла, движещ се през колите, като че ли имаше цел. Другите ченгета го гледаха, сякаш се чудеха, за какво беше бързането. Не бях попитала Ернандо дали са проверили за подземни скривалища. По дяволите. Отидох да намеря Брадли и да го питам. След това ще отида отново в къщата за последен път, да видя последното тяло, а след това … към болницата, за да отговоря на вечния въпрос: какво е животът и кога смъртта е сигурно нещо?

34

Лицето на мъжа гледаше в мен с широки, стъклени, невиждащи очи. Главата му все още беше прикрепена към гръбначния стълб, но гърдите бяха разделени отворени, все едно, че две огромни ръце са бръкнали в гръдния кош и са дърпали. Сърцето липсваше. Белите дробове бяха пробити, вероятно, когато гръдният кош е поддал. Стомахът беше пробит, разнасяйки кисел мирис в малката стая. Черният дроб и червата лежаха в мокра купчина от едната страна на тялото, както че всичко се е изсипало по едно и също време. Долната част на вътрешностите все още бяха навити в долната част на тялото. Само по миризмата, бях почти сигурна, че червата не бяха пробити.

Седнах назад, на токчетата, до тялото. Кръв беше изпръскала долната половината от лицето на човека, капки от нея разпръснати в останалата част от лицето му и в прошарената му коса. Насилие, много насилие, и много бързо. Вгледах се в неговите невиждащи очите и не чувствах нищо. Отново бях вцепенена и не се оплаквах. Мислех, че ако бях видела само това тяло, тогава ще съм ужасена, но останките в трапезарията бяха ме изцедили за деня. Това беше ужасно, но имаше по-лоши неща, и тези неща бяха в съседната стая.

Но не тялото беше това, което беше интересно. Беше стаята. Имаше кръг от сол около тялото. Книга лежеше в кръга обхваната така гъсто с кръв, че не можеше да се прочете страниците на която беше отворена. Бяха направили всички снимки и клипове, които щяха да правят в тази стая, така че използвах взети назаем ръкавици за да вдигна книгата. Беше подвързана с релефна кожа, но нямаше заглавие. Средната част на книгата беше напоена с толкова много кръв, че страниците бяха прилепнали една към друга. Не се и опитвах  да ги разделя. Полицията и федералните имаха техници за деликатната работа. Внимавах да не затваря книгата и да загубя мястото където човека вероятно е четял. Доколкото знаех книгата е била на бюрото, което мъжът избутал срещу вратата и тя просто е паднала на пода, отваряйки се сама. Но да мисля това, означаваше, че нямахме улика, така че ние всички се преструвахме, че човекът съзнателно е отворил книгата. В средата на преследването от едно чудовище, което току-що е накълцало жена му, той е отишъл за тази книга, отворил я е и започнал да чете. Защо?

Книгата беше написана на ръка и прочетох достатъчно, за да знам, че това е книга на сенките. Това беше книга за заклинания, като на практикуваща вещица. Някой който следваше по-стара или по-ортодоксална традиция от нео-езическите движения, Гардиан  или Александрийската, може би. Въпреки, че отново не можех да бъда сигурна. Имах един семестър в колежа по сравнително магьосничество, но съм сигурна, че го наричаха сравнително уика. От практикуващите уика, които познавам лично, нито един не практикува нещо толкова традиционно.

Сложих книгата внимателно там, къде я бях открила и се изправих. В полиците за книги срещу близката стена бяха пълни с книги за психични изследвания, свръхестествени, митология, фолклор, и Уика. Имах някои от същите книги у дома, така че само книгите не са голямо доказателство. Но връзката беше олтара.

Беше един старинен дървен сандък с копринена покривка отгоре. Имаше сребърни свещници с частично изгорени свещи в тях. Свещите имаха руни издълбани в тях. С изключение на факта, че бяха руни, не можех да ги разчета.

Имаше кръгло огледало, без рамка стоящо плоско между свещите. Имаше малка купа с изсушени билки на една страна, по-голям съд с вода, и малка гравирана кутия затворена здраво.

— Това ли е, което си мисля? — Брадли попита.

— Олтар. Бил е практикуващ. Мисля, че книгата е книга на сенките, неговата книга за заклинания при липсата на по-добър термин.

— Какво се е случило тук?

— Има сол на пода на трапезарията.

— Това не е нещо необичайно. — заяви Брадли.

— Не, но кръга от сол е. Мисля, че той е бил някъде навътре в къщата, чул е жена си да крещи или е чул чудовището. Нещо го е алармирало. Той не е дошъл тичайки с пистолет, Брадли,тичал е с шепа пълна със сол. Може би той е имал нещо друго в ръцете си или върху него, някои чар или амулет. Аз не го виждам, но това не означава, че не е тук.

— Искаш да кажеш, той е хвърлил сол по това нещо?

— Да.

— Защо, за Бога?

— Солта и пламъкът са два от най- старите пречистващи средства. Използвам сол, за да обвържа зомбито обратно в гроба му. Можете да го хвърлите върху феи, fetches, цял на отбор от същества, и ще ги накара да се поколебаят, може би.

— И той е хвърлил сол и може би някои чар срещу създанието, тогава какво?

— Мисля, че затова чудовището е спряло, и затова покривката пълна с трофеи е все още на масата.

— Защо чудовището не се е върнало да вземе трофеите, след като е убил мъжа?

— Не знам. Може би е завършил заклинанието преди да умре. Може би той го е извлякъл от къщата. Бих искала да дойде истинска Уика тук, за да огледа мястото.

— Уика, искаш да кажеш вещица.

— Да, но повечето от тях предпочитат термина Уика.

— Политически коректно. — заяви Брадли.

Аз кимнах.

— Да.

— Какво може истински Уика да ни каже, което ти не можеш?

— Може да знае какво заклинание е използвал. Ако магията е изкарало нещото от къщата, може би ще сме в състояние да използваме версия на едно и също заклинание да го уловим или дори да го унищожим. Нещо което този мъж е направил е изгонило съществото от тази къща, преди то да е било готово да си отиде. Той го е принудил да оставят след себе си чантата с лакомства и да си тръгне без да изкорми тялото му. Това е първата слабост която сме виждали в това нещо.

— Франклин няма да хареса докарването на вещица. Нито местните. Ако наложа на всички докарването на уика, и това не проработи или тя говори с медиите, следващия път, когато ме видиш, няма да бъда агент на ФБР.

— Не трябва ли да се опиташ от всичко,да решиш това престъпление— Не е ли това работата ти?

— ФБР не използва вещици, Анита.

Аз поклатих глава.

— Как, по дяволите, ме вкара тогава?

— Форестър вече те беше въвел в случая. Всичко, което трябваше да направя, беше да се изправя срещу Маркс.

— И Франклин. — казах аз.

Той кимна с глава.

— Аз съм с по- висок чин от Франклин.

— Тогава защо той е толкова ядосан?

— Изглежда, че му е естествен талант.

— Не искам да те уволнят, Брадли. — Отидох при преобърнатото бюро и започнах да отварям чекмеджетата. Имаше шкаф за пистолет в хола. Повечето хора, които имат шкаф, пълен с оръжия държат един за лична защита.

— Какво търсиш? — попита той.

Отворих по-голямото, най-долното чекмедже, и беше там.

— Ела тук, Брадли.

Той дойде да надникне в чекмеджето. Пистолетът беше 9 мм Смит и Уесън.

Той лежеше на страната на чекмеджето, където беше паднал, когато бюрото се е преобърнало. Брадли се загледа надолу към пистолета.

— Може би не е зареден. Може би амунициите са заключени в хола.

— Мога ли да го пипна?

Той кимна с глава.

Повдигнах го и само от теглото бях сигурна, че е зареден, но не беше пистолет съм който съм запозната, така че извадих пълнителя и го показах на Брадли.

— Пълен. — каза той с мек глас.

— Пълен. — Плъзнах пълнителя обратно в пистолета, удряйки го рязко с дланта на ръката ми, за да щракне. — Той е имал зареден 9 mm в бюрото си, но той е грабнал сол и книгата на сенките. Той не е губил време да вземе пистолета. Или е знаел какво е това нещо, или е усетил нещо и е знаел, че пистолета няма да свърши работа, както и че магията ще. — вдигнах пистолета, така че Брадли го погледна, с дуло насочено към тавана. — Заклинанието е проработило, Брадли, трябва да знаем какво е и единственият начин да го разберем е да докараш вещица тук.

— Не можеш ли да вземеш книгата и да и покажеш снимки?

— Какво, ако позицията на книгата е важна— Какво, ако има улики за магията в кръга— Аз не практикувам този вид ритуална магия, Брадли. От всичко, което знам, е че ако викнете някой тук, те могат да бъдат в състояние да усетят нещо, което аз не мога. Наистина ли поемеш риска, да покажеш снимки вместо това тук?

— Молиш ме да рискувам кариерата си.

— Моля те да рискуваш кариерата си — , казах аз, — но също те моля да не рискуваш повече невинни животи. Наистина ли искаш да видиш това направено на друга двойка, друго семейство?

— Как може да си толкова сигурна, че това е ключът?

— Аз не съм сигурна, но това е най-близкото нещо, което съм виждала до разбиването на този случей, Не бих искала да го загубя, заради паника за кариера.

— Това не е точно така, Анита. Ако използваме нещо по-екзотично от медиум и не успеем, провала ще е епичен.

Сложих пистолета в ръката му. Той се загледа в него.

— Вярвам, че ще направиш правилното нещо, Брадли. Ето защо си един от добрите момчета.

Той поклати глава.

— А аз си мислех, че изнудвах Маркс да те върне в случая.

— Ти знаеше, че съм трън в задника, когато воюва за мен да се върна в случая. Това е един от многобройните ми чарове.

Това ми спечели слаба усмивка. Той все още държеше пистолета плоско в ръката си. Пръстите му се стегнаха около него.

— Знаеш ли някоя вещица в района?

Аз се ухилих към него.

— Не, но се обзалагам, че Тед знае. — Аз поклатих глава. — Никога не съм прегръщала агент на ФБР, но съм изкушена.

Това го накара да се усмихне, но очите му останаха предпазливи, нещастни. Исках много от него. Докоснах ръката му.

— Нямаше да те моля да доведеш вещица, ако не мислех, че това е най-добрият ни шанс. Нема да помоля само по прищявка.

Той ме погледна дълго.

— Знам. Ти си един от най-малко капризните хора, които съм срещал.

— Бих казала, че трябва да ме видиш, когато не съм до врата нагазила в тела, но няма голямо значение. Не съм по-спокойна от това.

— Проверих случаите, в които си помогнала на полицията в Сейнт Луис, Анита. Ужасни неща. На колко години си в момента?

Аз се намръщих на въпроса и тогава отговорих.

— Двадесет и шест.

— От колко време помагаш на полицията?

— Около четири години.

— Бюрото върти ключовите си агенти е от глупостите със серийни убийци на всеки две години. Независимо дали те искат прехвърляне или не. Тогава след прекъсване, могат да се върнат обратно.

— Мислиш, че имам нужда от почивка?

— Всеки човек изгаря в крайна сметка, Анита, дори и ти.

— Всъщност, аз мисля за почивка, когато се прибера у дома.

Той кимна с глава.

— Това е добре.

Погледнах към него.

— Изглеждам ли сякаш имам нужда от почивка?

— Виждал съм го преди в очите на другите агенти.

— Виждал си какво? — Попитах.

— Все едно очите ви са чаша, и всеки ужас който виждате, добавя капка.

Очите ти са пълни с нещата, които си видяла, нещата, които си правила. Махай се докато все още има място за неща, които не кървят.

— Това е дяволски поетично за агент на ФБР.

— Един приятел остана, докато не получи инфаркт.

— Мисля, че съм малко млада за това. — казах аз.

— Друг приятел лапна пистолета си.

Гледахме се един друг.

— Аз не съм самоубийствен тип.

— Не искам също да те видя в затвора.

Очите ми се разшириха.

— Уау. Не знам за какво говориш.

— Държавният Департамент на САЩ потвърди, че Ото Джефрис е пенсиониран правителствен работник, но нямат достъп до останалата част от досието му в настоящия момент. Имам един приятел в Държавния департамент с второ ниво на секретност. Той не получи достъп до досието на Ото Джефрис. Той е тотално заличен, което означава, че той е призрак от някакъв вид. Не искаш да се замесиш с призрак, Анита. Ако се опитат да те вербуват, кажи не. Не се опитвай да разбереш кой е Ото наистина, или какво е направил. Не си ври носа или ще се озовеш в дупка някъде. Просто работи с него, остави го на мира, и продължи напред.

— Звучиш сякаш говориш от личен опит. — казах аз.

Той поклати глава.

— Няма да говоря за това.

— Ти го повдигна. — казах аз.

— Казах ти достатъчно, за да привлека вниманието ти, надявам се. Само ми се довери по този въпрос. Мамка му, стой далеч от тези хора.

Аз кимнах.

— Всичко е наред, Брадли. Не харесвам… Ото. И той мрази жените, така че не се притеснявай. Не мисля, че ще му хрумне да се опита да ме вербува.

— Добре. — Той постави пистолета обратно в чекмеджето на бюрото и го затвори.

— Освен това, — казах: — Какво иска от мен свръх секретен отдел?

Той ме погледна, и това беше поглед, който не бях свикнала да получавам. Погледа казваше, че съм наивна.

— Анита, можеш да възкресяваш мъртвите.

— Е, и?

— Мога да се сетя за половин дузина приложения за този талант.

— Като какво?

— Затворник умира при разпит. Няма значение. Вдигнете го отново. Световен лидер е убит. Имаме нужда от няколко дни, за да подготвим нашите войници, вдигаш лидера за няколко дни. Дава ни време, да контролираме паниката, или да спрем революция.

— Зомбита не са живи, Брадли. Не могат да минат за лидер на страна.

— От разстояние, за два или три дни, дори не се опитвай да кажеш, че не можеш да го направиш.

— Аз няма да го направя. — казах аз.

— Дори ако това означава, че стотици човешки живота могат да бъдат спасени, или стотици американци биха могли да бъдат евакуирани в безопасност.

Погледнах го.

— Аз… не знам.

— Няма значение колко добра причината изглежда в началото, Анита, в крайна сметка няма да бъде. В крайна сметка, когато си толкова навътре, няма да можеш да видиш дневна светлина, те ще поискат неща от теб, които няма да искаш да направиш.

Прегръщах себе си отново, които ме подразни. Никой не беше се приближил до мен да направя нещо на международно ниво. Олаф мислеше, че съм добра само за едно нещо и това не включваше подпомагане на правителството. Но това ме накара да се почудя как Едуард го беше срещнал. Едуард беше призрачен, но беше ли призрак?

Погледнах към толкова сериозното лице на Брадли.

— Ще бъда внимателна. — След това имах мисъл. — Дали някой те е питал за мен?

— Аз си мислех да ти предложа работа при нас. — Вдигнах вежди към него.

Той се засмя.

— Да, след като прегледах досието ти, реших, че си твърде независима, прекалено дива. Реших, че няма да вирееш в бюрократични условия.

— Правилно си схванал, но съм поласкана, че си сетил за мен.

Лицето му стана пак сериозно, и имаше линии на лицето му, които не бях виждала преди. Те го караха да изглежда над четирдесет. През повечето време той не го правеше.

— Досието ти е маркирано, Анита. Движи се по линията нагоре. Не знам за къде или кой е попитал за него, но има и правителствена работа там, за независими и диви, ако те са с достатъчно специализирали умения.

Аз отворих устата си, затворих я, и накрая казах:

— Бих казала, че се шегуваш, но ти не се, нали?

Той поклати глава.

— Бих искал да се шегувам.

Едуард беше казал, че не би довел Олаф ако е знаел, че аз ще идвам. Той направи това да звучи сякаш Олаф е бил поканен, не доброволно, но щях да питам Едуард. Да се уверя.

— Благодаря, че ми каза, Брадли. Не знам много за тези неща, но знам, че си поел риск да ми кажеш всичко това.

— Трябваше да ти кажа, Анита. Разбираш ли, че бях аз, който извади досието ти в началото. Аз бях този, който натискаше да те поканим. Аз те докарах до нечие внимание. За това аз искрено съжалявам.

— Всичко е наред, Брадли. Не си знаел.

Той разклати глава леко, а изражението на лицето му беше горчиво.

— Но аз трябваше да знам.

Не знаех какво да кажа на това. Оказа се, че не трябваше да казвам нищо, Брадли излезе от стаята. Чаках секунда или две, а след това го последвах. Но не можех да се отърся от безпокойството. Той искаше да ме изплаши, и успя. Всичко беше, че Биг Брадър гледа и параноя. Той вече ме накара да се зачудя дали Олаф се е самопоканил, или дори дали Едуард не е бил помолен да ме вербува. Не би ме изненадало, че Едуард работи за правителството, не и много. Той взима пари от всеки.

Щях да изглеждам глупаво, ако не бях видяла изражението на лицето на Брадли. Ако той не ми беше казал за моето досие. Той каза досие, сякаш всички имат досие. Може би имаха. Но някой е поискал досието ми. Имаше пълен опис на живота ми, престъпления, всички отпечатани в чист ред, пресичащи едно сенчесто бюро след друго, докато не пристигнат, къде— Или може би въпросът беше кой?

Блейк, Анита Блейк. Той дори звучи смешно. Разбира се, федералното правителството никога не е било известно със своето чувство за хумор.

35

Едуард ме остави да карам Хамъра му до болницата. Той остана, за да чака вещицата. Тя беше приятелка на Дона, така че той играеше Тед и държеше ръката и през местопрестъплението. Това щеше да бъде първото и местопрестъпление. Говоря за това да те хвърлят в най-дълбокото и да потънеш или да изплуваш. Дори аз имах по-нежно въведение в полицейската работа от това.

Олаф остана да общува с телата. Добре за мен. Не исках да бъда в кола, или друго малко затворено пространство с Олаф, без Едуард за придружител. Мисля, че полицията и федералните с радост биха ми го дали за пътуването. Единственото, което той беше направил, бе да потвърди предположението ми, че убиецът не оставил трофеите си доброволно, макар че Олаф знаеше по-малко за магията от мен. Той не знаеше защо убиецът си е тръгнал. Бях единствената със сценарий за това, а дори и аз ще бъда облекчена, ако практикуваш уикан потвърди мнението ми. Ако не го потвърди, тогава бяхме наистина без други предположения.

Всъщност, почти никой не искаше да дойде с мен. Франклин, мислеше, че съм луда. Какво съм искала да кажа, че оцелелите не са оцелели, а живи мъртъвци— Брадли не беше склонен да остави Франклин като водещ агент на мястото. Геоложките карти бяха на път и не мисля, че той искаше Франклин да отговаря за търсенето. Маркс не би оставил мястото на федералните, и той също мислеше, че съм луда. Рамирес и един униформен ме последваха в немаркирана кола.

Аз наистина не мислех, че те ще намерят чудовището. Нямаше никаква следа. Никаква следа означаваше, че или то можеше да лети, или да се дематериализира. Така или иначе те нямаше да го намерят, не пеша и не с карти. Така се чувствах свободна да отида в болницата.

Друга причина да отида в Албакърки е, че Едуард ми е намерил име. Един човек, който е известен като Брухо, вещица. Дона беше дала името на Тед само при условие, че няма да се използва да бъде наранен мъжа. Тя само щеше да даде името със стриктната уговорка, че няма да му се навреди. Този, който каза името не искаше Брухо да се върне и да го нарани. Той би правил зли магии за пари, както и за лично отмъщение. Ако можеше да докажеш в съда, че той извършва истинска магия за престъпни цели, това беше автоматична смъртна присъда. Името му беше Никандро Бако, и той трябваше да бъде некромант. Ако беше, той щеше да бъде първият, освен мен, който съм срещала. Името дойде с още едно предупреждение. Бъдете внимателни с него.

Той е много по-опасен, отколкото изглеждаше. Просто това, което ми трябваше — некромант с позиция. О, чакай, аз бях некромант с позиция. Ако почнеше да ми върти номера, ще видим кой е по-голямата риба. Беше ли това коз в ръцете или прекалена самоувереност— Ще видим.

О, и Бернардо дойде с мен. Той седна на пътническата седалка паднаща надолу, докато колана който настоях той да сложи мина през врата му. Неговото красиво лице се мръщеше, със скръстени ръце пред гърдите му. Мисля, че щеше да кръстоса краката си, ако имаше място. Думи като затворен, мрачен ми дойдоха на ум.

Сенки пресичаха пътя, въпреки че нямаше дървета или сгради да ги хвърлят. Бяха като сенки, просто изсипани от самата земя да лежат през пътя, като обещание на приближаващата нощ. Ако съдя по часовника на китката ми, беше началото на вечерта. Ако съдиш по нивото на дневна светлина, беше късен следобед. Имахме останали около три часа дневна светлина. Карах през събралите се сенки с чувство за спешност, притискащо се в мен. Исках да бъда в болницата преди да се стъмни. Не знаех защо и не си задавах въпроса. Бяхме следвани от полицейска кола. Разбира се, те биха могли да оправят фиша.

Беше страшно колко бързо и плавно колата вдигна над осемдесет без да го забележа. Имаше нещо в пътищата и начина, по който се разделяха и събираха в празния пейзаж, което правеше по-ниските скорости да изглеждат като пълзене. Аз държах твърдо осемдесет и Рамирес ме следваше. Изглеждаше, като че ли той е единственият, който ми вярваше. Може би той също беше усетил спешността.

Тишината в колата не беше точно като с компания, но не беше и неудобно. Освен това имах достатъчно проблеми, без да си играя на споделяне с един от социопатните приятели на Едуард.

Бернардо наруши тишината.

— Видях те с детектива да ставате от тревата.

Аз се намръщих към него. Той ме гледаше с враждебни очи. Мисля, че той се опитваше да започне скандал, въпреки че не знаех защо.

— Ние не ставахме. — казах аз.

— Изглеждаше ми доста удобно.

— Ревнуваш ли? — Попитах.

Лицето му се вкамени, изтънявайки до ядосани линии.

— Значи наистина спиш с всички. Само не с нас лошите.

Аз поклатих глава.

— Това беше утешаваща прегръдка, не че това ти влиза в работата.

— Не мислех, че си от прегръщащия тип.

— Не съм.

— Значи. — каза той.

— Значи, че този случай ми влияе.

— Чух това. — каза той.

Аз го погледнах. Лицето му беше отвърнато, само един тънък ръб от профила се показваше през косата му, като луната, точно преди да се стъмни.

Върнах се да гледам към пътя. Ако той не искаше да ме погледне в очите, за мен е добре.

— Мислех, че избягваш снимки и съдебните неща — казах аз.

— Тук съм две седмици повече от теб. Виждал съм снимките. Виждал съм телата. Нямам нужда да виждам всички отново.

— За какво по-точно ти и Едуард се скарахте днес?

— Скарали, — каза той и се изсмя. — Да, може да се каже, че се скарахме.

— За какво?

— Не знам защо, по дяволите, съм тук. Кажи ми по какво или по кого да стрелям, и аз ще го направя. Аз дори съм телоохранител, ако цената е добра. Но тук няма по какво да се стреля. Нищо освен мъртви тела. Аз не знам нищо за магията.

— Мислех, че си лицензиран ловец на глави, специализиран в свръхестествени същества.

— Аз бях с Едуард, когато той почисти гнездо на ликантропи в Аризона. Петнадесет от тях. Покосихме ги с картечници и гранати. — Той имаше изпълнен с желание глас. Ах, добрите стари дни.

— Преди това бях убил двама побеснели ликантропа, но след това получавах много обаждания за тези неща. Поемах тези, които са само това — просто удар. Единствената разлика е, че жертвите не са хора. С тези мога да се справя, но аз не съм детектив. Обади ми се когато убиеца е близко, и аз ще съм там, но не и този. Това шибано чакане, търсене на улики. Кой, по дяволите, търси улики — Ние сме убийците, не Шерлок Холмс. Той се сгърчи на мястото си и се бореше да седи изправен, със стегнати ръце, разтърси глава, за да отметне косата си далеч от лицето. Разтърсването на главата беше много женствен жест. Човек трябва да бъде истински мачо за да не изглежда така. Бернардо успяваше.

— Може би той е предположил, че тъй като си му помогнал с превръщачите, ще бъдеш полезен с това.

— Сгрешил е.

Аз вдигнах рамене.

— Тогава се прибери вкъщи.

— Не мога.

Аз го погледнах. Можех да видя повечето от профила му, и това беше хубав профил.

— Дължиш му услуга, нали?

— Да.

— Нещо против да те питам какъв вид услуга?

— Също като теб.

— Убил си един от другите му резерви?

Той кимна, и трябваше да прокара ръцете си през косата, за да я плъзне обратно от лицето си.

— Искаш ли да говориш за това?

— Защо? — Той ме погледна и лицето му в един от малкото пъти, не беше подигравателно, а сериозно, дори замислено. Той изглеждаше по-малко красив, без усмивката и блясъка в очите му, но той също така изглеждаше по-реален. Държейки се истински ще ме вкара в проблеми по-бързо от всеки чар. — Искаш ли да говориш за това как уби Харли? — попита той.

— Не съвсем.

— Тогава защо питаш?

— Изглеждаш напрегнат. Мислех, че може да помогне да поговорим, или това просто е едно от момичешките неща?

Той се усмихна, и почти достигна очите му.

— Мисля, че са момичешки неща, защото аз не искам да говоря за това.

— Добре, нека да поговорим за нещо друго.

— Какво? — Той гледаше през далечния прозорец, с едно рамо притиснато срещу стъклото. Пътят слезаше между два хълма, и света изведнъж стана тъмно сив. Ние буквално изпускахме дневната светлина. Но това, последното, е най-категорично атака на дневна светлина. Така че, защо бях толкова притеснена за идващата нощ— Може би това беше просто заради годините на лов на вампири, където тъмнината означаваше, че ние, хората, вече нямаме предимство. Надявах се, че това е само стар навик, но пърхането в стомаха ми не мислеше, че беше.

— От колко време познаваш Едуард? — Попитах.

— Шест години.

— Мамка му. — казах аз.

Той ме погледна.

— Какъв е проблемът?

— Аз го познавам от пет. Надявах се го познаваш по-дълго.

Той се ухили към мен.

— Искаш да ме използваш за информация, нали?

— Нещо такова.

Той се обърна в предпазния колан, докато голяма част от тялото му беше срещу мене, с един крак върху седалката.

— Позволи ми да те използвам, а после може да ме използваш за всичко, което искаш. Гласът му беше спаднал с една или две степени. Главата му беше на една страна, косата се растилаше върху седалката като черна козина.

Аз поклатих глава.

— Ти си възбуден, а аз съм на разположение. Това не е много ласкателно, Бернардо.

Той се върна на мястото си, метна косата си обратно към неговата страна на седалката.

— Сега, това е момичешко нещо.

— Кое е?

— Усложняваш нещата, нуждата от секс да бъде нещо повече от секс.

— Не знам. Знам един мъж или двама, които го правят толкова сложно.

— Не звучиш доволна от него или от тях.

— Едуарт преди или след като се е обадил на Олаф те повика? — Попитах.

— След, но ти сменяш темата.

— Не, не я. Едуард е експерт по хората. Той знае кой да извика за всяка дадена ситуация, за всяко убийство. За Олаф има смисъл. За мен има смисъл. Ти не се връзваш. Той знае, че това не е твоя тип престъпление.

— Изгуби ме.

— Едуард ме окуражаваше да спя с теб.

Бернардо ме погледна, шокиран, мисля. Хубаво е да знам, че той можеше да бъде.

— Едуард сватовник. Става дума за един и същ Едуард, нали?

— Може би Дона го е променила. — казах аз.

— Нищо не променя Едуард. Той е планина. Той е просто там.

Аз кимнах.

— Вярно е, но той не ме насърчаваше да избера пердета с теб. Той каза, цитирам: “Всичко което ти трябва, е хубаво чукане без усложнения.”

Веждите на Бернардо се качиха на косата му.

— Едуард е казал това?

— Да, направи го.

Вече ме гледаше. Усещах погледа му върху мен, дори когато гледах към пътя. Вече не беше сексуално. Той беше напрегнат. Имах вниманието му.

— Да не искаш да кажеш, че Едуард ме доведе, за да те изкуши?

— Не знам. Може би. Може би не съм права. Може би това е просто съвпадение. Но той не е щастлив от избора ми на любовници.

— Първо, няма случайности, когато става дума за Едуард. Второ, с кой може да спиш, който да притеснява Едуард— Не би му пукало, ако го правиш с кучето си. Игнорирах последния коментар, защото не можех да мисля за връщане към него. Въпреки, че бях съгласна с него. Обикновено, Едуард просто искаше да знае дали можеш да стреля. Всичко друго не беше важно.

— Ще отговоря на въпроса ти, ако ти отговориш на моите първо.

— Пробвай ме.

— Може да изглеждаш като момче за прикритие , но няма смисъл за теб да идваш от друга култура?

— Прекалено бял ли съм за теб —  гласът му беше ядосан. Докоснах рамото му.

— Вижте, семейството на майка ми са мексикански американци, а ти имаш усещане за тяхната култура, когато общуваш с тях. Семейството на баща ми са немци, и те ще кажат неща, направят неща, които са европейски или  има чужд привкус. Не изглеждаш да имаш някаква специфична култура или произход. Говориш като средно статистичен американец, както от телевизията или нещо такова.

Той ме погледна, и вече беше ядосан.

— Mайка ми беше бяла. Баща ми беше индианец. Казаха ми, че е починал преди да се родя. Тя се отказала от мен още при раждането. Никой не искаше малко смесено бебе, така че ходех от един приемен дом в друг. Когато бях на осемнадесет години, аз се присъединих към армията. Те разбраха, че мога да стрелям. Убивах неща за страната си в продължение на няколко години. След това отидох на свободна практика. И сега съм тук.

В гласа му нарастваше горчива, докато почти болеше да го слушам.

Да кажа, че съжалявам би било обидно. Да кажа че разбирам, би било лъжа. Да благодаря за отговора изглеждаше нередно.

— Няма ли какво да кажеш? — , попита той. — Шокирана— Съжаляваш за мен— Дай ми малко секс от съжаление.

Погледнах го.

— Ако някой прави секс с теб, не е от съжаление, и ти дяволски добре го знаеш.

— Но ти не искаш да правиш секс с мен.

— Това не е заради твоята етническа принадлежност или липсата на такава, или заради твоето минало. Имам двама мъже, които ме чакат у дома. Двама е твърде много. Три ще бъде абсурдно.

— Защо Едуард не ги харесва? — Бернардо попита.

— Единият е върколак, а другият е вампир. — Думите ми бяха празни, но гледах лицето му достатъчно дълго, за да видя реакцията. Той се облещи към мен.

Най-накрая затвори устата, и каза:

— Ти си Екзекуторът, бича на немъртвите. Как може да го правиш с вампир?

— Не съм сигурна, че мога да отговоря на този въпрос, дори и на себе си. Но в момента, не го правя въобще.

— Мислеше ли, че върколака е човек— Опитваше ли се да мине за човек?

— Отначало, но не за дълго. Знаех какво е, когато го отведох в леглото си.

Той подсвирна леко.

— Едуард мрази чудовища. Но не мислех, че ще му пука, ако един от неговите подкрепления спи с тях.

— Пука му. Не знам защо, но го прави.

— Така че, той какво си е мислел— Че една нощ с мен ще промени твоята религия— Да те накарам да се отречеш от чудовищата? — Той гледаше към мен сега, изучавайки лицето ми. — Чувал съм, че превръщачите могат да променят формата на тялото си с воля. Вярно ли е?

— Някои от тях могат, — казах аз. Ние бяхме в покрайнините на Албакърки. Улица с молове и заведения за бързо хранене.

— Може ли твоят приятел?

— Да.

— Може ли да промени формата на цялото си тяло, с воля?

Почувствах изчервяване да минава по врата ми в лицето ми и не можех да го спра.

Бернардо се засмя.

— Предполагам, че може.

— Без коментар.

Той все още се смееше тихо на себе си, много мъжки смях.

— Твоят вампир стар ли е?

— Четиристотин години и повече. — казах аз. Напуснахме улицата с молове и завихме към жилищен район. Приближавахме до първата забележителност по указанията които Едуард ми беше дал. Бяхме използвали близо един час дневна светлина. Почти изпуснах завоя за отбивката за мястото на Никандро Бако, но ако бях права, ако нещото, с което се занимавахме беше друг вид немъртво, някаква, за която не съм чувала, тогава може да е хубаво да има наоколо друг некромант. До колкото знаех, този тип немъртви е местен специалиТед, и Бако ще знае повече от мен. Завих, проверих на задното виждане, за да видя дали Рамирес все още е зад мен. Всъщност всички ние превишавахме ограничението на скоростта.

— Можеш ли да ми прочетеш упътването? — Попитах.

Той не отговори, просто вдигна списъка хартия от таблото, и започна да чете имената на улиците.

— Упътването е наред за малко. Нека се върнем към нашия малък разговор.

Аз се намръщих към него.

— Трябва ли?

— Нека да видя дали съм разбрал правилно, — каза Бернардо. — клатиш се с превръщач, който има такъв добър контрол над тялото си, с което може да направи всяка една част от себе си … по-голяма.

— Или по-малка. — казах аз. Броях уличното осветление под дъха си. Не исках да пропусна завоя. Имахме време да видим този човек и да стигнем до болницата, преди да се стъмни, но не и ако се загубехме.

— Никой човек не прави нещата по-малки по време на секс. Не ме интересува какво е, той все още е мъж.

Вдигнах рамене. Нямаше да обсъждам размера на Ричард с Бернардо. Единственият човек, с който съм го обсъждала беше Рони, и беше с много кикот, докато тя споделяше неудобни факти за приятеля си Луи. Моя опит показваше, че жените казват по-интимни подробности за приятелите си от мъжете. Мъжете може да се хвалят повече, но жените ще говорят с подробности и споделят повече опит.

— Така докъде бях стигнал? — Бернардо каза. — О, правиш го с превръщач, който има толкова доббър контрол над тялото си, че може да направи всяка част на тялото си по-голяма или по-малка само с воля.

Намествах се в седалката, но накрая кимнах. Бернардо се усмихна щастливо.

— И го правиш с вампир, който е правил секс повече от четиристотин години. — Той изведнъж прозвуча фалшиво — британски. — Може ли да приемем, че той е добре квалифициран до сега?

— Изчервяването, което беше започнало да избледнява се завърна, като изгаряне. Почти щях да приветствам тъмнината, за да се скрия.

— Да. — казах аз.

— По дяволите, приятелко, аз може да съм добър, но не съм толкова добър. Аз съм просто едно бедно смъртно момче. Не мога да се конкурирам с Властелина на вампирите и Човека-вълк.

Бяхме в част на града, която изглеждаше почти безлюдна. Бензиностанция с решетки на прозорците и графити разпръснати по всичко като заразна болест. Витрината на магазина срещу него беше с заковани прозорци и с още графити. Следобедът беше все още пълен с отразена слънчева светлина, но някак светлината не стигаше съвсем до улицата, като че ли имаше нещо тук, което го държеше на пристан. Кожата на гърба ми настръхна толкова силно, че подскочих.

— Какво не е наред? — Бернардо попита.

Аз поклатих глава. Устата ми изведнъж пресъхна. Знаех, че сме пристигнали преди да извикам:

— Ето го, Лос Дуендос, джуджетата.

Въздухът беше гъст и пълен с тежестта на магия. Смъртна магия. Или току — що бяха убили нещо, за да съберат сили за заклинание, или те активно работеха с мъртви точно в този момент. След като слънцето все още беше високо, това беше трик. Повечето аниматори не могат да възкресяват мъртви, докато не се стъмни. Теоретично, аз бях достатъчно силна да възкресявам мъртвите по обяд, но не го правех.

Веднъж ми казаха, че единствената причина да не мога да го направя, че аз вярвах, че не можех да го направя. Но Никандро Бако не изглежда да споделяше моите съмнения. Може би нямаше да бъда най-голямата риба в края на краищата. Сега имах пристъп на съмнения. Твърде късно, за да викна Едуард тук за подкрепление. Ако Бако усетеше полъх на полиция, той или ще избяга, няма да сътрудничи, или ще се опита да ни навреди. Неговата сила дишаше върху тялото ми, а аз все още седях в колата. Какво ли щеше да е като се видим лично?

Лошо. Колко лошо ? — както казва една стара поговорка, има само един начин да го разберете.

36

Паркирах в безлюден паркинг две пресечки по-надолу и около ъгъла на бара. Рамирес беше спрял до мен, и той, и униформения полицай Ригби, се приближиха до нас. Ригби беше среден на ръст, добре сложен и се движеше тренирано. Той имаше самочувствие и готова усмивка, която стигаше чак до очите му. Чувстваше се прекалено удобно в кожата си, сякаш нищо наистина лошо не го беше докосвало. Липсваше нещо, което повечето полицаи имат, рутина. Той изглеждаше по-възрастен от мен, но очите му бяха по-млади, и това ме притесняваше.

Рамирес беше прекарал време по пътя за проверка на Никандро Бако, известен още като Ники Бако. Той беше заподозрян в убийствата, но свидетелите по странен начин са изчезвали или са забравяли това, което бяха видели. Той беше свързан с местна байкър банда, ах, клуб. Според Рамирес байкър бандите вече предпочитат по-политически коректен термин като „клуб”. Местния “клуб” се наричаше „Лос Лобос”.

— Да не се объркаш с музикална група, — каза Рамирес.

Примигнах към него. След това схванах шегата.

— О, да, Лос Лобос, музикалната група.

Той ме погледна.

— Добре ли си?

Аз кимнах. Дори две три пресечки по-далече, усещах докосване на магията на Бако. Залагах, че ако някой отдели време, ще намерят магии, талисмани, защитени места, сложени тук-там в околността. Не мислех, че той знаеше за мен все още. Мисля, че единствената причина, да го усетя толкова силно, е че той беше по средата на заклинание. Талисманите бяха разпръснати из квартала да разпръскват безпокойство. Той можеше буквално са изрита другите бизнеси от бизнеса. Незаконно, както и неетично. Разбира се, защо той би искал да унищожи цялата икономиката на района, около бара му, беше загадка за мен. Ще се тревожа за това по-късно. Убийство и тежка телесна повреда са на първо място. Възможност за измама с недвижими имоти по-късно. Просто трябва да имаш приоритети.

— Лобос са малки и местни, но имат лоша репутация — каза Рамирес.

— Колко лоша? — Попитах.

— Разпространение на наркотици, убийства, наемни убийства, нападения, нападение със смъртоносно оръжие, опит за убийство, изнасилване, отвличане.

Бернардо казва:

— Отвличане? — Като че ли другите престъпления трябваше да се очакват, но не и последното.

Рамирес го погледна и очите му преминаха от приятелски в студени. Той не харесваше Бернардо по някаква причина.

— Смятаме, че отвличат тийнейджърки, но никой никога не се намира, а единственият свидетел я видя, да я влачат във ван, който изглежда като този на техният лидер, Роланд Санчес, собственик към момента. Но много хора притежават сив ван.

— Имате ли много изчезнали момичета? — Попитах.

— Не, не сме забелязали модел на млади жени отвлечени от гангстерите. Не казвам, че няма да го направят, но не им е навик.

— Радвам се да го чуя — казах аз.

Рамирес се усмихна.

— Вие сте въоръжени, и… — Той ми подаде мъничък мобилен телефон. — Натиснете този бутон и ще се свърже с този телефон. — Той повдигна същия телефон. — Ригби и аз ще претичаме с подкрепление.

Очите ми се преместиха на Ригби, който в действителност повдигна шапката си към мен.

— На вашите услуги, госпожо.

Госпожо— Или той беше пет години по-млад, отколкото изглеждаше, или използваше госпожо за всички жени. Обърнах се от приятните му очи към Рамирес. Очите му бяха приятни, но не бяха спокойни. Той беше видял твърде много от живота за истинско спокойствие. Харесвах неговите очи повече.

— Няма да се опиташ да ме разубедиш само Бернардо и аз да влезем в бара?

— Подозираме Бако за използване на магия, за да убива хора. Това е автоматична смъртна присъда. Ако усети и полъх на полиция, той ще се затвори и ще започне да пита за адвокат. Ако искате информация от него, ще трябва да играете на обикновени граждани. Сега, ако си планирала да отидеш там сама, без Бернардо или някои мъж с теб, тогава ще спорим.

Аз се намръщих към него.

— Мога да се грижа за себе си.

Той поклати глава.

— В света на тази банда, жените не съществуват, освен чрез мъжете.

Намръщих се още по силно.

— Изгуби ме.

— Всички жени са нечия майка, дъщеря, съпруга, сестра, приятелка, любовница. Те няма да знаят какво, по дяволите, да правят с теб, Анита. Влез като приятелка на Бернардо. — Той повдигна ръката си нагоре, за да ме спрат да го прекъсна преди да мога дори да си отворя устата и да се опитам. — Довери ми се. Трябва да имаш някакъв статут, който те могат да разберат бързо и лесно. Да размахваш лиценза за аниматор е прекалено близо до значка. Няма жена с нормален мозък не би просто влязла там за едно питие. Трябва да си нещо. — Той погледна към Бернардо, не че беше щастлив. — Аз ще вляза с теб като твой приятел, но искам или не, аз изглеждам като ченге, или поне така ми казаха.

Погледнах го. Не бях сигурна защо,но повечето полицаи след известно време наистина изглеждат като полицаи, дори и извън работно време . Отчасти бяха дрехите, отчасти необясним дъх на авторитет или лошо отношение или нещо друго. Каквото и  да беше Рамирес го имаше. Ригби беше в униформа, а и аз нямаше да го вземат като подкрепление така или иначе. Той ме изнервяше с излъчваното от него самодоволство. Полицаите никога не би трябвало да бъдат толкова доволни от себе си. Това означаваше, че нямат много опит все още.

Погледнах лицето на Бернардо.

— Съгласна без протест.

— Добре, — каза Рамирес, но той гледаше Бернардо, сякаш не харесваше израза на лицето му. Той вдигна пръст близо до лицето на високия човек.

— Ако преминеш линията с Анита там, лични ще те накарам да съжаляваш.

Очите на Бернандо се смениха от изумени до студени. Напомняше ми на начина, по който очите на Едуард губеха емоция, докато не станеха празни и някак си груби.

Стъпих между тях, достатъчно, за да ме гледат и двамата.

— Мога да се грижа за себе си, когато става въпрос за Бернардо, детектив Рамирес. Благодаря все пак. — Използвах титлата му, за да напомня на Бернардо кой и какво беше той. Дори Едуард се държеше меко около ченгетата.

Лицето на Рамирес се затвори, празно.

— Както искаш, г-жо Блейк.

Осъзнах, че той мислеше, че използвам титлата му, защото съм му сърдита. По дяволите. Защо винаги бях потънала до задника дълбоко в мъжкото его в средата на дадена криза?

— Всичко е наред, Фернандо. Просто искам да напомня на всички, че аз съм голямо момиче. — докоснах леко ръката му.

Той ме погледна, и очите му се смекчиха.

— Добре. — Това беше мъжката кратка дума за извинение и извинението е прието. Въпреки, че навярно, ако една от страните не беше жена, кратката дума щеше да бъде още по-кратка.

Отстъпих от тях двамата и промених темата.

— Невероятно е колко много лоши момчета и чудовища ще говорят с мен, а не с полицията.

Той кимна, с все още сериозно лице.

— Невероятно. — Това е една дума за него. Начинът, по който ме погледна беше толкова изучаващ, толкова търсещ, че се зачудих дали той не ме е проверявал заедно с Бако.

Не попитах. Наистина не исках да знам. Но той беше прав за Бако. Ако той е това, което казват хората, тогава той не би искал полицията никъде близо до неговия дом или мястото на работа. Те не се майтапеха с автоматичната смъртна присъда. Последното изпълнение, в тази страна, на правещ магията, беше преди два месеца. Беше в Калифорния, където няма смъртно наказание за никакви други престъпления.

Те бяха съдили и осъдили магьосник, или нека бъде магьосница, за използване на демони. Тя е използвала демон да убие сестра си, за да наследи имотите на родителите си. Имаха съмнение, че тя също е убила родителите си, но не можаха да го докажат. А и кой го е грижа— Те могат само веднъж да я убият. Бях чела част транскрипцията от процеса. Тя беше виновна. Нямам абсолютно никакво съмнение по този въпрос. Но имаше три месеца от ареста, до обвинението и извършването на присъдата. Това беше нещо нечувано в американската правосъдна система. По дяволите, обикновено отнема повече време от това, да получиш дата за изслушване, да не говорим за напълно цял процес. Но дори и Калифорния беше научил урока си преди няколко години. Те бяха арестували магьосник за много подобни престъпления.Опитаха да дадат на магьосника обичайното изчакване за процес, защото някой конгресмен или друг, оспорваха, че смъртното наказание не трябва да се разрешава дори и в случаите на магическо убийството. Магьосникът беше призовал голям демон в килията си. Той избил всички охранители в отделението, както и някои от затворниците. Най-накрая беше проследен с помощта на сборище на белите уикани. Мъртвите общо са били четиресет и двама, четиредесет и трима, нещо такова. Той беше убит по време на опита на залавяне. Бе поел трийсет изстрела, което означава, че хората са изразходили всичките си амуниции в тялото му след като е паднал. Щом никой от полицията, не е бил хванат в кръстосан огън, те трябва да са стояли над него, с насочени надолу оръжия. Прекалили са, може да се обзалагате, но не ги обвинявам. Никога не намериха всички части на телата на охраната в затвора.

Ню Мексико беше щат със смъртното наказание. Обзалагам се, че ще бъдат в състояние да победят Калифорния с три месечния срок от арест до изпълнение на присъдата. Искам да кажа, все пак, в този щат могат в действителност да те осъдят на смърт за добро старомодно убийство. Добавете магия към него, пепелта ви ще се разсее на вятъра по-бързо, отколкото може да се каже Велзевул.

Методът и начина на изпълнение са еднакви за всички. Америка не допуска изгаряне на клада за никакво престъпление. Но след като са мъртви, те изгарят телата до пепел, ако са осъдени за престъпление включващи магия. След това те разпръскват пепелта, обикновено в течаща вода. Много традиционно. Има части в Европа, където все още е законно да се изгарят “вещици” на кладата. Има повече от една причина, заради която не пътувам много извън страната.

— Анита, все още ли си с нас? — Рамирес попита.

Мигнах.

— Извинявай, мислех за последната екзекуция в Калифорния. Не обвинявам Бако за това, че се притеснява.

Рамирес поклати глава.

— Аз също. Бъдете много внимателни. Това са лоши хора.

— Анита знае за лошите хора, — каза Бернардо.

Двамата мъже се спогледаха и отново имах усещането, че Рамирес не го харесва. Изглеждаше, че Бернардо го дразни. Дали се познават?

Реших да попитам.

— Познавате ли се?

И двамата клатеха глави.

— Защо? — Бернардо попита.

— Момчета, изглеждате сякаш имате някакви лични глупости между вас.

Тогава Бернардо се усмихна, а Рамирес изглеждаше неловко.

— Това не е лично с мен, — каза Бернардо.

Ригби се обърна, кашляйки. Ако не знаех по- добре, щях да кажа, че прикрива смях.

Рамирес не му обърна внимание, цялото внимание беше за Бернардо.

— Знам, че Анита знае как да се справи около лошите момчета, но ножа в гърба не се интересува колко си добър. В Лобос се гордеят, че използват ножове, вместо пистолети.

— Пистолетите са за женчовци. — казах аз.

— Нещо такова.

Имах черно сако над тъмносинята риза с къси ръкави. Ако закопчаех две копчета, сакото скриваше Файерстара отпред и все още ми оставаше достатъчно място да го стигна, и Браунинга също. Всъщност тънкият телефон в десния страничен джоб, беше по-забележим от оръжията.

— Просто обожавам да нося пистолет на бой с ножове.

Бернардо беше наметнал черен елек върху бялата си блуза с къс ръкав. Той се развяваше на гърба и покриваше 10 милиметровата Берета на бедрото му.

— Аз също, — каза той и се усмихна. Това беше жестока усмивка, и осъзнах, че това може да е първият път от седмици, където ще се изправи срещу нещо от плът и кръв и може да го убие.

— Ние влизаме за информация. Разбираш ли това? — казах аз.

— Ти си шефът. — каза той, но не ми хареса начина, по който очите му изглеждаха. Те бяха пълни с очакване, нетърпеливи.

Чувствах параноя тази сутрин, когато вмъквах ножа в кания на гръбнака ми. Сега движех главата си малко напред — назад да усетя дръжката срещу врата ми. Беше успокояващо. Почти винаги носех кании на китката си и подходящи ножове, но канията на гръбначния стълб беше по желание. Една минута си параноик и взимаш твърде много тежки оръжия, на следващата си уплашен, и недостатъчно въоръжен. Животът е такъв, или моят живот е такъв.

— Знаете ли какво са Лос duendos? — Рамирес попита.

— Бернардо каза, че означава джуджета.

Рамирес кимна.

— Но тук това е фолклор. Те са малки същества, които живеят в пещери и крадат неща. Но е трябвало да бъдат ангели, които са останали между Рая и Ада по време на бунта на Луцифер. Толкова много ангели са излизали от Рая, че Бог затръшнал вратата и Лос duendos останали в капан от външната страна на Рая. Те са оставени в състояние на неопределеност.

— Защо просто не са отишли в Ада? — Бернардо попита. Това беше добър въпрос. Рамирес вдигна рамене.

— Историята не казва.

Погледнах Ригби стоящ зад Рамирез. Той стоеше толкова спокойно, готов, подготвен като пораснал бойскаут. Той не изглежда притеснен за нищо, и това ме накара да се изнервя. Бяхме на път да влезем в бар, който беше пълен с байкърс, лошите момчета. Имаше некромант вътре, толкова силен, че караше кожата ми да тръпне от няколко пресечки дълечина. Останалите от нас изглеждаха уверени, но това беше увереност, родена от това, че са били там и направи това и оцелели, увереността на Ригби ми изглеждаше фалшива, не фалшива увереност, но основана на погрешно предположение. Не можех да знам със сигурност, без да питам, но залагах, че Ригби никога не е бил наистина в ситуация, в която да си мисли, че няма изход. Имаше мекотата в него, въпреки здравите мускули. Бих взела малко по-малко мускули и по-голяма дълбочина на очите всеки ден. Надявах се, че Рамирес не трябва да идва сединствено подкрепление  Ригби , но не го казах на глас. Всеки губи черешката си някога, някъде, ако нещата се объркат, тази вечер може да бъде нощта на Ригби.

— По някаква причина ли ни разказа тази малка история, Фернандо— Искам да кажа, че не мислиш, че този Бако или бандата байкър са лос дуендос? — Той поклати глава.

— Не, аз просто мислех, че може да искате да знаете. Казва нещо за Бако, че е кръстил бара си на паднали ангели.

Отворих шофьорската вратата на хамъра. Бернардо схвана намека и слезе от страната на пътника.

— Не паднали ангели, Ернандо, просто уловени в неопределеността.

Ернандо се облегна на отворения прозорец на колата.

— Но те не са вече в Рая, нали? — С този последен загадъчен коментар той се отдръпна и ми позволи да вдигна прозореца. Той и Ригби гледаха как потегляме. Изглеждаха един вид пропаднали стоейки там в изоставения, потрошен паркинг. Или може би това беше просто моето чувство за пропадане.

Погледнах Бернардо.

— Не убивай никого, нали?

Той се пъхна обратно на мястото си, сгушен срещу кожата. Изглеждаше по- спокоен, отколкото го бях виждала от часове.

— А ако се опитат да ни убият?

Въздъхнах.

— Тогава ще се защитаваме, — казах аз.

— Виждаш ли, знаех, че ще видиш нещата по моя начин.

— Не започвай битката. — казах аз.

Той ме погледна с нетърпеливи кафяви очи.

— Мога ли да я завърша? — Погледнах назад към пътя търсейки място за паркиране. Каквото и заклинание да правеше Бако, вече беше свършило. Атмосферата беше малко по-лесна да се диша. Но все още имаше нещо във въздуха като близка мълния в очакване да удари.

— Да, можем да го завършим.

Той започна да си тананика. Мисля, че беше част от “Великолепната седморка “. За да цитирам един прекалено употребяван филм, имах лошо предчувствие за това.

37

Докато успея да намеря празно място, с Бернардо вече бяхме измислили план. Аз бях съживител от друг град, дошла да говори по служебни въпроси с един от малкото съживители, за които бях чувала. Ако това не беше дяволски близо до истината, щеше да бъде доста лоша история като за прикритие. Дори и при положение, че беше истината, или близо до нея, пак звучеше слабо. Но нямахме цял ден на разположение, а освен това не мислех, че да бъдем прикрити е силната страна на нито един от нас. И двамата се чувствахме по-добре в ролята на разбий-вратата-и-стреляй, отколкото на измисли-добра-история-за прикритие-и-проникни-в-тила-на-врага.

Бернардо протегна ръка към мен точно преди да пресечем улицата, а аз му се намръщих.

Той поклати ръката си към мен:

— Хайде, Анита, играй честно. — Беше протегнал дясната си ръка. За секунда се вгледах в нея, но накрая я приех. Пръстите му се плъзнаха около ръката ми малко по-бавно и малко по-собственически отколкото беше нужно, но можех да го преживея. За щастие и на двама ни съм десничар, а Бернардо — левичар. Можехме да се държим за ръцете и все пак ръцете, с които стреляме да са свободни. Обикновено, когато се стигнеше до гушкане, аз бях единствената въоръжена, така че се съобразявахме само с моята ръка за стрелба.

Излизала съм с мъже, с които не можем да се държим за ръце и те да не се поклащат непохватно между нас. Бернардо не беше един от тях. Той забави крачка, за да мога да се нагодя към дългите му крака, докато не осъзна, че съм на крачка пред него, влачейки го за ръка. Имам много високи приятели. Никой от тях не се е оплакал, че не мога да вървя наравно с него.

Вратата към бара беше черна и се сливаше толкова добре с фасадата на сградата, че може спокойно да я пропуснеш. Бернардо я отвори пред мен и аз му го позволих. Ако започнехме да спорим кой на кого да отвори, можехме да си развалим прикритието. Въпреки че, ако наистина ми беше гадже, щяхме да сме провели този разговор. Така де.

В минутата, в която пристъпих в бара, не, в момента, в който стъпих в бара, разбрах, че няма да се впишем. Толкова много неща вече се бяха объркали. Дрехите ни не бяха в повече, просто не бяха точните дрехи. Ако Бернардо беше зарязал черната официална риза и носеше само бялата тениска, и ако тя не изглеждаше толкова нова, може би щеше да се впише. А аз определено бях единствената със сако в помещението. Но дори и само с тенис-блузката и дънките щях да изглеждам навлечена в сравнение с това, което носеха повечето жени. Може ли да се каже твърде къси шорти?

Момичето близо до нас, и като казвам момиче имам предвид момиче — ако имаше и осемнадесет, бях готова да си изям чорапа, ме изгледа враждебно. Тя имаше дълга, кестенява коса, която се люлееше покрай раменете?. Косата— изглеждаше чиста и блестяща дори на слабото осветление. Гримът беше лек, но много добре направен. Би трябвало да обмисля кого да заведе на бала. Вместо това беше облечена в черен, кожен сутиен с метални капси и съответстващи му панталонки, които изглеждаха като нарисувани на тесния— ханш. Чифт от онези неудобни обувки с много висок ток и на платформа, допълваха облеклото й. Този вид обувки на платформи са били грозни още през седемдесетте и осемдесетте и си оставаха грозни две десетилетия по-късно, нищо че се бяха върнали на мода.

Беше се увесила на един мъж, който беше с тридесет или повече години по-стар от нея. Косата и рошавата му брада бяха сиви. На пръв поглед можеше да ти се стори, че е дебел, но той беше едър по начина, по който са едри нападателите в американския футбол, плът и под нея мускули. Очите му бяха скрити под малки, тъмни кръгли очила, дори при положение, че в бара беше постоянен полумрак. Седеше на масата, която беше най-близо до вратата, а едрите му ръце почиваха върху нея. Той беше напълно отпуснат, но все пак човек можеше да се усети големината му, колко беше внушителен физически. Момичето бе по-слабо и по-ниско от мен. Надявах се да му е дъщеря, но някак си се съмнявах.

Той се изправи и вълна от енергия се изля от него на талази, почти видим облак от сила. Изведнъж ми стана много трудно да дишам и не беше от цигарения дим, който се стелеше ниско из помещението като мъгла. Дойдох тук и очаквах да видя съживител. Не очаквах да видя върколак. Не мога да съм сто процента сигурна за вида на животното, но наречете го предчувствие — los lobos — трябваше да са върколаци.

Огледах помещението пълно с хора и усетих как силата им се надигна като невидима козина. Бернардо постави дясната си ръка на рамото ми и ме повлече към бара, бавно. Нужно ми бе почти цялото самообладание, за да не изкарам един от пистолетите. Не се протегнах към нито един от тях. Те не ни бяха посрещнали с насилие. Вероятно винаги са правили подобно шоу към всеки нахален турист. Почти всеки ще долови посланието и ще се изниже. Изнизването звучеше като много добра идея. За нещастие ние си имахме работа, и очевидната яка заплаха не беше достатъчно, за да ни спре. Жалко. Защото нямаше да им хареса факта, че не си тръгваме. Ами ако сегашната заплаха не беше нещо обичайно— Ами ако се опитваха да ни прогонят, защото ставаше нещо нередно— От лошо по-лошо.

Дългият дървен бар се беше разчистил, докато стигнем до него. По-добре за мен. Не исках да бъда обградена. Барманката беше жена, и изненадващо — джудже, а, малък човек. Не можех да надзърна зад бара, но трябваше да има нещо, на което да е стъпила. Тя имаше къса, гъста коса, изпъстрена с бели кичури. Лицето— беше с типично грубо и квадратно, но очите— бяха с най-твърдия поглед, който някога бях виждала. Лицето— беше набраздено с дълбоки бръчки, но не от старост, а от тежък живот. Едната— вежда беше пресечена от голям бял белег. Липсваше— само табела над главата: „Аз съм имала труден живот”.

— Какво ще желаете? — попита тя. Тонът— съвпадаше с останалата част от нея — беше суров.

Почти очаквах Бернардо да отговори, но вниманието му изцяло беше насочено към залата и атмосферата на нарастваща враждебност.

— Търсим Ники Бако — казах аз.

Очите— дори не трепнаха.

— Никога не съм чувала за него.

Поклатих глава. Отговорът— беше автоматичен. Дори не— се наложи да го обмисли. Бих могла да попитам за всеки останал в залата и отговорът щеше да бъда същия. Понижих гласа си, въпреки че знаех, че съществата в стаята щяха да чуят и най-тихия шепот.

— Аз съм некромант. Чух, че и Бако е такъв. Срещала съм много вдигачи на зомбита, но никога не съм сещала друг некромант.

Тя поклати глава.

— Не знам за какво говорите. Започна да търка бара с лекьосан парцал. Дори вече не ме гледаше, сякаш се бях превърнала в нещо съвсем безинтересно.

Те щяха да се позабавят малко, после щяха да станат нетърпеливи и да се опитат да ни изритат навън.

Освен ако не започнехме да стреляме по хората, щяха да успеят. Когато не си сигурен, кажи истината. Не е обичайната ми тактика, но хей, трябва да пробвам всичко по веднъж.

— Аз съм Анита Блейк — това беше всичко, което успях да кажа преди погледът— да светне нагоре и това беше първият път, в който наистина ме погледна.

— Докажи го — каза тя.

Започнах да бъркам в якето си, за да извадя личната си карта. Чух щракването на оръжие изпод бара, когато тя спусна ударника. Само от звука можех да кажа, че това е старовремска пушка с рязана цев, иначе нямаше да се събере зад бара.

— Бавно — нареди тя.

С ъгълчето на окото хванах движението на Бернардо. Завърташе се към нас, може би вадеше оръжие.

— Всичко е наред, Бернардо. Всичко е под контрол.

Не мисля, че ми повярва.

— Моля те — изрекох.

Не казвах често „моля те”. Бернардо се поколеба, но в крайна сметка се обърна отново назад, за да наблюдава събиращите се вълци. Просъска ми:

— Побързай.

Направих това, което ми каза дамата с пушката, насочена към гърдите ми и като се движех много, много бавно— подадох картата.

— Остави я на бара.

Така и направих.

— Разтвори ръцете си на бара. Наведи се към него.

Повърхността му беше лепкава, но задържах ръцете си и мен легнали върху него, като един вид се подпирах на тях. Можеше да поиска просто да заема позицията*(* става въпрос за позата при претърсване — широко разкрачени крака, ръцете най-често са на тила, а тялото е наведено върху някаква повърхност). Разкрачих и краката си.

— Той също — допълни тя.

Бернардо я беше чул.

— Не — отказа той.

През очите и мина нещо, което би накарало Едуард да се гордее. Знаех, че тя ще го направи.

— Направи каквото тя ти казва или се разкарай оттук — казах му аз.

Той се премести така, че да може да обхваща с поглед стаята, мен и жената зад бара. Беше близо до външната врата. Едно бързо движение и можеше да е навън на следобедното слънце. Не се запъти към вратата. Погледна към мен. Очите му трепнаха към жената зад бара. Мисля, че видя в лицето и това, което бях видяла и аз, защото въздъхна така, че рамената му се приведоха. Той поклати глава, но се запъти към дългия бар. Движеше се вдървено, сякаш и най-малкото движение му причиняваше болка. Стойката му, лицето, всичко в него крещеше, че не му харесва това, което прави, но се облегна до мен на бара.

— Разтвори си краката — каза тя. — Облегни се на него сякаш искаш да огледаш това красиво личице в плота.

Чух как Бернардо си пое дъх със съскане, но разтвори краката си и се наведе достатъчно близо, за да види лака по надраскания барплот.

— Сега мога ли само да кажа, че това е лоша идея? — попита той.

— Млъквай — отвърнах му аз.

Жената разтвори документите ми върху барплота, а другата— ръка все още беше скрита отдолу. По някакъв начин бяха прикрепили пушката под бара. Чудех се какви ли още изненади са приготвили.

— Защо искаш да видиш Ники? — попита ме тя.

Не ми каза да се вдигна, затова не го направих.

— Казах ти истината. Искам да поговоря с друг некромант.

— Защо не ми каза коя си от самото начало?

— Понякога работя с ченгетата. Помислих си, че това може да те изнерви. — Трябваше да си извъртя очите нагоре, за да мога да я погледна. Бях възнаградена с усмивка. Изглеждаше някак непохватна на грубите— черти, но беше някакво начало.

— Защо искаш да говориш с друг некромант?

Оставих истината да изскочи от устата ми без да се съсредоточавам върху факта, че имам намерение да спра, преди да кажа всичко. Имам предвид, че Ники Бако е некромант, а ако некромантията е свързана с убийствата… Така че ще споделя само част от истината, докато разбера дали е от лошите момчета.

— Имам малък проблем, свързан с мъртвите. Трябва ми второ мнение.

Тогава тя се разсмя, остър звук като граченето на гарван. Аз подскочих, и кълна се, че усетих върколаците зад мен трепнаха. Ако не знаех по-добре, щях да кажа, че се страхуват от дребната женица. Знам, че аз се страхувах.

— На Ники ще му хареса това. Известната Анита Блейк идва да се консултира с него. О, дяволски ще му хареса. — Тя посочи с ръка. — А този кой е?

— Това е Бернардо, той е… приятел.

Очите— се втвърдиха.

— Колко добър приятел?

— Близък, много близък — отвърнах аз.

Тя легна на бара и сложи лицето си до моето, а ръката— още беше под плота, върху пушката.

— Би трябвало да те убия. Мога да го усетя. Ти ще нараниш Ники. — Вгледах се в очите— през няколкото сантиметра, които ни деляха. Очаквах да видя гняв или дори омраза, но там нямаше нищо. Именно тази празнота ми помогна да разбера нещо. Ако тя дръпнеше спусъка срещу мен, това нямаше да и е за пръв път.

Пулсът ми внезапно се качи в гърлото. Да ме отнесе психясало джудже барман, колко иронично. Запазих гласа си нисък, по начина, по който се говори на самоубийците, застанали на ръба или на хората, насочили оръжие към теб.

— Не планирам да нараня Ники. Честно, просто искам да се консултирам с него като некромант с некромант.

Тя просто продължи да се взира в мен, без дори да мига. Бавно се изправи.

— Ако се помръднеш, ще те убия. Ако той помръдне, ще те убия. — Начинът, по който го каза, ни предвещаваше, че каквото и да се случи няма да ни хареса.

Тя обърна погледа си към Бернардо и се облегна долу, така че главата— беше обърната странично към него, ухото— беше почти притиснато към бара.

— Чу ли ме добре, гадженце?

— Чух те — отвърна той, а тонът му също беше нисък и спокоен. Той също беше го видял. Тя си търсеше извинение, за да ме убие. Никога преди не я бях срещала, затова не можеше да е нещо лично. Но лично или не, все така щях да съм мъртва.

— Не разрешаваме на външни хора да вкарват пистолети в нашия дом.

— Не съм имала намерение да проявя неуважение — отговорих— аз. — Винаги ходя въоръжена. Нищо лично.

Тя отново се облегна на бара и приближи лицето си до Бернардо.

— Ами ти — И ти ли винаги ходиш въоръжен?

— Да — отвърна и той. Намръщи се, а после отново се втренчи в бара. По щастлива случайност днес носеше барета или прекрасната му коса щеше да бъде покрита с лепкав боклук. Чувствах как ръцете ми се залепват завинаги за дървото.

— Не, тук вътре не — каза тя.

Огромният човек от предната маса беше този, който ни претърси. Някак си знаех, че е той. Силата му се блъсна в гърба ми като почти истинска стена от сила. Мамка му. Той ме претърси, сякаш го беше правил и преди. Намери ножовете на китките и гърба ми, също и пистолетите. Също така намери и телефона ми, но го остави на бара пред мен, вместо да го вземе.

Можеше да се види усилието, което костваше на Бернардо да остави мъжа да го докосва, да го претърси, да му вземе оръжието. Също така и взе нож от единия ботуш на Бернардо. Всичко изглеждаше добре в сравнение с последното местопрестъпление, но денят не отиваше на добре.

— Сега вече може ли да се изправим? — попитах.

— Още не — отвърна ми тя.

Бернардо ме погледна с поглед, който ми обещаваше, че ако умре ще се върне и ще ме преследва, защото всичко е по моя вина.

Задържах гласа си спокоен, опитах се да звучи смислено.

— Знаеш, че съм Анита Блейк. Знаеш защо съм тук. Какво друго искаш?

— Харпо, провери портфейла на мъжа. Виж кой е — нареди тя.

Харпо— Едрият мъжага, трептящата планина от мистична енергия се казваше Харпо. Нищо от това не казах на глас. Наистина започвам да поумнявам.

Харпо извади портфейла на Бернардо. Той напъха десет милиметровия на Бернардо от едната страна на панталоните си, а моя „Браунинг” от другата страна. Не виждах „Файърстар”-а и ножовете. Може би ги беше напъхал в своите джобове.

— Според шофьорската му книжка е Бернардо Петнист Кон, но освен това, няма нито кредитни карти, нито снимки, нито нищо.

Очите на жената отново станаха безмилостни.

— Твърдиш, че е близък приятел?

— Да — отвърнах?. Отново започвах да се плаша.

— Любовник ли ти е? — попита тя.

Ако не беше насочила пушка срещу мен, щях да— кажа да върви по дяволите, но тя беше насочила, така че отговорих.

— Да. — Доверявах се на Рамирес, че знае какво говори, за това че трябваше да принадлежа на мъж. Надявах се, че лъжата е подходящият отговор.

— Докажи го -  каза тя.

Вдигнах вежди на това

— Моля?

— „Моля?” — изимитира ме подигравателно и това изтръгна нисък боботещ смях от останалите в стаята.

— Обрязан ли е? — попита ме тя.

Поколебах се. Не можах да се спра. Въпросът ме хвана прекалено неподготвена. Преглътнах и казах:

— Да. — Имах шанс 50/50 и след като един мъж е американец и е под 40 имах още по-голям шанс.

Тя се усмихна, но очите и останаха като празни чаши.

— Вече можете да се изправите.

Преборих се с нуждата да изтрия ръцете си в панталоните. Не исках да я обиждам на тема чистота, но също така отчаяно исках да се измия. Приближих се към Бернардо, все едно искам прегръдка. Дори поставих лявата си ръка на кръста му, въпреки че се чудех дали няма да изцапам чудесната му бяла риза. Неговата ръка се плъзна на рамената ми, но вече наистина исках да се разкарам от огневата линия на проклетата пушка. Можех да се обзаложа, че е поставена на стационарна поставка, а не на въртяща се. Надявах се да съм права.

Ръцете и отново се показаха. Добър знак.

— Свали си панталоните, Бернардо — каза тя.

Усетих го как се стегна зад мен. И двамата погледнахме към нея. Отново тръгнах да казвам „Моля?”, но Бернардо каза:

— Защо?

Аз щях да поискам да повтори, само за да проверя дали съм я разбрала правилно. Той просто каза „защо”, сякаш това му се беше случвало и преди.

— За да можем да видим дали си обрязан.

Издърпах ръката си иззад гърба на Бернардо, застанахме близо един до друг, но без да си ударим ръцете една в друга. В крайна сметка, можеше и да ни се наложи да си бием.

— Казах, че е. Това не е ли достатъчно?

— Не. Виждаш ли, ти си права. Често работиш с полицията. Ако беше сама можеше и да видиш Ники, но той, ние нищо не знаем за него. Ако ти е любовник, тогава добре, но ако не е, тогава може би е ченге.

Бернардо се изсмя и мисля, че звукът сепна всички ни.

— Нови двайсет. Да ме бъркат с ченге.

— Какъв си, ако не си ченге? — попита го тя.

— Понякога съм бодигард. Понякога съм този, от когото трябва да се пазиш. Зависи кой плаща по-добре. — Гласът му звучеше много самоуверено, с абсолютна сигурност.

— Може би си, а може и да не си. Свали си панталоните и ще видим.

Той започна да си разкопчава колана. Отдръпнах се от него, но не много далеч. Не исках пак да заставам пред пушката.

— Какво не е наред. И преди си го виждала без панталоните — попита тя. Започвах да си мисля, че не ми вярва.

— Не и пред тълпа. Така не съм. — Оставих справедливото възмущение да пламне в гласа ми. Това предизвика повече смях сред тълпата.

Жените бяха започнали да скандират „Свали ги, свали ги”, че и по-лоши неща. Момичето, което се беше увесило на Харпо, беше застанало точно зад него и се наслаждаваше на шоуто с блестящи, развълнувани очи.

Бернардо не се оплака или изчерви. Той просто си събу панталоните, свали ги до средата на бедрата и застана така. Автоматично погледнах встрани. Жените се разпищяха и разсвириха. Един глас извика „Голяма работа, да!” Мъжете се присъединиха. Те го поздравяваха и коментираха как го правим, без да ме наранява.

Трябваше да погледна. Не можах да се въздържа. Трябваше да разбера дали предположенията ми са излезли верни, но ако трябва да съм откровена просто исках да погледна. Смущаващо, но вярно. Отне ми няколко секунди, докато разбера, че е обрязан, защото това, което видях първо, беше размера. Той беше много, много надарен.

Изчервявах се и не можех нищо да направя по въпроса. Но знаех, че ако просто стоя така и го зяпам всичките лъжи ще отидат на вятъра. Опитах се да действам така, все едно там стоеше Жан-Клод или Ричард. Какво бих направила— Бих ги покрила с нещо.

Преместих се така, че да застана пред него, въпреки, че внимавах да не се допра. Признавам си, че и не можех да гледам към нищо друго. Ричард беше впечатляващ. Но Бернардо беше подминал впечатляващото и клонеше към плашещ. Закрих го от погледите с тялото си, като го хванах с ръце отстрани на талията, за да се стабилизирам. Изчервявах се толкова силно, че се замаях.

Погледнах към нея като все още го закривах от хората в залата.

— Това достатъчно ли е? — попитах. Дори гласът ми тънеше в неудобство.

— Целуни го — каза тя.

Погледнах към нея.

— Остави го да си обуе панталоните и ще го целуна.

Тя поклати глава.

— Не съм казала, че ще го целуваш по устата.

Ако успеех да се изчервя още малко, главата ми щеше да експлодира. Обърнах се обратно, така че не можех да го виждам повече.

— Определено няма да го направим.

— Мисля, че ще направите всичко, което поискаме.

Не знам какво щях да отвърна на това, защото прозвуча мъжки глас.

— Стига игрички, Паулина. Върни им оръжията и ги пусни.

Всички се обърнахме. От неясния край на стаята идваше друго джудже, малък човек. Той беше може би с половин глава по-висок от барманката, Паулина, изглеждаше повече като испанец и беше по-млад. Косата му беше тъмно черна, кожата мургава и без бръчки. Изглеждаше на двадесет и няколко, но аурата от сила, която се носеше от него като изумителен парфюм, се усещаше по-стара.

— Аз съм Никандро Бако, Ники за приятелите ми. Тълпата се разтвори, за да го пропусне като завеса, която някой беше дръпнал. Той протегна ръка към мен и аз я поех, но не си стиснахме ръце. Вдигна ръката ми към устните си и я целуна. Но очите му се завъртяха така, че да може да вижда лицето ми, докато го правеше и нещо от начина, по който изглеждаха очите му, устата му на кожата ми, ми напомниха за по-интимни места, на които може да се намира устата на един мъж. Издърпах ръката си при първия удобен случай, в който нямаше да изглеждам нелюбезна.

— Г-н Бако, благодаря ви, че се срещнахте с мен. — Звучах толкова делово, сякаш Бернардо не беше застанал зад нас със свалени около бедрата гащи.

— Облечи се — нареди той. Почти не погледна към Бернардо. Чух как си вдига панталоните, бори се да върне всичко на мястото му, въпреки че честно казано се чудех как може дънките му да поберат всичко.

— Защо сте тук, г-це Блейк?

— Наистина имах нужда да говоря с друг некромант.

— Звучи така, сякаш сте си променили мнението — каза той. Оглеждаше ме подробно, изучаваше лицето ми. Когато вдигнах ръка, за да докосна косата си, той проследи движението ми.

— Демонстрациите ми отнеха всичкото време. Имам уговорена среща с полицията, която наистина не мога да пропусна. — Добавих частта за полицията нарочно, защото имах чувството, че Бако беше наясно с абсолютно всичко, което се беше случило тук. Всъщност, те не ни бяха наранили, а просто ни бяха засрамили или по-точно мен. Той се беше появил точно в критичния момент. Да бе, да.

— Като двамата полицаи, които ви чакат отвън?

Усетих как по лицето ми премина проблясък на знание, не много силна реакция, но беше достатъчно.

— Можете ли да ни обвините за подкреплението?

— Казваш, че се боите от нас, така ли? — Това предизвика ниско боботене сред тълпата, сякаш всички си бяха поели дъх едновременно.

— Щях да съм глупачка, ако не се страхувах — отвърнах му.

Той наклони главата си на една страна и движението му наподоби на някаква птица.

— И ти не си глупачка, нали, Анита?

— Опитвам се да не бъда.

Той махна с ръка към жената, която все още стоеше зад бара.

— Паулина не те харесва. Знаеш ли защо?

Сега беше мой ред да поклатя глава.

— Не.

— Тя ми е съпруга.

Явно все още съм изглеждала объркана.

— Съжалявам, но не разбирам.

— Тя знае, че имам слабост към жени със сила.

Намръщих се към него.

— Тя не би трябвало да се притеснява. Аз един вид съм заета.

Той се усмихна.

— Без повече лъжи, Анита. Ти и той не сте любовници. — Той отново взе ръката ми и ме погледна с черните си очи. За пръв път осъзнах, че той се счита за донжуан. И затова се налага жена му да се притеснява, не за мен, а за останалите жени. Това личеше в очите му и в начина, по който потупа ръката ми.

Издърпах си ръката от него и пристъпих назад, за да застана до Бернардо. Всъщност му протегнах ръка и той я пое. Ръцете и на двама ни бяха лепкави от барплота, но стиснах здраво неговата.

Бако беше на половината на моя ръст, но ме изнервяше. Част от причината за това беше напиращата от него магия, като завеса, която изпълваше стаята. Но другата част беше и в начина, по който всеки мъж може да те накара да се чувстваш нервно. Не ми харесва колко безочлив беше, когато не бяхме въоръжени. Погледнах към Паулина и тя имаше вид на поразена. Игра ли играеше той с нея— Измъчваше ли я— Кой знае, но аз исках да се разкарам оттук.

— Трябва да съм на едно място преди да се стъмни. Ако не искаш да говориш с мен, добре. Ще си тръгваме. — Започнах да се движа назад, като използвах тялото си, за да избутвам и Бернардо към вратата.

— Без оръжията си? — Бако изговори въпросително, гласът му весело се извиси.

Бернардо и аз замръзнахме. Бяхме достатъчно близо до вратата, за да хукнем към нея, може би и щяхме да успеем, но…

— Би било добре да си ги получим — отговорих му.

— Всичко, което беше нужно е да си ги поискате — каза Бако.

Попитах:

— Може ли да си получим оръжията обратно?

Той кимна.

— Харпо, върни им ги.

Харпо въобще не го направи на въпрос, просто ни върна пистолетите и ножовете. После отстъпи назад, за да се присъедини към останалите безмълвни зяпачи. Пистолетите и ножовете по китките бяха лесни за слагане. Ножът, чиято ножница беше по гръбнака, беше друга работа. Трябваше да си използвам лявата ръка, за да почувствам ножницата, после да почувствам върха на острието в отвора на ножницата. Беше ми станало навик да си затварям очите, за да мога да се концентрирам основно върху допира. Всъщност, вече отнемаше няколко секунди, за да го прибера. Истинският номер беше да не си клъцна кичур коса, докато острието се плъзгаше на мястото му.

Когато отворих очи, Бако гледаше към мен.

— Много е хубаво да видиш жена, която не разчита само на зрението си. Докосването е толкова важно сетиво, що се отнася до интимните обстоятелства.

Може би това че бях отново въоръжена ме направи смела, а може би и се бях уморила от нивото на напрежението.

— Мъжете, които обръщат всичко на сексулна тема, са толкова отегчителни.

Антипатия и гняв изпълниха чертите му, превръщайки очарователните му очи в черни огледала, като очи на кукла.

— Твърде добра, за да се чукаш с джудже?

Поклатих глава.

— Ръстът ти не е проблемът тук, Бако. Там, откъдето идвам аз, мъжете не правят такива простотии пред жените си.

Това го разсмя и смехът проблесна през лицето и очите му.

— Тайнството на брака— Обидена си заради добруването на жена ми— Ти си смешно момиче.

— Да, аз и Барбара Стрейзанд.

Смехът малко поизбледня от лицето му. Не мисля, че схвана шегата. Странно, но момичето с късите шорти беше тази, която срещна погледа ми. Мисля, че схвана майтапа. Ако харесваше ранните филми на Барбара Стрейзанд, тогава може би не беше изгубена кауза.

Бернардо ме докосна по рамото и аз подскочих.

— Тръгваме си сега, Анита.

Кимнах.

— С теб съм.

— Така и не зададе въпросите си — каза Бако.

— Почувства ли го? — попитах го аз.

Лицето му изведнъж стана сериозно.

— Има нещо ново тук. То е като нас. Разправя се със смъртта. Почувствах го.

— Къде? — попитах аз.

— Между Санта Фе и Албакърки, въпреки че започна от страната на Санта Фе.

— Приближава се към Албакърки, към теб — отвърнах му.

За пръв път изглеждаше несигурен, не съвсем уплашен, но определено не и щастлив.

— То знае, че аз съм тук. И аз го почувствах. — Той се вгледа в мен и вече нямаше закачка в погледа му. — То знае, че и ти си тук, Анита. То знае, че и ти си тук.

Кимнах.

— Може и да можем да си помогнем един на друг, Ники. Виждала съм телата. Виждала съм това, което нещото прави. Повярвай ми, Ники. Няма да ти се иска да свършиш по този начин.

— Какво предлагаш? — попита ме той.

— Да си убединим силите, за да видим дали ще можем да спрем това нещо, преди да е стигнало до тук, до теб. И да спрем с игричките. Никакви закачки повече. Без повече игрички от позицията на силата.

— Просто бизнес между нас? — каза той.

Кимнах.

— Нямаме време за нищо друго, Бако.

— Ела по-късно довечера и ще направя каквото мога, за да ти помогна. Въпреки че полицията няма да иска да споделяш информация с мен. Нали знаеш, аз съм много лош човек.

Усмихнах се.

— Ти си лош човек, Ники, но не си глупак. Нуждаеш се от мен.

— Както и ти се нуждаеш от мен — отвърна ми.

— Двама некроманти е по-добре от един - допълних.

Той кимна със сериозно лице.

— Върни се тук довечера, когато свършиш с полицейската работа. Ще те чакам.

— Може да закъснея— казах.

— Вече е по-късно, отколкото си мислиш, Анита. Моли се, ако си от този тип, да не е твърде късно.

— Анита? — Бернардо се обади.

— Тръгваме. — Оставих Бернардо да ни изведе заднишком през вратата, ръката му беше на рамото ми, за да ме насочва. Аз трябваше да наблюдавам залата, като му се доверявах да се убеди, че нещо няма да изскочи зад нас през вратата. Върколаците просто ни гледаха, не бяха доволни, но бяха готови да приемат заповеди. Бако явно беше техният варгамор, местният им вещер. Никога преди не съм срещала глутница, която да се страхува от варгамора си.

Лицето на Паулина беше това, което остана в съзнанието ми. Тя се беше втренчила в Бако и омразата по лицето и беше сурова. В този момент бях сигурна, че някога тя го беше обичала, наистина го беше обичала, защото само истинската любов може да се превърне в такава омраза. Бях погледнала в очите на Паулина над дулото на пистолета. Мислех си, че Ники Бако имаше повече проблеми от чудовищата в пустинята. Ако бях на негово място, щях да спя с пистолет.

38

Пристигнахме в болницата, а светът беше обгърнат в гъст син сумрак. Здрач толкова плътен, че беше като плат, нещо което можеш да обвиеш около ръцете си или да го носиш като дреха. Бях се обадила използвайки телефона на Рамирес. Как можеш да докажеш, че някой е наистина мъртъв— Виждала съм „оцелелите”. Те поемаха въздух. Предполагах, че имаха сърдечен пулс или докторите щяха да го споменат. Очите им те гледаха и изглежда бяха съзнателни. Те реагираха на болка. Бяха живи.

Но ако не бяха. Ако бяха само съд за силата, която караше Ники Бако и мен да изглеждаме като нелегални шарлатани— Може и да имаше заклинание, което да го докаже, но трябва да занесете резултатите от заклинанието до съда и да получите разрешение да изгорите телата. Това исках аз.

Накрая се сетих за мозъчните вълни. Обзалагах се, че по-високите функции на мозъка не работеха. Беше единственото нещо, за което можех да се сетя, което може да покаже, че нещо не бе наред с оцелелите, освен липсващите кожа и части от тялото.

За съжаление доктор Евънс и компания, отдавна бяха прегледали активността на мозъчните вълни. Всички те имаха по-висока мозъчна функция. До тук с брилянтната ми идея. Доктор Евънс беше поискал да поговорим в стаята за почивка на медицинския персонал, но аз настоях да говорим по-близо до стаята на оцелелите. Говорихме на нисък тон в коридора. Той не ми позволи да говоря пред оцелелите относно факта, че можеше да са мъртви. Защото, ако грешах, това можеше да ги наскърби. Имаше право. Но не мислех, че греша.

Оцелелите, вече в болницата, бяха станали развълнувани и буйстващи, нахвърлящи се да хапят болничния персонал като кучета на вериги. Никой не беше ранен, но моментът съвпадаше с последните убийства. Защо тези, които бяха одрани живи, ставаха по-буйни— Дали беше заради заклинанието използвано, за да прогони каквото и да беше онова от къщата— Дали това беше вдигнало залога някак си— Може би беше изплашило създанието, с което се бяхме заели— Не знаех. Просто не знаех.

Това, което знаех, беше, че можех да усетя мрака да ни притиска като ръка, която заплашва да смачка всички ни. Беше тежест във въздуха като пред гръмотевична буря, но по-лоша, по-близка, правеща дишането по-трудно. Нещо лошо приближаваше и беше обвързано с мрака. Не бях способна да убедя доктор Евънс, че пациентите му са мъртви, но настойчивостта ми сигурно е била убедителна, защото той разреши двамата полицаи, които вече бяха в болницата, да охраняват вътре в стаята, вместо отвън. Единственото доказателство, че вътре имаше ченгета, беше шапка, поставена на един от столовете пред вратата.

Исках аз да вляза в стаята, но докато се екипирах в хирургическа престилка и маска, щеше да настане пълен мрак. Толкова беше близо, като трептяща линия. За това стоях в коридора и се преструвах че ме устройва, защото нямаше и какво друго да направя.

След като полицай Ригби и Бернардо бяха нови, получиха стандартната лекция за това да не стрелят в атмосфера пълна с кислород. Би било лошо, въпреки че нямаше да експлодира, както аз си мислех, че би се случило. Щеше да се получи мигновен пламък, който да премине през цялата стая и да я превърне в някой от най-долните кръгове на ада за броени мигове, колкото ще отнеме да изгори целият кислород в залата, в ролята си на гориво. Но няма да експлодира в дъжд от стъкло и мазилка. Нищо твърде драматично, само смъртоносно.

Ригби попита:

— А ако се опитат да ни изядат, какво трябва да направим— Да ги плюем?

— Не знам — каза Евънс. — Всичко, което мога да ви кажа, е какво не бива да правите, а това е че не бива да стреляте с пистолет в стая, пълна с кислород.

Бернардо изкара нож от някъде. Той не се наведе към ботуша си, което означава, че беше друг нож, който върколаците в бара бяха пропуснали. Той задържа острието нагоре към светлината, оставяйки го да блесне.

— Режем ги.

Мрак се спусна като оловна завеса, почти звънтейки в главата ми, като кълбо от гръмотевици. Чаках вратата на стаята да се отвори. Чаках писъците да започнат, защото това беше, което очаквах. Нищо не се случи. Тогава напрежението, което се беше трупало с часове, изчезна. Сякаш нещо го бе погълнало. Изведнъж просто си стоях в коридора, чувствайки се леко празна, чувствайки се по-добре. Не разбирах промяната, а аз не харесвам това, което не разбирам.

Всички ние чакахме за няколко напрегнати удари на сърцето, след което не се сдържах. Плъзнах един нож в ръката си и се протегнах към вратата. Тя се люшна навън. Отскочих назад. Мъжът медицинска сестра, с когото се бях запознала по-рано, се спря на вратата, втренчвайки се в оголеното острие в ръката ми.

Не свали очите си от мен, но заговори на Евънс:

— Докторе, пациентите са тихи, по-тихи, отколкото са били през целия ден. Полицаите искат да знаят дали могат да излязат от стаята за малко.

— Оцелелите са по-тихи, отколкото са били през целия ден? — Попитах аз.

Бен, медицинската сестра, кимна.

— Да, госпожо.

Отстъпих две крачки назад от вратата и изпуснах с дълга въздишка напрежението от тялото ми.

— Е, г-це Блейк? — Попита Евънс. — Могат ли полицаите да излязат?

Свих рамене и погледнах към Рамирес.

— Попитах него. Той е старши завеждащият офицер. Но откровено, предполагам, че може. Каквото и да чувствах, изглежда увехна, когато падна мрака. Не разбирам. — Плъзнах ножа обратно в ножницата. — Предполагам, че няма да има борба.

— Звучиш разочарована — каза Бернардо. Ножът му беше изчезнал там, откъдето се беше появил.

Поклатих глава.

— Не съм разочарована, просто съм объркана. Усетих огромно количество сила да се трупа от часове, а после просто изчезна. Толкова много сила не изчезва просто така. Отива някъде. Очевидно не в оцелелите, но е някъде навън тази вечер, правейки нещо.

— Някакви идеи какво прави и къде? — Попита Рамирес.

Поклатих глава.

— Не съвсем.

Той се обърна към доктора.

— Кажете на мъжете, че могат да излязат.

Медицинската сестра Бен, погледна към доктор Евънс за потвърждение. Евънс кимна. Медицинската сестра се шмугна вътре, бавно затваряйки вратата след себе си.

Евънс се обърна към мен.

— Е, г-це Блейк, изглежда сте бързали да дойдете тук напразно.

Повдигнах рамене.

— Мислех, че ще сме затънали до гушите в трупове канибали до сега. — Усмихнах се — Приятно е да сгреша поне веднъж.

Всички се усмихнахме един на друг. Напрежението се разля от всички ни. Бернардо се засмя с онзи нервен смях, който издавате, когато спешният случай е приключил или куршумът ви е подминал.

— Много се радвам, че този път сгрешихте, г-це Блейк — каза Евънс.

— Аз също — отговорих аз.

— И аз — каза Бернардо.

— И аз се радвам — рече Рамирес, — но е разочароващо да разберем, че не си перфектна.

— Ако не знаете, че не съм перфектна след четиридесет и осем часа работа с мен по полицейско разследване, значи не си внимавал.

— Внимавам — каза Рамирес, — много внимавам. — Имаше тежест във взора му, придавайки дълбочина на думите му, което ме подтикваше да се свия. В опита си да не го правя, хванах погледа на Бернардо. Той ми се усмихваше, наслаждавайки се на неудобството ми. Радвам се, че някой го правеше.

— Ако си грешала относно това, може би си грешала за това, че са мъртви — каза Евънс.

Кимнах.

— Може би.

— Признаваш, че може би си сгрешила, просто така? — Евънс изглеждаше изненадан.

— Това е магия, а не математика, доктор Евънс. Има много малко ясни правила. Има дори още по-малко правила по начина, по който го правя аз. Понякога си мисля, че две и две прави пет, и се оказвам права. Понякога всичко, което получаваш, е четири. Ако това понижава бройката на телата, нямам против да греша.

Вратата се отвори и двама мъже излязоха, облечени в униформи на Албакърки. Тръгнали са към вратата веднага щом Бен им е казал, че могат да си вървят. Изобщо не ги винях. Очите им изглеждаха обладани. По-високият беше рус и квадратен. С широки рамене, плътна талия, силни крака, не беше дебел, просто солиден, силен. Партньорът му беше по-нисък и почти напълно плешив, с изключение на пръстен от кафяви къдрици ниско на главата му. Очевидно неговата шапка беше на стола пред вратата.

Доктор Евънс каза:

— Извинете ме. — Мина покрай тях и влезе в стаята.

Ниският каза:

— Може да си ги вземе.

Русият ме погледна с недружелюбни присвити очи.

— Е, и ако това не е злата вещица от запада(от „Магьосникът от Оз). Чувам, че на теб трябва да благодарим за престоя ни вътре през последния час.

Не го разпознах, но явно той ме позна от пръв поглед.

— Предполагам, че да.

Русокосият се приближи, използвайки размерите си, за да ме сплаши или поле се опита. Размерът не е толкова впечатляващ, колкото повечето мъже си мислят, че е.

— Може би Маркс е бил прав за теб.

Аха. Той трябва да е бил един от полицаите на страната на Маркс, когато ме изрита. Почувствах, че Рамирес започна да се придвижва напред, най-вероятно за да застане помежду ни. Сложих ръката си на рамото му.

— Всичко е наред.

Рамирес не отстъпи обратно назад, но поне не мина напред. Вероятно това беше най-доброто, което можех да получа от него. Но това означаваше, че бях притисната като в сандвич между двамата мъже. Очите на русия трепнаха към Рамирес, който беше зад мен. Изражението на лицето му беше достатъчно. Той искаше битка и не се интересуваше наистина с кого щеше да е.

Сега гледаше Рамирес кръвнишки и аз почти можех да усетя тестостеронът да се надига от всяка страна. Достатъчно тестостерон, за да вкара полицая в беля, може би да бъде отстранен временно от длъжност, а всичко от което се нуждаеше, беше да изпусне малко пара. Той се опитваше да се пречисти от ужасите в онази стая.

Партньорът му и Бернардо стояха назад. Не знаех какво правеше партньорът, но Бернардо се наслаждаваше на шоуто.

— Ти трябва да си един от полицаите, които са помогнали на Маркс да ме изхвърлят — казах аз. Гледах нагоре към мъжа, а той гледаше през мен към Рамирес.

Отне му секунда да премигне и да погледне към мен. Той ми се намръщи и си беше добро намръщване. Обзалагах се, че е накарало много от лошите момчета да бягат през глава.

Партньорът му се приближи зад него.

— Да, двамата с Джарман бяхме там. — Партньорът звучеше спокоен и мисля, че се беше притеснил за партньора си. Добрите партньори пазят повече от физическото ти здраве.

— А вие сте? — Попитах аз. Попитах го, сякаш партньора му Джарман, не се канеше да се спречка с когото и да било в коридора.

Той се представи също сякаш всичко си беше нормално.

— Джейкс.

— Джарман и Джейкс? — Направих го да изглежда като въпрос.

Той кимна, усмихвайки се.

— Джей и Джей, на вашите услуги.

Усетих напрежението да се освобождава от големия мъж пред мен. Трудно е да останеш вбесен, когато си игнориран и всички други се държат прилично. Притиснах гърба си в Рамирес, подтиквайки го да отстъпи назад. Той схвана намека и отстъпи малко.

Полицай Ригби дойде носейки се надолу по коридора. Беше отишъл до колата да си вземе нещо по-малко експлозивно от пистолета. Това, което носеше, беше електрошоков пистолет „Тейзър”. Би запратило заряд от трийсет до шейсет хиляди волта в заподозрения. Теоретично, може да изкара някой от строя на секундата, без опасност от да го убие. Освен ако не си голям кутсуз и заподозреният се окажеше с пейсмейкър.

Рамирез клатеше главата си.

— За какво, по дяволите, е това?

Ригби погледна към тейзъра.

— Не мога да използвам пистолета си, така че ще използвам това.

— Ригби — каза Джарман, — тейзъра прави искра.

Ригби погледна объркано.

— Е и?

— Ако искрата, когато стреляме с пистолет ще подпали кислорода в стаята, така и ще стане с искрата от тейзъра — каза Рамирес.

— Върни се до колата и намери нещо друго — каза Джарман.

Джейкс и аз минахме на една страна, гледайки Рамирес и Джарман да критикуват новобранеца. Вече никой не беше ядосан. Насмешливи и снизходителни, но не и ядосани. Когато Ригби изчезна през вратите в далечния край на коридора, Джарман се обърна към Рамирес.

— Маркс само Ригби ли ти даде за подкрепление?

Рамирес кимна, после сви рамене.

— Ще се научи.

— И ще убие някой, докато го прави — каза Джарман.

Джейкс вдигна малко ръката си с дланта нагоре. Усмихваше се. Ударих я леко в знак на поздрав. И аз се усмихвах, но не защото партньора му не беше пребил детектив. Просто се радвах, че грешах. Бях си получила количеството трупове за деня. По дяволите, за годината.

Бернардо се беше облегнал на отсрещната стена. Изглеждаше объркан от отношенията ми с ченгетата. Съмнявах се някога да му е хрумнало да се сприятелява с тях.

Двамата униформени имаха палки затъкнати в полицейските си колани. Рамирес изглеждаше невъоръжен като изключим пистолета.

— Къде е палката ти, Ернандо?

— Да, Ернандо — каза Джарман, провлачвайки името му, — къде е палката ти? - това, че се опитваха да се бъзикат с Рамирес означаваше, че при нормални обстоятелства двамата с Джарман вървят в пакет. Дразненето придобива друг привкус, когато е враждебно. Дразненето с Ригби беше близо до враждебно, но не съвсем, сякаш не бяха сигурни дали той вече беше наистина един от тях. Рамирес изкара къс метален прът от задния джоб на панталона си. Той направи леко движение с китката си и пръта се разпъна в твърдо парче метал, дълго около шейсет сантиметра.

— Телескопична палка — казах аз. — Не бях забелязала, че носиш такава, когато се срещнахме. Обикновено съм доста наясно с оръжията.

Той замахна леко и пръта се върна в предишния си размер.

— Телескопичната палка е доста малка, когато е прибрана. От къде знаеш, че не съм я носил?

Отворих устата си, после я затворих и го погледнах. Той ми се ухили. Колебаех се дали да захапя въдицата или да го пропусна. По дяволите, това беше най-забавното, което ми се беше случвало през целия ден.

— Да не искаш да кажеш, че съм зяпала задните ти части?

— Как иначе ще знаеш, че съм нямал нещо с размерите на химикал в задния си джоб? — Очите му искряха като тъмни скъпоценни камъни, блещукащи с хумор.

Свих рамене.

— Просто проверявах за оръжия.

— Това казват всички.

Джарман каза:

— Искаш ли да провериш мен за оръжия?

Погледнах го.

— Мога да видя оръжието ти от тук, Джарман.

Той изду малко гърдите си, успявайки да се напери, без да мръдне краката си и със сантиметър.

— Когато е с размер като моя, е трудно да пропуснеш.

Погледнах всеки от тях обръщайки се и се наложи наистина да се преборя с подтика да се забавя на Бернардо. Бях склонна да се обзаложа, че неговото „оръжие” беше най-голямото в коридора.

— О, не знам, Джарман. Знаеш какво казват. Не е важен размера. Важен е таланта. — Отново трябваше да се преборя с подтика да се втренча в Бернардо.

Джарман се усмихна щастливо.

— Повярвай ми, скъпа. Притежавам таланта и размера.

— Лесно е да се фукаш, когато знаеш, че никога няма да се налага да го доказваш — казах аз, и да, провокирах го.

Джарман махна шапката си и ме погледна. Мисля, че беше с намерението погледа му да изглежда по-интимен. Страшното му мръщене беше по-добро от секси погледа му. Обзалагах се, че е имал по-голяма възможност да практикува страховития поглед, отколкото сексапилния.

— Нека намерим някое усамотено място, скъпа, и ще го докажа.

Поклатих глава усмихвайки се.

— И какво ще каже жена ти за това тестване— Хубава халка, между другото.

Той се засмя, с хубав естествен тътнеж.

Джейкс отговори вместо него:

— Ще му наниже оная работа на шиш.

Джарман кимна, все още кискайки се.

— Да, моята Брен притежава характер, това е сигурно.

Каза го сякаш беше хубаво нещо, нещо което ценеше. Той ме погледна.

— Моята Брен щеше да срита Маркс в топките, не да го целува.

— Помислих си и за това — казах аз.

— Защо не го удари? — Попита Рамирес. Хуморът все още блещукаше в очите му, но лицето му беше по-сериозно. Мисля, че искаше истински отговор, а не шега.

— Той очакваше от мен да го ударя. Може би дори е искал да го ударя. Щеше да повдигне обвинение за нападение, вкарвайки ме зад решетките за известно време.

Очаквах един от тримата мъже да каже, че Маркс не би го направил, но нито един не го направи. Погледнах от едно внезапно сериозно лице към друго.

— Никой ли няма да защити честта на лейтенанта— Да протестира, че не би направил такова подло нещо?

Джарман каза:

— Не.

Джейкс каза:

— Подло. Говориш много добре като за демоничен убиец.

Премигнах към него.

— Я ми го повтори това, ама бавно.

Джейкс кимна.

— Според лейтенанта, ти си заподозряна в изчезването на неколцина граждани, а също така и в това, че танцуваш гола на лунна светлина със самия дявол.

— Маркс не е казал последната част.

Джейкс се ухили.

— Не можеш да виниш мъжа, за мислите и желанията му. — Той заповдига вежди към мен.

Аз се разсмях. Те се разсмяха. Приятен момент в който се имах с всички. С изключение на Бернардо, който си стоеше облегнат на стената, стоейки настрани от всеобщото великодушие. Той ме гледаше, сякаш никога до сега не беше ме виждал наистина. По някакъв начин го бях изненадала.

— Маркс се опита да издейства да те арестуват за магическа злоупотреба, така поне гласи слуха — Каза Джарман.

Втренчих се в него. Магическа злоупотреба може да ти донесе смъртна присъда. Вгледах се в Рамирес.

— Знаеше ли, че се е опитвал да направи това?

Рамирес докосна ръката ми. Придвижихме се надолу по коридора, отдалечавайки се от буботещият мъжки смях. Двамата полицаи вероятно все още се бъзикаха добронамерено. Ако съдех по величината на смеха, ако се отнасяше до мен, най-вероятно беше нещо, което не исках да чуя. Винаги има граница на дразненето, която трябва да бъде внимателно отбягвана. Исках да бъда жена, която е една от момчетата, а не да получа репутация на уличница. Понякога разликата беше много тънка. Вероятно беше най-добре да бъда извън обсега на слуха, но точно сега не исках да бъда сама с Рамирес. Притесняваше ме това, че не ми каза какво е казал Маркс за мен. Той беше на практика непознат. Не ми дължеше нищо, но това ме накара да понижа мнението си за него.

Една медицинска сестра от афроамерикански произход мина покрай нас и влезе в стаята. След като първия път бях видяла само очите— не можех да съм сигурна дали беше същата сестра, която бях мярнала по-рано в стаята. Беше ниска, горе-долу същия размер, но облечена в пълен екип от хирургически дрехи, кой знае?

Мъжете се умълчаха, когато тя ги подмина. Веднага, след като вратата се затвори благополучно след нея, смехът се разнесе отново.

Рамирес ме погледна с онова честно изражение, с линия от загриженост между веждите му, като тънка бръчка от негодувание. Той изглеждаше дори по-млад, отколкото като се мръщеше.

— Това не те ли притеснява? — Попита ме той.

— Какво? — Попитах аз.

Той хвърли поглед към двамата полицаи. Те все още се усмихваха.

— Джейкс и Джарман.

— Имаш предвид това със закачките ли?

Той кимна.

— Когато целунах Маркс пред всички тях, един вид ги поканих да ме дразнят малко. Освен това, един вид аз започнах или по-скоро ти. — Свих рамене. — Така изпуснахме парата, а всички ние се нуждаем от това точно сега.

— Повечето жени не виждат нещата по този начин — каза Рамирес.

— Аз не съм повечето жени. Но откровено казано, една от причините много жени да не издържат на дразненето, е това, че някои мъже не знаят къде дразненето пресича границата и се превръща в грубост. Ако трябваше да работя ден след ден с тях, може би щях да съм по-внимателна. Но не работя с тях, така че мога да си позволя малко да притисна границата.

— Каква е твоята граница, Анита? — Той стоеше малко по-близо, за да е успокояващо.

— Ще осведомя всички, когато я достигнат. Не се притеснявай. — Отстъпих назад от него, давайки си разстоянието, което исках.

— Ядосана си ми. — Той звучеше изненадан. Усмихнах се наполовина.

— Повярвайте ми, детективе, когато съм ви ядосана, ще го узнаете.

— Детектив. Дори не съм и Рамирес. Сега знам, че си разтроена. Какво направих?

Погледах го, изучавайки това откровено и честно лице.

— Защо не ми каза какво е казал Маркс за мен. Каквото е разправял на другите ченгета относно мен, това би допринесло за смъртна присъда.

— Няма начин Маркс да стигне толкова далече, Анита.

— И все пак трябваше да ми кажеш.

Той изглеждаше объркан за момент, след това сви рамене.

— Не знаех, че се предполага да го направя.

Намръщих се.

— Предполагам не. — Но не бях щастлива от отговора му.

Той отново докосна ръката ми, много леко.

— Не вярвах, че Маркс може да те арестува. Бях прав. Това не е ли достатъчно?

— Не — отговорих аз.

Той спусна ръката си от мен.

— Какво добро бих постигнал, ако ти бях казал— Щеше да се тревожиш за нищо.

— Не се нуждая чувствата ми да бъдат защитени. Нуждая се от това да ти вярвам.

— Не ми вярваш, защото не съм ти казал всичко, което Маркс е казал?

— Не и колкото ти вярвах преди това.

Първите признаци на гнева втвърдиха погледа му.

— И ти си ми казала всичко, което се е случило в Лос Дуендос— Не си скрила нищо от мен от интервюто ти с Ники Бако— Погледът му вече не беше мил. Беше студен и изучаващ, поглед на ченге.

Погледнах надолу, после се преборих да поддържам контакта с очи когато отчаяно исках да си наведа главата и да кажа — ох, мамка му, хвана ме. Притисни ме в ъгъла и обикновено се нервирам. Но някак си като гледах в дълбоките му кафяви очи. Не можех да издържа повече морално възмущение. Може би нямах достатъчно морални устои. Да, може би беше това.

— Не съм убила никого, ако това намекваш. — това беше един от обичайните ми коментари с по-малко от обичайната сила.

— Не намеквам това и ти много добре го знаеш, Анита.

Имаше нещо познато, почти интимно в този разговор. Познавахме се от два дни и все пак си влияехме, сякаш се познавахме от много по-дълго. Беше изнервящо. Обикновено не се свързвам толкова бързо с хора или чудовища. Ако пред мен стоеше дългогодишния ми приятел от полицията сержант Рудолф Стор може би щях да излъжа. Ако Ники Бако беше усетил и най-малкият признак за полицаи, щеше да се покрие и нямаше никога повече да ми повярва. Хора като Бако не дават втори шанс когато става въпрос за полиция.

— Бако знаеше, че ти и Ригби сте отвън пред бара, Ернандо. Беше опасал целия район с магически… — размахах ръката си напред назад, в търсене не правилната дума — … защити, заклинания. Той знае какво се случва на неговите улици. Ако се върна с полицаи за подкрепление, независимо колко далеч са разположени, той няма да ни помогне.

— Толкова ли си сигурна, че може да помогне? — попита Рамирес — може просто да се съгласява с теб, докато разбере какво знаеш.

— Той е уплашен, Ернандо. Ники Бако е уплашен. Наречи го предчувствие, но не мисля, че има много неща, които могат да го изплашат.

— Току що ми каза, че криеш информация относно текущо разследване за убийство.

— Ако ми вържеш ръцете, или настояваш да изпратиш някой под прикритие с мен ще изгубим Бако. Знаеш, че съм права.

— Може да изгубим Бако, но не си права. — отвърна ми той и гневът отново беше налице. Неудовлетворен гняв, който бях виждала на лицата на други мъже, които познавах по-отдавна и по по-интимни начини. Този гняв, който показваше, че им се иска просто да бъда добро момиче и да играя по техните правила и да бъда това, което те искат да бъда. Това, че чувах тази нишка в гласа на Рамирез след само два дни ме накара да се чувствам уморена.

— Най-важното нещо за мен точно в този момент е да спра тези убийства. Това е целта ми. Единствената ми цел. — обмислих това, което бях казала и добавих — И да остана жива. Но с изключение на това, нямам друг план. Да спра лошите. Да остана жива. Това прави нещата по-прости, Ернандо.

— Ти ми каза по-рано, че искаш да промениш живота си, да стане нещо по-различно от кръв и ужаси. Ако искаш това да се промени ще трябва да си усложниш живота, Анита. И ще ти се наложи да започнеш да се доверяваш на хората, наистина да им се доверяваш отново.

Поклатих глава.

— Благодаря ти, че използваш момента ми на слабост срещу мен. Сега си припомних защо не споделям с непознати. — най-накрая и аз бях бясна. Почувствах се добре. Чувството ми беше познато. Ако просто останех ядосана, може би щях да спра да се чувствам толкова объркана.

Той ме сграбчи за ръката и хватката му не беше внимателен този път. Не ме заболя, но можех да усетя натискът на пръстите му по кожата си. За пръв път откакто го срещнах той ми позволи да видя твърдостта под повърхността. Тази твърда сърцевина, която или притежаваш или придобиваш ако останеш твърде дълго с ченгетата. Без тази сърцевина, която да те предпазва може и да останеш на работа, но няма да вирееш.

Усмихнах се.

— Какво следва, да си потъркаме носовете и да го ударим на живот? — трябваше да прозвучи като шега, но тонът ми не беше лековат, когато го казах. Сега и двамата бяхме ядосани. Под всичките тези усмивки и добри маниери имахме темперамент. Щяхме да разберем чии беше по-лош — моя или неговия.

Той заговори внимателно и с нисък тон, както аз правех понякога, когато всичко друго би ма накарало да крещя.

— Мога просто да кажа на Маркс за срещата. Да му кажа, че криеш информация от нас.

— Добре — казах аз — направи го. Маркс най-вероятно ще го арестува, да претърси бара му. Може дори да намери достатъчно уличаващи вещи, за да го вкара в затвора по подозрения за злоупотреба с магия. И това какво ще ни докара, детектив Рамирес— Бако в затвора и след няколко дни още мъртви хора. Още изкормени тела. — наведох се към ядосаното му лице и прошепнах — Какви ще са сънищата ти тогава, Ернандо?

Той ме пусна толкова рязко, че се препънах.

— Ти наистина си кучка, знаеш ли?

Кимнах.

— Ако ситуацията го изисква можеш да се обзаложиш.

Той поклати главата си и потърка рамената си с ръце.

— Ако си замълча за това и нещата се объркат това може да ми коства кариерата.

— Просто ще кажеш, че не си знаел.

Той поклати глава.

— Твърде много хора знаят, че аз ти бях полицейския ескорт. — успя да изпълни последните две думи с тежка ирония — Имаш планирана и друга среща с него нали?

Опитах се да не правя изненадана физиономия, но и празното изражение беше също толкова зле. Това беше същото като да те попитат дали спиш с някого и ти отказваш да отговориш. Да си замълчиш е същото като да кажеш „да”.

Той започна да крачи от едната страна на коридора до другата.

— Мамка му, Анита, не мога да го преглътна.

Осъзнах, че наистина го мисли. Застанах на пътя му, така че да му се наложи да спре и да ме погледне.

— Не можеш да кажеш на Маркс. Той ще прецака всичко. Ако той си мисли, че аз танцувам с дявола, тогава ще изпадне в истерия, когато срещне Ники Бако.

Гневът в очите му беше започнал да избледнява.

— Кога ви е срещата?

Поклатих глава.

— Обещай ми първо, че няма да казваш на Маркс.

— Той е начело на разследването. Ако не му кажа и после разбере, тогава също ще трябва да си предам значката.

— Той не изглежда особено популярен наоколо.

— Все пак си остава мой командващ.

— Той ти е шеф. — опонирах му — Не те превъзхожда.

Това ми донесе усмивка.

— Ласкателствата няма да ти помогнат с мен.

— Това не е ласкателство, Ернандо. Истината е.

Най-накрая беше притихнал, стоеше там и ме гледаше. Изражението му почти се беше върнало към нормалното или поне това, което аз приемах за нормалното му изражение. До колкото знаех той правеше дисекции на малки кученца в свободното си време. Добре де, не го вярвах, но наистина не го познавах. Бяхме непознати и трябваше да си го напомням. Продължавах да искам да се държа с него като с приятел или дори по-добре. Какво ми ставаше?

— Кога е срещата, Анита?

— И какво ще стане ако не ти кажа?

Прилив на онази твърдост премина през очите му.

— Тогава ще кажа на Маркс, че криеш доказателства.

— А ако ти кажа?

— Ще дойда с теб.

Поклатих глава.

— Няма начин.

— Обещавам да не се появявам приличащ на ченге.

Изгледах го от излъсканите обувки до късата му, чиста коса.

— И точно в коя алтернативна реалност няма да изглеждаш като ченге?

Чух вратата зад нас да се отваря, но никой от нас не се обърна. Бяхме твърде заети да си мерим погледите.

Джарман извика:

— Рамирес!

Каза го с такъв тон, че и двамата веднага се обърнахме. Доктор Евънс се беше опрял в стената, като си държеше китката пред него. Кръв проблясваше като червена гривна на ръката му.

И двамата с Рамирес хукнахме да бягаме през малкото пространство от единия до другия край на коридора, сякаш трябваше да стигнем много по-далеч за много по-кратко време. Джарман и Джейкс вече изчезваха през вратата. Бернардо се поколеба на вратата, като я задържа достатъчно дълго, за да долетят писъците, раздиращи болничната тишина. Ниски, нечленоразделни и паникьосани и вече бях сигурна, че този който пищеше беше мъж. Почти бях стигнала до вратата, до Бернардо, когато Рамирес ме задмина като сянка.

Бернардо ми каза:

— Това е лоша идея. — но влезе през вратата, секунда преди да влезем през нея. Господи, мразя винаги да съм права.

39

Преди стерилната бяла стая беше тих ъгъл от ада. Сега представляваше шумен, хаотичен ъгъл на ада. Една одрана ръка посегна към мен. Замахнах към нея с дългото острие, което бях измъкнала от ножницата на гърба. Ръката прокърви и се отдръпна. Можеха да чувстват болка. Можеха да кървят. Добре.

Бях вдигнала острието, за да нанеса удар по врата му, когато трупът ме нападна отново. Рамирес блокира ръцете ми.

— Те са цивилни!

Погледнах към него, после към това голо нещо, което беше привързано към леглото от само една последна връзка на китката. То посегна отново към мен, прорязвайки въздуха с окървавената си ръка, пищейки безмълвно, отрязаният му език висеше като червей в останалите без устни остатъци от устата му.

— Просто стой извън обсег — каза той и ме издърпа покрай нещото.

Успях да кажа:

— Те са трупове, Рамирес, просто трупове.

Той вдигна сгъваемата метална палка.

— Не ги убивай. — Той тръгна към схватката, макар че още не можеше да се нарече схватка. Повечето от труповете все още бяха привързани към леглата. Те се извиваха, пищяха, виеха, насилваха остатъците от плътта си срещу връзките, превръщайки ги в още по-окървавени руини, а телата им подскачаха, докато се бореха да се освободят.

Бен, сестрата, биеше един от пациентите по главата. То беше забило зъбите си толкова дълбоко в ръката му, че той не можеше да се освободи. Джарман беше при него, биейки нещото по главата с палката си, отзад и отдалеч, сякаш удряше бейзболна топка. Мекият звук, като кънтене на диня, се чуваше дори и през писъците.

Джейкс и Бернардо бяха при последното легло откъм прозорците, афроамериканската медицинска сестра лежеше в прегръдката на един труп, на когото едната ръка и единият глезен все още бяха привързани към леглото. Главата му беше заровена в гърдите й. От кръвта престилката прилепваше към тялото й, все едно някой беше изсипал кофа червена боя върху нея. Там, където нещото дъвчеше не би трябвало да има смъртоносна точка, но имаше прекалено много кръв. То беше стигнало нещо жизненоважно.

Джейкс удряше нещото по главата с такава сила, че чак се надигаше на пръсти, тялото му почти се отлепяше от земята с всеки удар. Главата на трупа кървеше, разпукваше се, но то не отпускаше хватката си. Главата му оставаше заровена в гърдите й като чудовищно дете, което се хранеше.

Бернардо отново и отново промушваше трупа в гърба. Острието излезе с фонтан от кръв, но това явно нямаше значение. Онова до вратата беше реагирало на болка, но един път след като започнеха да се хранят, те се превръщаха просто в месо. Не можеш да нараниш месо и дяволски сигурно не можеш да го убиеш.

Преминах между леглата с пищящите трупове, телата им се гърчеха и всички очи изглеждаха еднакви. Сякаш само една самоличност надничаше от всички чифтове очи. Техният господар, каквото и да беше той, ме наблюдаваше как минавам между леглата, наблюдаваше ме да отивам до далечното легло, далеч от Рамирес и неговото внимание. Той все още не разбираше какво щеше да се случи, когато всички те се освободяха. Трябваше да сме извън тази стая преди това да се случи.

Придвижих се до Бернардо, карайки го да отстъпи крачка. Намърдах острието под брадичката на нещото. Поех си дълбоко въздух, концентрирах се по начина, по който се прави в часовете по бойни изкуства, точно преди да счупиш нещо голямо и стабилно изглеждащо, представих си как острието излиза през върха на черепа и точно това се опитах да направя. Опитах се да го прекарам през главата му. Острието мина през меките части под челюстта с остро влажно движение, след това острието удари костта в основата на устата и продължи напред. Острието не излезе през върха на главата му, но го почувствах да влиза в странната празнота на синусните кухини.

То се отдръпна назад от жената, брадичката му се опитваше да се отвори около проблясващото острие. Заби ноктите на свободната си ръка в устата си, пускайки сестрата да падне на леглото. За първи път успяхме да видим раната. В средата на гърдите й имаше дупка. Счупени ребра стърчаха навън като счупените страни на рамка. Дупката беше точно с размер, колкото човешко лице да може да влезе навътре. Втренчих се надолу в тази тъмна, влажна дупка и видях, че половината й сърце липсваше, изядено.

— О, Боже! — изстена Джейкс.

Нещото на леглото беше освободило и другата си ръка. Дърпаше дръжката на острието, опитвайки се да го измъкне. Джейкс, Бернардо и аз разменихме поглед. Един поглед, никакви думи и тримата се обърнахме към остатака от стаята с една цел в мислите си: да се доберем до вратата, по какъвто начин можем. В тази стая нямаше други хора, освен нас.

Погледнах напреди видях Рамирес и Джарман до далечната врата с Бен, увиснал между тях. Страхотно. Изкрещях:

— Тичайте!

Опитахме. Усетих движение и се обърнах навреме, за да може трупът да ме удари с пълна сила и да запрати и двама ни на пода. Посегнах към брадичката му, опитвайки се да прикова зъбите му, като на другото, но то се отдръпна и успях да стигна само до гърлото му. Кръв се разплиска по лицето ми в топла, плавна струя. Заслепи ме за секунда. Можех да го усетя да се движи върху тялото ми, краката му яздеха кръста ми. Продължих да бутам с ръка суровото месо на рамото му, задържайки го назад, докато то се протягаше над мен. Избърсах кръвта от очите си с опакото на ръката, която държеше ножа. То посегна със зъби към мен, като куче и аз изпищях. Порязах бузата му толкова дълбоко, че острието задра по зъбите. То изпищя и захапа ръката ми. Аз изкрещях, докато то разтърсваше главата си както кучето кокал. Ръката ми се отвори и ножът падна.

То се надвеси над мен с отворена уста, бледосините му очи бяха невъзможно широки. Опита се да захапе гърлото ми. Нямах време да се пресегна за последния си нож. Посегнах към очите му. мушнах палците си в очите му и собствената му инерция ги набута по-надълбоко, отколкото аз сама бих успяла. Усетих очните ябълки да се спукват, експлодирайки в топла течност и по-гъсти неща.

То изпищя, махайки с глава напред и назад, ръцете деряха лицето му. Внезапно Бернардо се оказа там, дръпна го назад, хвърли го с една ръка през стаята към стената. Невероятно е какво можеш да направиш, когато си ужасен.

Отзовах се колене, изтегляйки последния нож. Бернардо ме издърпа, за да се изправя и се оказахме почти до вратата. Ригби стоеше там с една брадва, сечащ труповете. Ръце и по-малко разпознаваеми парчета покриваха земята около него. Рамирес набута палката си в устата на едното, толкова силно, че тъпият край се показа през задната част на врата му.

Джейкс влачеше Джарман за китките, оставяйки плътна червена следа зад себе си. Тялото на Джарман се беше запънало на вратата. Брадвата на Ригби беше нацепила два от труповете на достатъчно парчета, че да ги свали на земята. Два от другите бяха все още завързани за леглата с по една последна лента. Рамирес се бореше с онова, което се беше опитало да преглътне палката му. Един от труповете се хвърли към Ригби и брадвата прониза въздуха.

Чух движението зад себе си преди Бернардо да успее да изкрещи:

— Зад …

Бях на път към пода с нещото, яздещо на гърба ми преди да чуя остатъка:

— …теб.

Присвих глава, опитвайки се да предпазя врата си. Зъбите проникнаха през ризата ми, пускайки ми кръв, но нещото изпитваше затруднения с прегризването на коланите на презраменния кобур и ножницата за гърба. Заби зъбите си в плътта ми, но кожените ленти послужиха за нещо като броня. Забих ножа назад в бедрото му, веднъж, втори път. Не му направи впечатление.

Внезапно над мен премина въздушен поток и силен удар, кръв изплиска косата, рамената и гърба ми в горещ поток. Излазих изпод трупа и открих че беше обезглавен.

Ригби стоеше над него с кървавата брадва и див поглед в очите си.

— Върви, излизай. Ще те покривам. — гласът му беше висок, изпълнен със страх, но той стоеше стъпил здраво на земята и започна да изтласква всички ни през вратата.

Един от труповете беше на гърба на Бернардо, но не се опитваше да го яде. Удари главата му силно два пъти в пода. После погледна нагоре към мен. Имаше нещо в очите му, нещо, което го нямаше при никое от другите. То беше уплашено. Уплашено от нас. уплашено да не бъде спряно. И само може би, уплашено от смъртта. То премина през отворената стъклена врата и се плъзна покрай Джейкс, сякаш трябваше да отиде някъде другаде и да свърши нещо друго. И аз разбрах, че то трябва да бъде спряно, разбрах, че ако избягаше, щеше да бъде много лошо. Но поставих ръка под тази на Бернардо и започнах да го влача към вратата. Рамирес хвана другата му ръка и внезапно стана лесно да го извлечем през стъклената врата.

В стаята зад нас внезапно настъпи оживление. Ригби се препъна и падна назад върху бутона, който затваряше вратата. Тя се плъзна и се затвори, докато Рамирес блъскаше по нея. Видях Ригби да замахва с брадвата, после го нападнаха от двете страни. Рамирес се протегна към бутона за отварянето, но или тежестта на Ригби, или нещо друго го беше повредило.

Рамирес изкрещя:

— Ригби!

Чу се силно изсвистяване на въздух, сякаш гигант си беше поел дъх и стаята се изпълни с огън. Пламъците облизваха стъклото като златисто-оранжева вода в аквариум. Можех да почувствам жегата натрупана зад стъклото. Пожарните аларми се включиха с високочестотен вой. Хвърлих се на пода върху Бернардо, покривайки лице, очаквайки тази страховита топлина да спука стъклото и да се изсипе върху нас.

Но не топлината се изсипа върху мен. Беше студ, вода. Вдигнах глава към пръскачките, които изпълваха стаята. Стъклото почерняваше и дим и пара се виеха срещу стъклото като мъгла, докато водата потушаваше огъня.

Рамирес се пресегна към бутона и вратата се отвори със звук от течаща вода. Сега алармата беше още по-шумна и осъзнах, че вече бяха две различни аларми, смесващи се заедно в едно късащо нервите пищене. Рамирес влезе в стаята и чух гласа му през подлудяващия шум:

— Madre de Dios.*  /*Богородице (от исп.)/

Изправих се, водата се изливаше върху мен, накисваше косата, дрехите ми. Не го последвах в стаята. Вече не можех да помогна с нищо на Ригби. Но все още имахме труп за преследване. Сложих пръсти на врата на Бернардо, точно под челюстта. Пищенето на противопожарните аларми затрудняваше долавянето на пулса му, но той все пак беше там, силен и стабилен. Беше свален за момента, но беше жив. Джейкс беше коленичил до Джакман, сълзи се стичаха по лицето му. Опитваше се да запуши дупка във врата на Джарман с голи ръце. Басейнът от кръв, разлял се от двете страни на Джарман се отмиваше от пръскачките. Очите му бяха неподвижни и втренчени, немигащи, докато водата течеше върху него.

По дяволите. Трябваше да сграбча Джейкс и да да кажа: „Той е мъртъв, Джарман е мъртъв”, но не можех да го направя. Изправих се на краката си.

— Рамирес.

Той все още стоеше втренчен в стаята, в каквото беше останало от Ригби.

— Рамирес! — изкрещях го и той се обърна, но очите му бяха нефокусирани, сякаш не ме виждаше наистина.

— Имаме да хванем още един труп. Не можем да го оставим да се измъкне.

Той се втренчи в мен с мъртви очи. Имах нужда от малко помощ. Изминах няколкото крачки, за да застана пред портала до него и го зашлевих достатъчно силно, че ръката ми да изтръпне от удара. По-силно отколкото бях възнамерявала.

Главата му се отметна назад и аз се стегнах за ответния удар, но такъв не последва. Той стоеше там с ръце в плътни юмруци, треперещ от нуждата, очите му блестяха с гняв, който просто си търсеше някого, върху когото да се излее. Не само, защото го бях ударила. А заради всичко.

Когато не ме удари, казах:

— Злото нещо тръгна в тази посока — посочих към вратата. — Трябва да го последваме.

Той започна да говори скорострелно на испански. Не можах да разбера повечето, но гневът му беше повече от ясен. Хванах една дума, която познавах. Наричаше ме бруха. Това означава вещица.

— Зарежи това. — отворих вратата, заобикаляйки тялото на Джарман. Пръскачките работеха и в коридора. Евънс все още седеше с гръб към стената. Беше издърпал маската си надолу, сякаш не можеше да си поеме достатъчно въздух.

— Накъде тръгна то? — попитах.

— Надолу по аварийното стълбище, в края на залата — трябваше да вика, за да го чуя през алармите, но гласът му беше глух, отдалечен. Може би по-късно, ако бях в състояние, и аз можех да изпадна в шок.

Не бях чула вратата зад мен да се отваря, но Рамирес изкрещя:

— Анита!

Пообърнах се, докато претичвах покрай вратата.

— Тръгвам по стълбите, ти поеми асансьорите.

Той изкрещя:

— Анита!

Обърнах се и той хвърли един от клетъчните телефони към мен. Хванах го с една ръка, притискайки го непохватно към гърдите си.

— Ако стигна до долу и все още не съм го открил, ще ти се обадя — каза.

Кимнах и набутах телефона в задния си джоб, тичайки към вратата. Открих я. Сега вече извадих браунинга. Тук нямаше пълна с кислород стая. Щяхме да разберем дали куршумите вършеха същата работа като ножовете. Избутах тежката аварийна врата с цяло тяло, докато не се опря плътно в стената, за да съм сигурна, че нещото не беше зад нея. Поколебах се на бетонната площадка. Пръскачките работеха дори тук, правейки водопади по бетонните стъпала. Пожарната аларма изпълваше въздуха със високочестотно ехо. Погледнах към стъпалата за нагоре, после надолу. Нямах идея накъде беше тръгнало. Можеше да се е измъкнало на всеки етаж под или над мен.

По дяволите, трябваше да намеря това нещо. Не знам защо усещах, че е толкова важно да не му позволявам да се измъкне, но се бях оказала права за падащата тъмнина и труповете. Вярвах на преценката си. Това бяха само съживени трупове, просто от вид, какъвто досега не бях виждала. Но бяха мъртви, а аз бях некромант. Теоретично, бих могла да контролирам всеки вид ходещи мъртъвци. Понякога можех да усетя вампир, когато беше наблизо. Поех си дъх и концентрирах същността си в плътна линия, изтеглих силата си, разпуснах я наоколо, търсейки, с гръб, все още опрян във вратата, с вода, изсипваща се върху мен, с писъка от алармите, толкова пронизващ, че ми беше трудно да мисля. Изпратих тази „магия” навън, нагоре и надолу по стълбите, като невидима линия от мъгла.

Рязко се изправих. Бях почувствала нещо като придърпването на кукичка. Надолу, беше тръгнало надолу. Ако грешах, нямаше какво да направя по въпроса. Но не мисля, че грешах. Затичах се надолу по мокрите циментови стъпала, с една ръка на перилата, за да мога да се задържа, когато се плъзна, другата държеше пистолета насочен нагоре. Една жена лежеше на купчина на следващата площадка, напряко на вратата, неподвижна, но дишаща. Обърнах лицето й настрани, така че да не бъде удавена от пръскачните и продължих. Надолу, беше продължило надолу и не беше отделило време да се нахрани. То бягаше, бягаше далеч от нас, бягаше далеч от мен.

Паднах на колене, плъзгайки се по мокрите стъпала, само мъртвата ми хватка върху плъзгавите метални перила ме предпази да не падна. Загубих връзка със съществото, когато се плъзнах. Просто не можех да задържа концентрацията си и да правя и всичко останало. Пръскачките спряха рязко, но противопожарните аларми продължаваха да вият и да вият, още по-пронизителни, когато я нямаше водата да ги заглушава. Издърпах се на крака и отново се затичах. Много далечен, доста под мен се чу писък. Хвърлих се върху перилата на следващия завой, плъзгайки се надолу по мокрия метал, почти с главата напред над поредната чупка. Слизах толкова бързо, колкото можех, по-бързо отколкото беше безопасно. Тичах и се пързалях, и се препъвах надолу по стъпалата, и през цялото време в мен назряваше усещането, че щях да закъснея. Че колкото и бързо да тичах, нямаше да стигна навреме.

40

Не можех да възстановя връзката със съществото без да спра и да се съсредоточа. Реших да продължа да го преследвам и се надявах да не го пропусна, докато тичах покрай вратите. На всичко отгоре, на 19-тия етаж имаше една групичка скупчени и подгизнали от водата пациенти със една сестра. Всички посочиха безмълвно надолу. На 17-тия имаше един мъж с разкървавени устни и държащ цветя, който ми измърмори нещо и посочи надолу. Вратата при 14-тия етаж се отвори и сестра в розова униформа изтича и се блъсна в мен. Изпищя, отскачайки назад към стената и се взря в мен с огромни очи. Във всяка ръка държеше бебе, увито в едно от онези малки одеяла. Едното бебе дори имаше на главата си малка розова плетена шапка. И двете пищяха, високият им плач, приличащ на котешки, си съперничеше с противопожарната аларма.

Сестрата просто се взираше в мен, неспособна да проговори или се страхуваше. Може би беше заради оръжието, а може би не всичката кръв беше отмита от пръскачките на алармата. Извисих глас над шума.

— То на този етаж ли е?

Тя само кимна. Мърмореше си нещо непрекъснато. Трябваше да се наведа към нея, за да я разбера.

—  При новородените е. При новородените е. При новородените е.

Не съм мислела, че адреналинът ми можеше да бъде по-висок. Грешала съм. Изведнъж можех да усетя как кръвта в тялото ми се забързва, а сърцето ми в гърдите беше като нещо болезнено. Отворих вратата, огледах коридора с насочен „Браунинг”. Нищо не се движеше. Коридорът се простираше дълъг и празен, с прекалено много затворени врати, за да съм спокойна. Противопожарната аларма все още пищеше и звукът караше кожата ми да се напряга. Но дори над писъка на алармата можех да чуя бебетата

… плачещи… пищящи.

Извадих телефона от джоба си, натиснах копчето, за което Рамирес ми беше казал по-рано и започнах да тичам по коридора по посока на звуците. Той отговори още насред първото позвъняване.

—  Анита?

— В родилното съм. На 14-тия етаж е. Една сестра каза, че това нещо е при новородените. Бях стигнала до първия ъгъл. Хвърлих се към отсрещната стена, но всъщност не спрях. Обикновено около ъглите внимавам повече, но плачът се приближаваше и ставаше по-сърцераздирателен.

— На път съм -  отговори Рамирес.

Натиснах копчето за прекъсване, но когато завих зад следващия ъгъл, все още държах телефона в ръката си. Имаше тяло, което беше изтикано през армираното обезопасително стъкло. Можех да кажа, че е мъж, но това беше всичко. Лицето приличаше на хамбургер. На пода под него настъпих някакъв стетоскоп. Лекар или сестра. Не проверих пулса. Ако беше жив, не знаех как да му помогна. А ако беше мъртъв, нямаше значение. Още една последна врата, а след нея имаше дълъг прозорец. Но не ми беше нужно да го виждам, за да разбера, че там беше отделението с новородените. Можех да чуя бебешкия плач. Дори и над противопожарната аларма, звукът от тези паникьосани писъци накара сърцето ми да се разтупти, накара ме да поискам да побегна и да им помогна. Силен вътрешен отклик, за който дори не подозирах, че имам, ме накара да се протегна към вратата. Все още държах телефона в лявата си ръка и се опитах да го натикам в джоба си. Ухапването по ръката ме направи несръчна. Телефонът се плъзна и усетих как пада на пода.

Дръжката се завъртя, но врата се отвори само на сантиметри. Натиснах я с рамо и осъзнах, че има тяло, тяло на възрастен. Отдръпнах се и ударих отново, премествайки я само със сантиметри. Чуваха се и писъци на жена, не бяха само бебешките. Не можех да отворя вратата. Мамка му!

И тогава прозорецът се пръсна като дъжд от стъкла и тяло. Една жена падна на пода и остана да лежи просната и кървяща. Махнах се от запъналата врата и отидох при прозореца. В долния край имаше парчета стъкло, приличащи на малки мечове. Но на тренировките по джудо бях падала от по-високо. Бях тренирала падания в продължение на години. Хвърлих поглед вътре, за да проверя нещо. Малките пластмасови легла бяха скупчени от двете страни. Имаше място. Засилих се и се хвърлих над счупеното стъкло, като падайки се завъртях. Само едната ми ръка беше свободна, за да удари пода и да поеме силата на сблъсъка от падането, но исках оръжието да е в ръката ми и готово за стрелба. Ударих се в земята и силата от това, от скока или каквото беше, все още беше там, все още ме караше да се превъртам. Използвах я, за да се изправя на крака, още преди да съм разбрала какво има в помещението.

Виждах само отделни картини. Забелязах преобърнатите легла: едно мъничко, мъничко бебе на пода, приличащо на счупена кукла, а средната част на тялото му беше изядена, като изсмукания пълнеж на бонбон; легла, все още прави и изпръскани с кръв, в някои от тях имаше малки сгърчени телца, а други бяха празни, като се изключи кръвта; чудовището в отдалечения ъгъл на помещението.

Държеше малък вързоп, обвит с одеяло. Малки юмруци се размахваха във въздуха. Не можех да чуя плач. Не можех да чуя каквото и да било. Не съществуваше нищо друго освен тази гледка и това лице без кожа, надвесено над бебето. Първият ми куршум го отнесе през челото, вторият— през лицето, докато главата му се отмяташе назад заради удара от първото попадение. Съществото вдигна борещото се бебе пред лицето си и очите ни се сключиха над малкото тяло. То ме погледна. Дупките от куршуми по лицето му се запълваха като мека глина. Стрелях в корема му, защото там можех да уцеля, без да застраша бебето. Съществото беше оттласнато назад, но се хвърли на пода. Не падна. Не го бях наранила наистина. Прикри се зад редица от детски легла. Всички бяха с тънки крака, завършващи с малки колела. Свих се на пода, вгледах се през гората от тънки метални крака и го видях как се навежда и поднася бебето към устата си.

Нямаше чист изстрел. Така или иначе стрелях, уцелвайки стената до него. То трепна, побягна, но не пусна бебето. Стрелях през краката на леглата с колела, като го карах да се движи. Къде беше Рамирес?

То се изправи и побягна право срещу мен. Стрелях в тялото му. Потрепери, но продължи да се приближава. Бебето сега беше голо, като се изключи малката пелена, но беше живо. Съществото хвърли бебето към мен. Дори не ставаше въпрос за решение. Просто го хванах и го притиснах към гърдите си, като по този начин не можех да стрелям и с двете си ръце. Чудовището се удари в мен с все сила. Инерцията ни отхвърли назад през прозореца, през който влязох. Приземихме се, като чудовището беше отдолу, като че ли се бяхме завъртели във въздуха. Цевта на оръжието ми беше притисната в корема му и започнах да натискам спусъка с дясната си ръка дори още преди да съм започнала да прегръщам по-силно бебето с лявата си ръка.

Съществото потрепери рязко като змия със счупен гръбнак. Застанах на колене до него и стрелях докато пистолетът не се изпразни. Пуснах „Браунинг”-а и посегнах към „Файърстар”-а. Почти го бях насочила, когато то ме удари с опакото на едната си ръка и това ме отхвърли в стената. Опитах се да предпазя бебето от удара и поех повече от него, отколкото беше добре за мен. За момент бях зашеметена и съществото ме сграбчи за косата, като ме обърна към него.

Стрелях в гърдите и стомаха му. Всеки куршум караше тялото да подскача и по някое време около шестия или седмия изстрел, то пусна косата ми. Един куршум по-късно и „Файърстар”-а също беше празен. То се надвеси над мен и тази уста без устни се усмихна.

Противопожарната аларма спря. Внезапната тишина бе почти плашеща. Можех да чуя сърцето си, което отекваше в главата ми. Бебето в ръцете ми внезапно зазвуча пронизително високо, много по-обезумяло. Съществото се напрегна и секунда преди да дойде, знаех, че ще ме връхлети. Използвах тази секунда, за да се опитам и да оставя бебето на пода. Бях се обърнала наполовина, когато съществото ме вдигна и ме метна към отсрещната стена. Вече не държах бебе, за което да се притеснявам. Подпрях стената с целите си ръце, поемайки удара доколкото можех. Когато то се приближи, не бях зашеметена. Сграбчи ме за едното рамо и аз започнах да се боря, за да му попреча да хване и другото.

Знаех как да хващам, но не и нещо, което е хлъзгаво и без кожа. Нямаше в какво да се вкопча. Съществото ме вдигна за блузата, другата му ръка беше под бедрото ми и ме вдигна като щанга. Ударих се в стената, докато си мислех, че се е опитало да я пробие с мен. Опитах се да се предпазя, но се свлякох на пода, зашеметена, като за миг не можех да дишам или да мисля.

То коленичи до мен, като издърпа ризата от панталоните ми и оголи корема ми и сутиена ми. Сложи ръката си под гърба ми и ме повдигна почти нежно, изви гърба ми, като ме изправи и наведе лицето си към оголената ми плът, сякаш щеше да ме целуне. В главата си чух глас. Той нашепваше:

—  Аз гладен.—  Всичко ми се струваше отдалечено, сякаш сънувах и знаех, че съм на път да припадна. Вдигнах ръката си и почти не я чувствах като моя. Но я преместих. Погалих това хлъзгаво и одрано лице. То завъртя тези странни очи без клепачи към мен, докато навеждаше устата си, за да се храни. Палецът ми се плъзна по плътта, търсейки, търсейки окото. Съществото не ме спря. Захапа ме за горната част на корема в момента, в който палецът ми се плъзна в окото му. И двамата изкрещяхме.

То се отдръпна и се изправи, пускайки ме на пода. Падането беше кратко, застанах на колене и започнах да се отдръпвам, когато първият куршум профуча наоколо. Рамирес се появи в коридора откъм противопожарните стълби, стреляйки с две ръце, докато приближаваше.

Тялото подскочи, но раните се затваряха все по-бързо и по-бързо, като че ли колкото повече стреляхме по него, толкова по-добре плътта се лекуваше от нараняванията. Очаквах съществото да нападне Рамирес или мен, или да избяга, но не го направи. То скочи през счупения прозорец при новородените. Знаех какво си е наумило да направи. Не се опитваше да избяга. Опитваше се да отнесе колкото се може повече животи, преди да го унищожим. Господарят му се хранеше от смъртта.

Рамирес отиде при вратата, с която се бях пробвала по-рано. Оставих го да я удря с рамо. Приближих се до прозореца. Съществото разкъсваше одеялото на друго бебе, сякаш разопаковаше подарък. Не знаех къде са пистолетите ми. Не ми беше останало нищо, което да хвърля по него. То се обърна в профил, а бебето размахваше във въздуха с тънките си като клечки ръчички. Устата на чудовището са разшири, вече станала червена от кръвта.

Рамирес беше успял да отвори достатъчно вратата, че да се промуши вътре. Той стреля по краката и по долната част на тялото на съществото, страхувайки се да се цели в главата, защото беше твърде близо до бебето. Чудовището не му обърна внимание и всичко беше като на забавен каданс. Лицето се снижи, устата бе широко отворена, за да вземе това малко сърце. Изкрещях и вложих цялата си ярост, цялата си безпомощност в този вик. Извиках силата, която ми позволяваше да вдигам мъртвите, обвих я около себе си като нещо блестящо и я запратих напред. Можех да я видя в съзнанието си като тънко бяло въже от мъгла. Хвърлих аурата си, същността си около съществото. Бях некромант, а това проклето нещо беше труп.

Изкрещях:

—  Стой!

То замръзна насред движението, бебето беше почти до устата му. Усетих силата, която го съживяваше. Усетих я вътре в тази мъртва обвивка. Силата на господаря му бе като тъмен пламък вътре в него. Бях протегнала ръка сякаш ми трябваше, за да насоча силата си. Отворих ръката си и от нея над трупа избликна това бяло въже. Покрих го с аурата си като че ли създавах ново тяло. Затворих я като юмрук около съществото и прекъснах силата, която го караше да се движи. Трупът потрепери, след което незабавно се свлече като марионетка, чиито конци са били отрязани.

Усетих господаря му. Усетих го като студен вятър по кожата си. Усетих как идва за мен, следвайки нишката на собствената ми аура към мен, като връв в лабиринт. Опитах да я издърпам, опитах отново да я навия в себе си, но никога преди това не бях опитвала нещо подобно и не бях достатъчно бърза. Мислех си, че съм наясно с рисковете, но сгреших.

Силата на господаря се хвърли към мен като огън, следващ следата от бензин, и когато ме удари, имаше миг, в който отхвърлих глава назад и не можех да дишам. Почувствах как сърцето ми започва да бие неравномерно и спира. Усетих тялото си да пада на земята, но не ме заболя, сякаш вече бях като вцепенена. Пред очите ми започна да сивее, след това ми причерня, а в чернотата се чу глас.

—  Имам много слуги. Това, че си спряла един, не означава нищо за мен. Ще умреш напразно.

Опитах се да оформя думи, с които да отговоря на този глас и открих, че мога.

— Да ти го начукам.

Усетих гнева му, яростта му, че можех да го предизвиквам. Опитах се да му се изсмея, да се изсмея на безсилието му, но от мен не беше останало достатъчно, че да се смея. Тъмнината стана по-наситена. Преминах отвъд гласа на господаря, отвъд собствения си, и след това имаше… празнота.

41

Първия знак, по който разбрах, че не съм мъртва, беше болката. Вторият беше светлината. Гърдите ми горяха. Рязко се върнах в съзнание, задъхана за въздух, опитвайки да издърпам горящите неща далеч от мен. Премигнах към изгаряща бяла светлина, след което чух гласове.

— Дръжте я здраво.

Тежест притисна ръцете и краката ми, ръце, които ме задържаха на място. Опитах се да се боря, но не чувствах тялото си достатъчно, така че не знаех дали изобщо се движа.

— Кръвно шейсет на осемдесет, и продължава да пада бързо.

Видях форми, размазани от светлината, движещи се около мен. Остро пробождане в ръката ми, игла. Мъжко лице се появи в кръгозора ми, русо, с метални рамки на очилата. Лицето му се изплъзна от погледа ми в златисто-бяла мъгла.

Сиви петна се плъзнаха като мазно сияние по зрението ми, усетих как потъвам назад, надолу, навън. Мъжки глас:

— Губим я.

Тъмнина се разля върху ми, взимайки със себе си болката, но и светлината. Женски глас се понесе през тъмнината.

— Позволете ми да опитам — след което замлъкна в мрака. Този път до мен не стигна чужд глас. Нямаше нищо освен носещият се мрак и мен. После имаше само мрак.

42

Събудих се от миризмата на горящ градински чай. Градински чай за прочистване и очистване от негативното или поне това държеше да ми каже Мариан, моята учителка, когато се оплаках от миризмата. Миризмата на градинския чай винаги ми докарваше главоболие. В Тенеси ли се намирах, при Мариан — Не си спомням да съм отивала там. Отворих си очите, за да видя къде се намирам и открих, че това беше болнична стая. Ако си се будил в достатъчно от тях, разпознаваш признаците.

Лежах там и мигах срещу светлината, щастлива че съм будна. Щастлива да съм жива. Някаква жена дойде и застана до леглото. Усмихваше се. Имаше дълга до раменете черна коса, скосена около строгото— лице. Очите— изглеждаха твърде малки за останалата част от лицето и се бяха втренчили надолу в мен, сякаш знаеше неща, които аз не знаех и те бяха хубави неща или поне важни. Тя носеше нещо дълго и с много дипли, виолетово с намек за червено в десена.

Опитах се да говоря, прочистих си гърлото. Жената взе чаша с вода от малката масичка до леглото, а множеството— огърлици се раздрънкаха когато се наведе. Тя наклони сламката така, че да мога да пия. Една от висулките беше пентаграм.

— Не си сестра — казах. Гласът ми все още звучеше груб. Тя отново ми предложи водата и аз приех. Опитах още веднъж и този път гласът ми звучеше повече като нормалния за мен. — Ти не си сестра.

Тя се усмихна и усмивката превърна обикновеното— лице в нещо прекрасно, точно както горящата в очите— интелигентност я правеше удивителна.

— Какво първоначално те наведе на тази мисъл? — Тя имаше мек, богат акцент, който не можах да определя къде принадлежи; мексикански, испански, но не.

— На първо място си много добре облечена, а на второ — пентаграма. — Опитах се да посоча към колието, но ръката ми беше закачена към система, забита в кожата ми. Беше превързана и си спомних как трупът ме хапеше. Завърших жеста с дясната си ръка, която изглеждаше здрава. Лявата ми ръка изглежда имаше надпис на нея — нарежи тук, хапи тук, прави нещо си там. Размърдах пръстите на лявата си ръка, за да видя дали мога. Можех. Даже не ме и болеше, по-скоро ме стягаше, сякаш кожата имаше нужда да се разтегне малко.

Жената ме гледаше с тези нейни очи

— Аз съм Леонора Евънс. Мисля, че сте срещали съпруга ми.

— Вие сте съпругата на доктор Евънс?

Тя кимна.

— Той спомена, че сте вещица.

Тя кимна отново.

— Пристигнах в болницата в … как казвате вие — точния момент, за теб. — акцентът— се засили, когато каза „как казвате вие”.

— Какво имате предвид — попитах.

Тя седна на стола до леглото и се зачудих колко ли дълго беше седяла там, наблюдавайки ме.

— Те успяха да накарат сърцето ти отново да бие, но не и да задържат живота в тялото ти.

Поклатих глава и усетих зад клепачите си наченките на главоболие.

— Може ли да изнесеш навън кандилото— Градинският чай винаги ми докарва главоболие.

Тя не го оспори, просто стана и отиде до една от тези сгъваеми масички на колелца, които имат в болниците. Имаше кандилница, забодена в един малък мангал, дълга дървена пръчка, малък нож и две запалени свещи. Това беше олтар, нейният олтар или поне преносимата му версия.

— Не ме разбирай погрешно, но защо ти си тук, а сестрата не е?

Тя ми отговори гърбом, докато загасяваше кандилницата.

— Защото, ако съществото, което те нападна се беше опитало да те убие за втори път, сестрата най-вероятно дори нямаше да забележи какво се случва, докато не стане прекалено късно. — Тя дойде и седна отново до леглото.

Аз я зяпнах.

— Мисля, че сестрата би забелязала, че човекояден труп е влязъл в стаята.

Тя се усмихна с една търпелива усмивка, дори снизходителна.

— И двете знаем, че колкото и страховити да са слугите, истинската опасност е в господаря.

Очите ми се разшириха. Не можах да се сдържа. Страхът заблъска в гърлото ми.

— Откъде … знаеш това?

— Докоснах се до силата му когато помогнах да го изгоним от теб. Чух гласа му, усетих присъствието му. Той искаше да умреш, Анита, източваше ти живота.

Преглътнах, пулсът ми беше все още учестен.

— Бих желала сестра сега, моля.

— Страхуваш ли се от мен? — Тя се усмихна, докато го казваше.

Започнах да казвам не, но после…

— Да, но не е нещо лично. Нека да кажем, че след докосването ми до смъртта, не знам на кого мога да се доверя, в магически аспект.

— Да не би да казваш, че те спасих, понеже този господар ми е разрешил да го направя?

— Не знам.

Тя се намръщи за пръв път.

— Имай ми доверие за това, Анита. Не беше лесно да те спася. Трябваше да те обградя със защита и част от нея беше моята собствена сила, моята собствена духовна същност. Ако не бях достатъчно силна, ако имената, които призовах на помощ не бяха достатъчно силни, щях да съм умряла заедно с теб.

Погледнах нагоре към нея и ми се щеше да— повярвам, но …

— Благодаря ти.

Тя въздъхна и си оправи полите с пръсти, отрупани с пръстени.

— Много добре, ще ти доведа познато лице, но после трябва да поговорим. Приятелят ти Тед ми разказа за белезите, които те свързват с вампира и върколака.

Нещо трябва да се е изписало на лицето ми, защото тя допълни:

— Трябваше да знам, за да мога да ти помогна. Бях те спасила, докато той пристигне, но се опитвах да оправя аурата ти и не можех. — Тя прокара ръката си близко над тялото ми и усетих дирята от топлина, която представляваше нейната сила, докосваща се до моята. Тя се поколеба над гърдите ми, над сърцето ми. — Тук има дупка, сякаш част от теб липсва. — Ръцете— продължиха да се плъзгат надолу и се поколебаха над стомаха ми или високо на корема ми, зависи как го гледаш. — Тук има още една дупка. Това са две от чакрите ти, които са важни енергийни центрове за тялото ти. Това са лоши места, на които да не можеш да се защитиш от магически нападения.

Сърцето ми отново беше започнало да бие по-бързо, отколкото трябва.

— Те са затворени. Работих през последните шест месеца над това да ги затворя.

Леонора поклати глава, внимателно отдръпвайки си ръцете от мен.

— Ако добре съм разбрала това, което приятелят ти ми каза за този триумвират от сила от който ти си част, тогава тези пространства са като електрически контакти на стената на твоята аура. Двете създания притежават щепселите, които съвпадат с контактите.

— Те не са същества — поправих я аз.

— Тед ги обрисува в доста неласкателна картина.

Намръщих се. Това звучеше като нещо, което Едуард би направил.

— Тед не харесва факта, че аз съм … интимна с чудовища.

— Тогава те и двамата са ти любовници?

— Не. Имам предвид… — опитах се да измисля кратка версия. — Спях и с двамата, но по различно време. Имам предвид, за известно време … се срещах и с двамата, но не проработи.

— Защо не проработи?

— Навлизахме в сънищата си взаимно. Минаваха ни мисли, които бяха на някой от останалите. Всеки път, когато правехме секс беше по-лошо, сякаш сексът ни обвързваше все повече и повече — спрях да говоря не защото бях свършила, а защото думите не бяха достатъчни. Започнах пак.— Една нощ тримата бяхме заедно и просто си говорехме, опитвахме се да си изясним нещата. Една мисъл изскочи в главата ми, но не беше моя, или по-скоро не мисля, че беше моя, но и не знам на кого беше. — Погледнах към нея, опитвайки се да я накарам да разбере момента на пълен ужас, който бях преживяла тогава.

Тя кимна, сякаш беше разбрала, но следващите— думи показаха, че е пропуснала идеята.

— Това те уплаши.

— Да — отговорих аз, като се постарах да изпълня кратката дума със сарказъм.

— Липсата на контрол— додаде тя.

— Да.

— Липсата на лично уединение.

— Да — отвърнах.

— Защо прие белезите?

— Щяха да умрат, ако не го бях направила. Можехме всички да умрем.

— Значи си го направила, за да спасиш собствения си живот. — Тя седеше там, ръцете— бяха кръстосани на скута, напълно спокойна, докато проверяваше психическите ми рани. Мразя хора, които са в мир със себе си.

— Не, не можех да загубя и двамата. Можех и да преживея загубата на единия, но не и двамата, не и ако можех да ги спася.

— Белезите ви дават напълно достатъчно сила, за да се справите с враговете си.

— Да.

— Ако мисълта да споделиш живота си с двамата е толкова ужасяваща, тогава защо тяхната смърт е толкова плашеща?

Отворих уста, затворих я, после опитах отново.

— Предполагам, защото ги обичах.

— Минало време, обичала си ги, но вече не?

Изведнъж се почувствах уморена.

— Не знам вече. Просто не знам.

— Ако обичаш някого, тогава свободата ти намалява. Ако обичаш някого, тогава се отказваш от част от своя личен живот. Ако обичаш някого, то тогава не си само един човек, а половината от двойката. Ако мислиш или действаш по различен начин, значи да рискуваш да загубиш тази любов.

— Не става въпрос за споделянето на банята или да споря за това от коя страна на леглото ще спя. Те се опитват да споделят ума ми, душата ми.

— Наистина ли вярваш в това последното, за душата ти?

Нагласих се на възглавницата и затворих очи.

— Не знам. Предполагам не, но… — отворих очи. — Благодаря ти, че спаси живота ми. Ако някога мога да си върна услугата, ще го направя, но не ти дължа обяснения относно личния си живот.

— Напълно си права. — Тя изправи рамената си, сякаш я бях отблъснала и изведнъж стана не така натрапчива, изглеждаше повече делова. — Нека да се върнем на аналогията ми с дупките и контактите, и мъжете, които са като съответните щепсели. Това, което ти направи, е като да замазваш над дупките, да им лепнеш лепенка отгоре. Когато господарят те е атакувал, силата му е разкъсала лепенките и е отворила наново дупките. Не можеш да затвориш дупките със собствената си аура. Не мога да си представя колко усилия ти е коствало да им сложиш кръпките. Тед каза че си се обучавала в ритуалите при вещица.

Поклатих глава.

— Тя е повече екстрасенс, отколкото вещица. Не е религия, просто естествени способности.

Леонора кимна.

— Тя одобри ли затварянето на дупките по начина, по който ти си го направила?

— Казах— че искам да се науча да се засланям от тях и тя ми помогна да го направя.

— Тя каза ли ти, че това е временна поправка?

Смръщих— се.

— Не.

— Враждебността ти пламва всеки път, когато засегнем факта, че си дала на тези двама мъже нещо, което реално е като ключ за душата ти. Не можеш да ги блокираш за постоянно и като се опитваш, отслабваш себе си, а вероятно и тях.

— Просто ще трябва да живеем с това — казах.

— Ти почти не успя да оживееш с това.

Сега вече привлече вниманието ми.

— Да не би да казваш, че причината поради която господарят почти не ме уби, е дупката в аурата ми?

— Най-вероятно щеше доста да те нарани и без тях, но мисля, че дупките те направиха неспособна да му се противопоставиш, особено както бяха и прясно отворени. Мисли за тях, като един вид рани, прясно отворени рани и всяка свръхестествена инфекция може да те достигне през тях.

Помислих за това, което ми казваше. Повярвах?.

— Какво мога да направя?

— Дупките са направени така, че само едно нещо може да ги запълни и това са аурите на мъжете, които си обичала. Аурите ви сега трябва да са като пъзел с липсващи парченца и само тримата заедно сте едно цяло.

— Не мога да приема това.

Тя сви рамене.

— Приемаш или не, това си е истината.

— Все още не съм готова да се откажа от борбата. Все пак ти благодаря.

Тя се изправи смръщена.

— Направи както желаеш, но запомни, че ако се изправиш срещу други свръхестествени сили, ти няма да можеш да се защитаваш от тях.

— Така съм от година. Мисля, че мога да се справя.

— Толкова ли си самонадеяна или просто си решена да не говориш повече за това? — Тя погледна надолу сякаш очакваше отговор. Дадох и единствения, който имах.

— Не искам да говоря повече за това.

Тя кимна.

— Тогава ще доведа твоя приятел и съм сигурна, че докторът ще пожелае да говори с теб. — Тя се обърна и излезе.

Стаята беше много тиха, с онази тишина, от която болниците преливат. Погледнах към импровизирания олтар и се зачудих какво ли е трябвало да направи, за да ме спаси. Естествено, за това имах само дадената от нея дума. В момента, в който си го помислих, съжалих. Защо бях толкова недоверчива спрямо нея— Защото беше вещица, по начина, по който Маркс ме мразеше защото съм некромант— Или просто беше заради това, че не харесвах истината, която ми казваше— Че не мога да се заслонявам от магически създания, докато дупките в моята „аура” не бъдат запълнени. Беше ми отнело повечето от шестте месеца да ги запълня. Шест месеца къртовски труд, а сега пак са отворени. Мамка му.

Но ако са отворени, защо не усещах Жан-Клод и Ричард— Ако белезите бяха незащитени отново, тогава защо нямаше изблици на близост— Трябваше да се обадя на учителката ми Мариан. Разчитах на нея да ми каже истината. Тя ме беше предупредила, че ако само блокирам белезите, това ще е временно. Но ми помогна да го направя, понеже почувства, че имам нужда от малко време да се приспособя, да го приема. Не бях сигурна, че имам още шест месеца за медитация и молитви, визуализация и целомъдрие в мен. Всичко това ми беше отнело сили и енергия. И на мен и на нея.

Разбира се, Мариан ме беше научила и на други неща, и едно от тях беше как да се проверявам сама. Можех да прокарам ръка по собствената си аура и да проверя дали дупките са там. Бедата беше в това, че ми трябваше лявата ръка, а тя беше овързана с бинтове, завързана за банка с тръбичка в нея.

Сега когато бях сама и не ми вадеха душата с трудни въпроси, започнах да усещам тялото си. Болеше. Всеки път, когато си помръднех гърба и изпитвах болка. Една част беше тъпата болка от синините, но имаше и две места, където бяха острите ухапвания от гадините, и които бяха кървели. Опитах се да си спомня как съм могла да си нарежа гърба. Стъклата от прозореца, през който трупа ни беше изблъскал заднишком, трябваше да са те.

Лицето ме болеше от челюстта до челото. Спомних си, че трупът ме беше ударил с опакото на ръката. Щеше да е едва ли не обикновено, ако почти не ме беше пратил в безсъзнание. Иска ми се поне веднъж да срещна вид ходещ труп, който не е по-силен от обикновен човек.

Повдигнах широкото деколте на болничната ми нощница и открих малки кръгли лепенки прикрепени към гърдите ми. Погледнах към монитора отстрани на леглото, който показваше пулса ми, и който отчиташе с убедителен звук, че сърцето ми още биеше. Внезапно си спомних момента, в който сърцето ми беше спряло, когато господарят беше пожелал да спре. Изведнъж ми стана студено и не беше от работещият усърдно климатик. Бях почти на ръба на смъртта вчера… днес— Не знаех кой ден беше. Само слънчевата светлина, напираща срещу спуснатите щори, ми показваше, че е ден, а не нощ.

Имах червени петна по кожата на горната част на тялото си като лоши слънчеви изгаряния. Внимателно докоснах едното. Болеше. Как, по дяволите, съм си докарала изгаряния— Повдигнах още нощницата си, докато не стана като палатка, и можех да виждам по-надолу линията на тялото си, поне до средата на бедрата, където завивките натежаваха и скриваха гледката. Имаше превръзка точно под гръдния ми кош. Спомних си как устата на съществото се отваря над кожата ми, докато ме подкрепяше, внимателно. Момента когато впи зъби … Изтласках спомена. По-късно, много по-късно. Проверих лявото си рамо, но следите от ухапването вече бяха хванали коричка.

Хванали коричка. Колко време съм била в безсъзнание?

Някакъв мъж влезе в стаята. Изглеждаше ми познат, но знаех, че не го познавам. Беше висок, с руса коса и очила в сребърни рамки.

— Аз съм д-р Кънингам и много се радвам да ви видя будна.

— Аз също — отговорих му.

Той се усмихна и започна да ме проверява. Използва фенерче, накара ме да следвам с поглед светлината, пръста му и продължи да се взира в очите ми толкова дълго, че започнах да се притеснявам.

— Имам ли сътресение?

— Не — отвърна ми. — Защо— Главата ли ви боли?

— Малко, но мисля, че е от кандилницата с градинския чай.

Той изглеждаше засрамен.

— Съжалявам за това, г-це Блейк, но тя мислеше, че всичко това е много важно и честно казано въобще не знам защо за малко не умряхте, или защо не продължихте да умирате, оставих я да прави каквото намери за добре.

— Мислех, че сърцето ми е спряло —  отвърнах.

Той пъхна стетоскопа в ушите си и го допря към гърдите ми.

— Технически, да. — Замълча, слушайки сърцето ми. Поиска да вдишам дълбоко няколко пъти, после нанесе някакви бележки в картона, който се намираше накрая на леглото ми. — Да, сърцето ви спря, но не знам защо. Нито едно от нараняванията ви не беше толкова сериозно, или всъщност, от този вид наранявания. — Той поклати глава и се върна, за да застане до мен.

— Как съм получила изгарянията на гърдите си?

— Използвахме дефибрилатор, за да стартираме сърцето ви. Той може да нанесе леки изгаряния.

— От колко време съм тук?

— Два дни. Това е третият ви ден при нас.

Поех дълбоко дъх и се опитах да не се паникьосвам. Загубила съм два дни.

— Имало ли е нови убийства?

Усмивката увехна на лицето му, като остави очите му по-сериозни, отколкото бяха преди това.

— Имате предвид убийствата с осакатяване?

Кимнах.

— Не, няма нови тела.

Изпуснах дъха си.

— Добре.

Той се смръщи.

— Безе повече въпроси относно здравето ви— Само за убийствата?

— Вие казахте, че не знаете защо почти съм умряла, или защо не съм продължила да умирам. Предполагам, че Леонора Евънс ме е спасила.

Той изглежда се чувстваше още по-неудобно.

— Знам само, че веднага щом разрешихме да положи ръцете си върху вас, кръвното ви започна пак да се покачва, а пулсът ви се стабилизира. — Той поклати глава. — Просто не знам какво се случи и ако знаехте колко е трудно за един доктор, който и да било доктор, да признае невежеството си, щяхте да оцените по-добре това, че го казвам.

Усмихнах се.

— Всъщност, била съм в болница и преди. Оценявам това, че ми казвате истината и не се опитвате да си приписвате заслуги за чудодейното ми възстановяване.

— „Чудодейно” е подходяща дума за това. — Той докосна един тънък белег от нож на дясната ми предмишница. — Имате добра колекция от бойни белези, г-це Блейк. Предполагам, че сте видели доста болници.

— Да — отвърнах.

Той поклати глава.

— На колко сте, двадесет и две, двадесет и три?

— Двадесет и шест — казах аз.

— Изглеждате по-млада.

— Защото съм нисичка.

— Не — каза той — не е заради това. Но все пак да имате тези белези на двадесет и шест не е добър знак, г-це Блейк. Изкарах специализацията си в много лоша част на много голям град. Имахме много членове на банди. Ако доживееха до двадесет и шест, телата им изглеждаха като вашето. Белези от нож… — той се наведе над леглото и повдигна ръкава на нощницата ми, достатъчно, за да докосне излекуваната ми рана от куршум на предмишницата ми — … белези от куршуми. Дори имахме превръщаческа банда, така че съм виждал и белези от нокти и ухапвания.

— Трябва да сте били в Ню Йорк — казах аз.

Той примигна.

— Откъде знаете?

— Незаконно е да се предава ликантропията на непълнолетни, дори с тяхно съгласие, така че на водачите им беше наложено смъртно наказание. Изпратиха специални части, заедно с полицията в Ню Йорк, за да ги убият.

Той кимна.

— Напуснах града точно преди това. Лекувал съм доста от тези деца. — Погледът му се беше отнесъл в спомените. — Две от тях се превърнаха по време на лечението. Не можеха повече да ги оставят в болницата след това. Ако си от техния вид, ще те оставят да умреш.

— Повечето от тях най-вероятно са оцелели така или иначе, д-р Кънингам. Ако първоначалната рана не ги убие незабавно, най-вероятно няма да умрат.

— Опитвате се да ме успокоите ли? — попита той.

— Може би.

Той погледна надолу към мен.

— Тогава ще ви кажа това, което казах и на тях. Напуснете. Напусете тази работа или няма да доживеете до четиридесет.

— Всъщност, се чудех дали ще доживея до тридесет — казах.

— Това шега ли е?

— Така мисля.

— Знаете ли старата поговорка — добре че е майтапа, за да си кажем истината?

— Не мога да кажа, че съм я чувала.

— Само се чуйте, г-це Блейк. Вземете го присърце и си намерете да правите нещо по-безопасно.

— Ако бях ченге, нямаше да го казвате.

— Никога не съм лекувал полицай, който да е имал толкова много белези. Най-близкото подобно нещо беше морски пехотинец.

— Казахте ли му да напусне работа?

— Войната беше свършила, г-це Блейк. Обикновената военна работа не е толкова опасна.

Той ме погледна напълно сериозно. Отвърнах на погледа му с нищо неизразяваща физиономия, не му издавах каквото и да било. Той въздъхна.

— Вие ще направите това, което искате и не ми влиза в работата така или иначе. — Обърна се и се запъти към вратата. Извиках го.

— Наистина оценявам загрижеността ви, докторе. Честно.

Той кимна, с двете ръце беше хванал стетоскопа като кърпа.

— Оценявате загрижеността, но няма да послушате съвета ми.

— Всъщност, ако оживея след този случай, възнамерявам да си дам малко отпуска. Не е заради бройката на нараняванията, докторе. Ерозията на нравствените принципи е това, което започва да ме притеснява.

Той подръпна стетоскопа.

— Да не ми казвате, че ако си мисля, че вие изглеждате зле, трябва да видя другия?

Втренчих се надолу, донякъде го разбирах напълно.

— Екзекутирам хора, д-р Кънингам. Няма тела, които да гледате.

— Да нямате предвид, че екзекутирате вампири? — попита ме.

— Едно време точно това щях да имам предвид.

За още един дълъг момент се гледахме един друг, после той каза:

— Казвате, че убивате хора?

— Не, казвам, че няма толкова голяма разлика между вампири и хора, както преди си казвах.

— Морална дилема.

— Да — отвърнах.

— Не ви завиждам за проблема, г-це Блейк, но се опитайте да стоите извън огневата линия, докато не намерите отговора му.

— Винаги се опитвам и успявам да стоя извън огневата линия, докторе.

— Опитвайте по-силно — каза ми той и излезе.

43

Едуард влезе преди вратата да се беше затворила. Той носеше една от онези ризи с къс ръкав с малки джобчета отпред. Ако беше светлокафява, щях да кажа, че изглеждаше облечен за сафари, но ризата беше черна. Черни бяха и наскоро изгладените му дънки, коланът, който опасваше тесният му кръст, чак до боядисаната в черно катарама на колана, така че да не свети в тъмното и да го издаде. Катарамата на колана пасваше на презраменния кобур и пистолета, който очертаваше гръдта му. Виждаше се ивица бяла тениска през деколтетоо на ризата, но като изключим това си беше еднообразна чернота. Това караше косата и очите му да изглеждат дори по-бледи. За първи път откакто бях пристигнала, го виждах навън без каубойската шапка.

— Ако си облечен за моето погребение, е твърде небрежно. Ако това е просто обикновеното ти облекло, тогава сигурно плашиш туристите.

— Жива си. Добре — каза той.

Погледнах го.

— Много смешно.

— Не се шегувах.

Погледнахме се един друг.

— Защо си толкова сериозен, Едуард— Попитах лекаря и той каза, че е нямало други убийства.

Той поклати глава и застана до долната част на леглото, близо до импровизирания олтар. Гледах надолу към него по дължината на леглото и беше неудобно. Намерих бутоните за управление с дясната си ръка и повдигнах бавно горната част на леглото. Била съм в достатъчно болнични легла, за да знам кое къде беше.

— Не, нямаше други убийства — каза той.

— Тогава за какво е мрачната физиономия? — Обръщах внимание на тялото си, докато леглото се повдигаше, чакайки да заболи. Изпитвах болка навсякъде, както би се чувствал всеки след като е бил ударен в стената. Гърдите ме боляха и не беше само заради изгарянията. Спрях, когато можех да стоя достатъчно изправена, за да мога да го виждам, без да се напрягам.

Той се усмихна леко.

— Почти умря и питаш какво не е наред?

Повдигнах вежди към него.

— Не знаех, че ти пука.

— Повече, отколкото би трябвало.

Не знаех какво да отвърна на това, но опитах.

— Това означава ли, че няма да ме убиеш просто за спорта?

Той примигна и емоцията си беше отишла. Едуард стоеше втренчен в мен, обичайната му развеселена пустота се изписа на лицето му.

— Знаеш, че убивам само за пари.

— Глупости — казах аз. — Виждала съм те да убиваш хора и когато не си получил заплата.

— Само когато съм с теб.

Опитах се да го играя тежкарски и мъжкарски. Не се хващаше на нито едното. След това опитах с честност.

— Изглеждаш изморен, Едуард.

Той кимна.

— Изморен съм.

— Ако е нямало повече убийства, защо изглеждаш толкова капнал от умора?

— Бернардо излезе от болницата едва вчера.

Повдигнах вежди.

— Колко зле беше ранен?

— Счупена ръка, сътресение. Ще оздравее.

— Добре — казах аз.

Все още имаше полъх на странност, повече от нормалната чудатост на Едуард, сякаш имаше какво още да се каже, а той не искаше да го каже.

— Изплюй камъчето, Едуард.

— Какво имаш предвид?

— Кажи ми какво те тревожи.

— Опитах да се видя с Ники Бако без теб или Бернардо.

— Бернардо ти е казал за срещата? — Попитах аз.

— Не, твоят приятел, детектива Рамирес ми каза.

Това ме изненада.

— Последният път, когато говорих с него, той един вид настояваше да дойде с мен и да се срещне с Бако.

— Той все още искаше да дойде, но Бако не пожела да се види с никой от нас. Той настоя, че ти или Бернардо, или поне ти, трябва да сте там.

— Не си разтревожен, само защото Ники не е искал да си играе с теб. — казах аз. — Просто ми кажи.

— Наистина ли се нуждаеш от Бако, Анита?

— Защо?

— Просто отговори на въпроса. — Познавах Едуард достатъчно добре, за да знам, че наистина го има предвид. Отговарям на въпроса му или той нямаше да отговори на моите.

— Да, имам нужда от него. Той е некромант, Едуард и каквото и да е това нещо то също е вид некромантия.

— Но ти си по-добър некромант от него, по-силен.

— Може би, но не знам много за ритуалната некромантия. Това, което правя, всъщност е по близко до вуду, отколкото традиционна некромантия.

Той се усмихна слабо, клатейки главата си.

— И какво точно е традиционна некромантия, и откъде си толкова сигурна, че Бако я практикува?

— Ако той беше съживител, щях да съм чувала за него. Няма много от нас. Така, че той не вдига зомбита. Но ти и всички други в метафизическата общност в околностите на Санта Фе, казвате че Бако си има работа със смъртта.

— Познавам само репутацията му, Анита. Никога не съм го виждал да прави разни глупости.

— Хубаво, но аз съм го срещала. Той не прави вуду. Виждала съм достатъчно, за да познавам символичните знаци и усещането му. Така, че ако не е повдигач на зомбита или вудун жрец и хората все пак го наричат некромант, тогава трябва да прави ритуална некромантия.

— Което е? — Попита Едуард.

— Съдейки по това, което зная, е вдигане на духовете на мъртвия за някакви гадателни цели или за отговори на въпроси.

Едуард поклати глава.

— Каквото и да прави Бако, трябва да е по-лошо от това да вдига няколко призрака. Хората са уплашени от него.

— Хубаво, че го спомена преди да се срещна с него за първи път — казах аз.

Той пое дълбоко дъх, с ръце на бедрата без да ме гледа.

— Бях немарлив.

Погледнах го.

— Ти си много неща, Едуард. Немарлив не е едно от тях.

Той кимна и погледна нагоре към мен.

— Какво ще кажеш за съревноваващ?

Намръщих му се, но казах:

— Бих казала съревноваващ. Но това какво общо има с Бако?

— Знаех, че бара му е свърталището на местните върколаци.

Зяпнах го, просто го зяпнах. Когато си затворих устата, казах:

— Ти, съревноваващо лайно. Остави Бернардо и мен да влезем неподготвени. Можеше да ни коства живота.

— Няма даже да попиташ защо те оставих да влезеш на сляпо? — Попита той.

— Нека отгатна на наслуки. Искал си да видиш как бих се справя хладнокръвно, може би как Бернардо би се справил или може би и двамата.

Той кимна.

— Мамка му, Едуард. Това не е игра.

— Знам това.

— Не, не знаеш. Криеш неща от мен от момента, в който слязох от самолета. Продължаваш да тестваш самообладанието ми, за да видиш дали е по-добро от твоето. Това е толкова тийнейджърско, толкова… — напрегнах се да намеря правилната дума — … типична мачовска работа.

— Съжалявам — каза той, и гласът му беше мек.

Извинениеето ме спря, пресушавайки малко от основателното възмущение.

— Никога не съм те чувала да се извиняваш за каквото и да е, Едуард, на никого.

— Мина много време, откакто съм казал на някого, че съжалявам.

— Това означавали, че игричките свършиха и ще спреш да се опитваш да видиш кой е по-големият, по-лошият човек?

Той кимна.

— Това означава.

Лежах и гледах в него.

— Дали е от това, че си с Дона или нещо друго започва да те открива към света?

— Какво искаш да кажеш?

— Ако не спреш с всичките тези сантиментални глупости, ще започна да си мисля, че си обикновен смъртен като останалите от нас.

Той се усмихна.

— Говорейки за безсмъртни — каза той.

— Не говорехме за тях — рекох аз.

— Сменям темата — отговори той.

— Добре.

— Ако това чудовище наистина е ацтекски торбалан, тогава е дяволско съвпадение, че господарят на града, който по случайност е ацтек, не знае нищо по въпроса.

— Говорихме с нея, Едуард.

— Мислиш ли, че вампир, дори и вампир повелител, може да направи всичките неща, които видяхме?

Помислих върху това, но накрая казах:

— Не и само от вампирски сили, не, но ако е била някакъв вид ацтекска чародейка приживе, може и да е запазила силите си след смъртта. Просто не знам толкова много за ацтекската магия. Не се среща под път и над път. Тя е различна от всички вампири, които съм срещала някога. Може да означава, че е била чародейка приживе.

— Мисля, че трябва да я видиш отново.

— И какво— Да я попитам дали е замесена в убийствата и осакатяванията на около двайсет човека?

Той се ухили.

— Нещо такова.

Кимнах.

— Добре. Когато изляза от болницата, посещението на вампирската централа оглавява списъка ми.

Лицето му стана много безизразно.

— Какво има, Едуард?

— Наистина ли се нуждаеш от Бако? — Попита той.

— Усетих това нещо първата нощ, когато пристигнах или първия ден. То също ме усети и се предпази. Не бях го усещала толкова силно от тогава, а бях минала с кола покрай мястото, където го бях усетила. Бако също може да го усети и се бои от него. Така че да, искам да говоря с него.

— Не мислиш, че той стои зад това?

— Усещала съм силата на това нещо. Бако е силен, но не е толкова силен. Каквото и да е това нещо, не е човек.

Той кимна.

— Добре. — Каза го сякаш е взел решение. — Бако казва, че трябва да се срещнеш с него преди десет тази сутрин или да не си правиш труда да ходиш.

Претърсих стаята, докато не намерих часовникът на стената. Беше осем.

— Мамка му — казах аз.

— Лекарят казва, че трябва да си тук поне за още двайсет и четири часа. Леонора Евънс казва, че ако чудовището се опита да те убие отново, няма да оцелееш.

— Имаш си свое становище. — казах аз.

— За малко да не ти кажа.

Започвах да се ядосвам.

— Нямам нужда да ме предпазваш, Едуард. Мислех си, че точно ти от всички хора, знаеш това.

— Сигурна ли си, че си в състояние да го направиш?

Почти казах „да”, но бях твърде уморена. Бях изтощена до кости и това нямаше нищо общо с недостига на сън. Болеше ме и беше отвъд натъртванията и разрезите, които можех да почувствам.

— Не — казах аз.

Той примигна.

— Трябва да се чувстваш като развалина, за да си го признаеш.

— Чувствала съм се и по-добре, но нещо плаши Бако. Ако той казва да се срещнем преди десет сутринта, значи ще се срещнем преди десет. Може би голямото лошо нещо ще дойде да го вземе днес в единайсет. Не можем да пропуснем това, нали?

— Донесъл съм ти сак с чисти дрехи за теб навън в коридора. Отрязаха презраменния ти кобур в спешното, както и гръбната ножница.

— По дяволите — казах аз, — тази ножница беше по поръчка.

Той сви рамене.

— Можеш да си поръчаш нова.

Той тръгна към вратата, излезе за момент, след това се върна с един малък сак. Заобиколи леглото, за да застане от страната където беше столът на Леонора. От другата страна на леглото беше по-претъпкано с удобства за посетители.

Той отвори сака и започна да вади дрехите. Разкопчаната му черна риза не пасваше идеално гладко около торса му. Поставяше дрехите в спретната купчина — черни дънки, черна тениска, черни чорапи, дори бельото и сутиена съвпадаха.

— Каква е тази схема с погребалния цвят?

— Тъмно синята ти тениска и дънките бяха изхвърлени. Всичко, което ти беше останало беше черно, червено и лилаво за блузи. Днес ни трябва нещо тъмно, което да ти придава авторитет.

— Тогава защо ти си в черно? — Наблюдавах начина, по който ризата се усукваше, когато се мърдаше. Не беше пистолет. Не мисля, че бяха и ножове. Какво имаше под ризата?

— Ако си с бяло кръвта ще изпъква.

— Какво има под ризата ти, Едуард?

Той се усмихна и разкопча копчетата в средата. Имаше нещо, което приличаше на модифициран кобур за предната част на панталона, който беше обвързан към горната част на тялото. Но не беше пистолет. Бяха метални парчета, твърде големи, за да са амуниции и до колкото можех да видя твърде странно заформени в краищата. Изглеждаха като тънички метални стрели…

— Това да не са някакъв вид ножове?

Той кимна.

— Бернардо каза, че както ти си извадила око на едното и не му е харесало, същият ефект ще се постигне и с летящи ножове.

— Избождах очи на два пъти и всеки път изглежда болеше и ги дезориентираше. Честно казано не мислех, че Бернардо е забелязал какво правех.

Той се усмихна и започна да закопчава ризата си.

— Не бива да го подценяваш.

— Наистина ли можеш да уцелиш око като хвърлиш едно от тези неща?

Той извади един от малкия си кобур и го хвърли в стената с един лек замах на ръката си. Той прониза една от тънките шарки на тапета от другата страна на стаята.

— Не бих могла да уцеля каквото и да било с тия неща?

Издърпа го от стената, прибра го в кобура на гърдите си и тръгна обратно към мен.

— Можеш дори да получиш своя собствена огнехвъргачка, ако искаш.

— Леле, а даже не е Коледа.

Той се усмихна.

— Не е за Коледа, повече за Великден.

Намръщих му се.

— Не схващам връзката с Великден.

— Ти се върна от мъртвите или никой не ти е казал?

Поклатих глава.

— Какво да ми кажат?

— Сърцето ти спря три пъти. Рамирес продължил да ти прави сърдечен масаж, докато докторите не пристигнали при вас. Но те те загубили два пъти. Изплъзваше се за трети път, когато Леонора Евънс ги убеди да— позволят да опита и те спаси с онази добра старовременна религия.

Сърцето ми изведнъж започна да бие по-трудно и можех да се закълна, че вътре в ребрата ми болеше с всеки един удар.

— Да ме уплашиш ли се опитваш?

— Не, само обяснявам връзката с Великден. Знаеш, Христос се е вдигнал от мъртвите.

— Схванах, схванах. — Внезапно се почувствах уплашена и ядосана. Рядко съм само едното, без да съм и другото.

— Ако все пак вярваш в това, бих запалил свещичка или две — каза той.

— Ще си помисля — казах аз и гласът ми звучеше отбранително, дори на мен.

Той пак се усмихваше и аз започвах да не вярвам на усмивката му почти толкова, колкото и на останалата част от него.

— Или може би трябва да поговориш с Леонора и да я попиташ кого е помолила за помощ, за да те върне обратно. Може би не се нуждаеш от запалена свещ. Може би трябва да заколиш няколко пилета.

— Уиканите не убиват, за да пробудят сила.

Той сви рамене.

— Извинявай, в училището за убийци не преподават сравнителна религия или метафизика.

— Изплаши ме, напомни ми колко съм ранена, а сега ме будалкаш и ме дразниш. Искаш ли да стана от това легло и да се срещна с Бако или не?

Лицето му беше напълно сериозно, последните следи от хумор се оттичаше както лед, който се топи в гореща чиния.

— Искам да направиш това, от което се нуждаеш ти, Анита. Мислех си, че искам да спипам този кучи син на всяка цена. — Той докосна дясната ми ръка там, където лежеше на чаршафа. Не я подържа, само я докосна, след това се отдръпна. — Сгреших. Има цена, която не бих платил.

Преди да можех да помисля какво можех да кажа, той се обърна и излезе. Не бях сигурна кое ме объркваше повече — случаят или новият и по-емоционален Едуард. Мярнах колко е часът. Мамка му. Имах час и четирдесет минути да се облека, да се отпиша от болницата въпреки нарежданията на доктора и да подкараме към Лос Дуендос. Обзалагах се, че споренето с доктор Кънингам ще отнеме повече от другите две неща.

44

Натиснах бутона, за да вдигна бавно леглото. Колкото по-седнала заставах, толкова повече болеше. Гърдите ме боляха, все едно мускулите над ребрата са били претоварени. Порезните рани по гърба ми не харесваха сядането и вероятно още по-малко щяха да харесат ходенето. Имаше осезаемо опъване на кожата, като връзки за обувки, стегнати прекалено здраво, което означаваше че имам шевове по гърба. Те щяха да представляват допълнителен проблем, когато бих се опитала да се раздвижа. Нищо не се усеща така, както шевовете. Чудех се колко ли са на гърба ми. Усещах ги като много.

Когато успях да седна, изчаках няколко секунди, изслушвайки оплакванията на тялото си. Обикновено не получавам толкова много наранявания преди края на случая. Дори не бях срещнала голямото лошо нещо лице в лице все още. А то почти ме беше убило от голяма, безопасно изглеждаща дистанция.

Позволих си да помисля върху това за няколко секунди. Почти бях умряла. Изглежда трябваше да си взема няколко дни почивка, преди да трябва пак да изпълзя в окопите. Но както казват, престъпленията и приливите не чакат нито една жена, или нещо такова. Ще призная, че обмислих идеята просто да остана ниско, да оставя някой друг да бъде герой за разнообразие. Но в момента, в който се замислих сериозно, си спомних за родилното и онези оплискани с кръв кошчета. Не можех просто да си лежа тук и да си мисля че другите биха се преборили и без мен. Просто не можех да го направя.

Бях смъкнала болничната роба почти до лактите си, когато осъзнах, че не можех просто да дръпна сензорите, които ме свързваха с монитора на сърдечна дейност. Ако просто ги отскубнех, на болничния персонал напрежението щеше да му дойде малко в повече.

Примирих се и натиснах бутона за повикване на сестрата. Трябваше да бъда изключена от всички системи и машини.

Сестрата дойде почти веднага, което или означаваше или че болницата имаше повече дежурни сестри, отколкото болшинството от днешните болници биха поддържали, или че бях наистина зле наранена и ми наблюдаваха с повишено внимание. Надявах се, че имаха излишък от сестри, но не залагах на това.

Сестрата беше по-ниска от мен, много дребничка, с руса, някак си подскачаща коса, подстригана късо. Професионалната й усмивка увехна, когато ме видя седнала и очевидно събличаща робата.

— Какво правите, госпожице Блейк?

— Обличам се — отговорих.

Тя поклати глава.

— Не мисля така.

— Виж, предпочитам да ми помогнеш да изкарам тръбичките и жиците от себе си, но те изчезват, защото се изписвам сама.

— Ще повикам доктор Кънингам — тя се обърна и излезе.

— Направи го — казах на празната стая. Стиснах със смъртна хватка тънките жички, свързани със залепените сензори и дръпнах. Почувствах се така сякаш отскубнах и кожата си заедно с тях, почувствах остра, жестока болка, сякаш кожата ми беше болезнено наранена. Високочестотният писък на машината позволи на всички да разберат, че сърцето ми вече не правеше туп-туп на другия край на жиците. Звукът ми напомни неприятно за пожарната аларма, макар че беше далеч по-малко противен.

Вендузите бяха оставили големи кръгли петна върху кожата ми, но ги усещах като петорно по-големи. Фактът, че болката от петната беше достатъчна, че да заглуши всички останали болки стига, за да ви покаже колко болезнена усещах кожата си.

Доктор Кънингам влезе през вратата, докато още се мъчех над лепенката, която свързваше ръката ми към венозните системи. Първо изключи пищящия монитор.

— Какво си мислиш, че правиш? — попита.

— Обличам се.

— Как ли пък не.

Погледнах нагоре към ядосаното му лице, но нямах достатъчно гняв, за да споря с него. Бях твърде уморена и наранена, за да хабя енергия за нещо по различно от опитите да се надигна и измъкна от това легло.

— Трябва да вървя, докторе — продължавах да чопля лепенката, но не напредвах особено. Трябваше ми нож. — Къде са ми оръжията?

Той игнорира моя въпрос и зададе друг:

— Къде би трябвало да отидеш чак толкова неотложно, че да трябва да излезеш от това легло?

— Трябва да се върна към работата си.

— Полицията може да се справи с нещата за няколко дни, госпожице Блейк.

— Има хора, които не биха говорили с полицията, но биха говорили с мен — бях успяла да отлепя ръба на лепенката.

— Тогава приятелите ти в коридора биха могли да говорят с тях. — Доктор Кънингам получаваше няколко червени точки, заради това, че беше осъзнал, че Едуард и компанията му бяха хора, с които хората, отбягващи полицията биха разговаряли.

— Точно този човек не би говорил с никого другиго освен с мен. — Най-накрая спрях да се боря с лепенката. — Може ли да махнете това от мен, моля?

Той си пое дъх, за да започне да спори, мисля, но после каза:

— Ще ти помогна с изписването, ако ми позволиш да ти покажа нещо преди това.

Вероятно изглеждах толкова подозрителна, колкото се чувствах, но кимнах.

— Ще се върна веднага — каза той и напусна стаята. Сякаш всички правеха това днес. Той излезе за достатъчно дълго време, че Едуард влезе да провери какво ме задържаше. Повдигнах залепената си ръка и той измъкна нож със сгъваемо острие от джоба си. Ножът мина през лепенката като през хартия. Едуард винаги се е грижил добре за инструментите си.

Все още ми оставаше да обеля лепенката от кожата и да измъкна самата игла на системата от ръката си, не трябваше да забравям това.

— Ако искаш да стане по-бързо, аз ще го направя — предложи Едуард.

Кимнах и той откъсна лепенката от ръката ми заедно с иглата.

— Ау!

Той се засмя.

— Пъзла.

— Социопат.

Доктор Кънингам влезе, носейки в ръка голямо ръчно огледало. Очите му потрепнаха върху Едуард и вече свободната ми ръка. Не беше приятелски поглед.

— Бихте ли отстъпили за момент, господин Форестър?

— Вие сте лекарят — отговори Едуард, отстъпвайки към долната част на леглото.

— Добре е, да го запомните — отговори доктор Кънингам. Той задържа огледалото пред лицето ми.

Изглеждах стресната, очите ми бяха прекалено разширени и толкова тъмни, че изглеждаха черни. По природа съм бледа, но сега кожата ми изглеждаше призрачно бяла, безплътна като гъвкава слонова кост. Или заради това очите ми изглеждаха по-тъмни от нормално, или може би това беше следствие от натъртването.Усещах че лицето ме болеше и дори знаех от какво. Да те ударят достатъчно силно, че да се забиеш в стената, би трябвало да остави следи.

Синината минаваше нагоре по ръба на бузата ми, точно до под окото и продължаваше надолу до линията на челюстта ми, до долната част на ухото. Кожата ми изглеждаше като дъга от пурпурно-черно, с голямо червено петно в средата и тук-таме по-тъмно червени петна. Това беше едно от онези наистина тежки натъртвания, при които няма кой знае какъв белег първия ден, но затова пък преминава през всички цветове, веднъж след като си проличи. Тепърва ме очакваха разни отсенки на зелено, жълто и кафяво. Ако не вратът ми, то поне челюстта ми щеше да е счупена, ако не носех трите вампирски белега.

Имаше моменти, в които щях да дам почти всичко, за да се отърва от белезите, но сега, докато се взирах в синината, знаейки че се лекувам по-бързо от нормален човек, а тя все още изглеждаше толкова зле, не беше един от тях. Бях благодарна, че съм жива.

Казах наум къса молитва, докато се взирах в лицето си: „Благодаря ти, Мили Боже, че не съм мъртва”. На глас произнесох:

— Гадно — и върнах огледалото на доктора.

Той се намръщи, очевидно това не беше реакцията, която очакваше.

— Имаш повече от четирдесет шева на гърба си.

Очите ми се разшириха преди да успея да ги спра.

— Божее, това е рекорд, дори и за мен.

— Това не е шега, госпожице Блейк.

— Може поне да е смешно, докторе.

— Ако започнеш да се движиш наоколо, ще разкъсаш шевовете и раната ще се отвори. Точно сега, ако си внимателна, белег няма да има, но ако започнеш да се движиш, ще бъде ужасен.

Въздъхнах.

— Ще си има достатъчно компания, докторе.

Той стоеше, поклащайки бавно глава, лицето му беше застинало в твърда гримаса.

— Нищо, което мога да кажа, няма да те накара да спреш, нали?

— Не — отговорих.

— Ти си глупачка.

— Ако остана тук, докато се излекувам, как ще трябва да се оправдая пред съвестта си, докато се взирам в следващата купчина тела.

— Не можете да спасите света, госпожице Блейк.

— Не съм толкова амбициозна — казах — Просто се опитвам да спася няколко живота.

— И наистина вярвате, че само вие можете да решите този случай?

— Не, но знам, че съм единствената, с която … този човек ще говори. — Почти казах Ники Бако, но не ми се искаше доктор Кънингам да се обади в полицията и да им каже къде отивахме. Не, че би го направил, но покритото мляко, котките не го лочат.

— Казах ти, че ще те изпиша, ако погледнеш нараняванията си. Аз държа на думата си.

— Наистина оценявам това, доктор Кънингам. Благодаря ви.

— Не ми благодарете, госпожице Блейк. Не ми благодарете. — той тръгна към вратата, отбягвайки и импровизирания олтар, и Едуард, сякаш и двете неща го караха да се чувства неудобно. На вратата се обърна. — Ще изпратя една от сестрите, за да ти помогне да се облечеш, защото наистина ще ти трябва помощ. — Той излезе преди да успея да му кажа „Благодаря” отново. Вероятно и така ставаше.

Едуард остана, докато сестрата пристигна. Беше друга сестра, светло кестенява. И това ако не беше оксиморон. Погледът й се задържа върху посиненото ми лице по-дълго, отколкото беше учтиво, а когато ми помогна да се измъкна от робата, леко изсъска при вида на гърба ми. Беше непрофесионално и някак си непривично за сестра. Те обикновено са толкова безизразно усмихнати, че чак те карат да ти се догади, когато си наранен или те боли. Бяха готови на всичко, за да прикрият, че това, което ти е било причинено, ги е притеснило.

— В никакъв случай няма да можеш да сложиш сутиен върху шевовете на гърба си — каза тя.

Въздъхнах. Мразех да излизам без сутиен. Винаги ме караше да се чувствам гола, без значение с какво друго бях облечена.

— Нека просто сложим блузата.

Тя я задържа и ми помогна да плъзна главата си през нея. Повдигането на ръцете ми нагоре, за да ги промуша през ръкавите, направи болката в гърба ми остра и осезаема, сякаш кожата би се откъснала, ако се размърдах прекалено бързо. Зачудих се дали щях да избера точно тази аналогия, ако доктор Кънингам не ме беше предупредил, че шевовете можеха да се разкъсат. Бих свила рамене, ако не бях сигурна, че щеше да боли.

— Обикновено работя в детското отделение — каза сестрата, докато ми помагаше да наместя блузата, закопчавайки първите две копчета.

Повдигнах глава към нея, несигурна какво да кажа. Но нямаше нужда да се тревожа. Тя знаеше точно какво да каже.

— Повикаха ме след като си унищожила чудовището. За … почистването. — помогна ми да седна на ръба на леглото. Останах там няколко секунди, с крака, люлеещи се във въздуха, позволявайки на тялото си да се приспособи към факта, че се обличахме, че щяхме да станем … само след секунда.

— Съжалявам, че е трябвало да го видиш — казах, защото трябваше да кажа нещо, не ми беше приятна и думата „унищожила”, която беше употребила. Караше го да звучи твърде героично, а аз го бях почувствала отчаяно. Отчаянието беше истинската майка на изобретателността, поне за мен.

Опита се да ми помогне да обуя черните си гащички, но аз ги взех от ръцете й. Ако не можех да облека сама собственото си бельо, значи имах сериозни неприятности. А и ако наистина бях толкова наранена, трябваше да го знам. Щеше да поокастри нуждата ми да бъда героична.

Започнах просто да се навеждам от кръста, но това не се оказа чак толкова лесно. Навеждах се по малко, но не бях дори близо до достатъчно ниско.

— Позволи ми да ги поставя до някъде, за да не се налага да се навеждаш до долу — каза сестрата.

Най-накрая й позволих, но дори и частичното им издърпване нагоре, накара гърба ми да стане много болезнен. Когато ги обух, се облегнах на леглото и дори не се опитах да споря, когато тя се наведе, за да ми обуе чорапите. Не се и опита да изтъкне, че бях твърде наранена, за да ме изпишат. Беше прекалено очевидно, за да се изтъква.

— Работех с Вики от две години. Това беше първата работа на Мег. — Очите й бяха сухи, разширени и аз забелязах тъмните кръгове под тях, като морави петна, сякаш не беше спала много последните три дни.

Спомних си тялото, което беше блокирало врата на детското и сестрата, която беше хвърлена през стъклото. Вики и Мег, макар че вероятно никога нямаше да разбера коя коя е била, не че имаше значение. Те бяха мъртви и не им пукаше, а сестрата, която ми помагаше да се плъзна в черния чифт дънки, изглеждаше твърде крехка, за да я разпитвам. Работата ми беше да слушам и да издавам окуражаващи звуци, когато беше необходимо.

Обух дънките върху задника си без чужда помощ, закопчах ги и дръпнах ципа съвсем сама. Нещата се подобряваха. Бях се опитала да напъхам по навик блузата в панталоните, но това изискваше използването на повече мускули от гърба, отколкото си мислех.

Освен това не загащена, щеше да направи липсата на сутиен по-малко забележима. Бях наистина твърде надарена, за да се движа без него, но благоприличието ми не си заслужаваше болката, не и днес.

— Всеки път като си затворя очите виждам бебетата. — Тя беше клекнала, с една от обувките ми в ръце, когато погледна нагоре. — Продължавам да си мисля, че би трябвало да сънувам приятелките си, но виждам само бебетата, малките им телца и чувам плача им. Всеки път, когато затворя очи ги чувам да пищят. Не бях там, а ги чувам, всяка нощ. — Сълзите най-после се появиха, плъзгайки се беззвучно надолу по лицето й, сякаш тя не осъзнаваше, че плаче. Плъзна обувката върху крака ми и погледна надолу, внимавайки какво прави.

— Говори със съветник, със свещеник или някого на когото вярваш — казах. — Ще се нуждаеш от помощ.

Тя взе другата ми обувка от леглото и погледна нагоре към мен, следите от сълзите изсъхваха по бледите й бузи.

— Чух, че някакъв вид вещица, прави всичките тези трупове, карайки ги да атакуват хора.

— Не вещица — казах. — Съществото, което стои зад всичко това не е човек.

Тя постави обувката на място, намръщвайки се.

— Нещо безсмъртно ли е, като вампир?

Не започнах обичайната си лекция, че вампирите не са безсмъртни, просто са трудни за убиване. Тя нямаше нужда от точно този урок.

— Все още не знам.

Тя завърза обувката ми здраво, но не твърде стегнато, сякаш го правеше редовно. Погледна нагоре към мен с тези странни празни очи, следите от сълзи все още личаха по лицето й.

— Ако не е безсмъртно, убий го.

Лицето и изразяваше тази абсолютна вяра, която обикновено е запазена за малките деца или хората, които не са съвсем наред. В шокираните й очи нямаше въпроси, нямаше съмнение в това бледо лице. Отговорих на тази вяра. Реалността можеше да почака, докато тя не станеше готова за нея. Казах това, което имаше нужда да чуе.

— Ако може да умре, ще го убия.

Казах го, защото тя имаше нужда да го чуе. Казах го, защото след това, което бях видяла да прави, това беше планът. Може би планът беше такъв още от началото. Като познавах Едуард, вероятно си беше точно така. Той казваше „Да решим случая”, когато това което имаше предвид обикновено беше „да ги избием, да ги избием всичките”. Като за план, бях чувала и по-лоши. Като за начин на живот, му липсваше романтика. Като за начин да останеш жив, си беше просто перфектно. Не ставаше за начин да запазиш душата си непокътната. Но бях готова да продам част от душата си, за да спра това нещо. И вероятно това беше най-големият ми проблем. Винаги бях готова да заложа душата си, ако това щеше да спре голямото зло нещо. Но изглежда винаги имаше следващо голямо зло, което се задаваше отнякъде. Без значение колко пъти спасявах света и спирах чудовището, винаги имаше следващо чудовище и винаги щеше да има. Производството на чудовища беше неограничено. Аз не бях. Частите от себе си, които използвах, за да убивам чудовищата бяха краен брой и веднъж след като ги свършех, нямаше да има връщане назад. Щях да съм Едуард в пола. Можех да спася света и да загубя себе си.

Но докато стоях втренчена надолу в лицето на тази жена, гледайки тази перфектна вяра да изпълва изгубените й очи, не бях сигурна, че сделката беше добра, но бях сигурна в едно нещо. Не можех да кажа не. Не можех да оставя чудовищата да спечелят, дори и това да означаваше да станех едно от тях. Прости ми, Боже, ако това беше арогантност. Пази ме, Боже, ако не беше. Станах от леглото и тръгнах да търся чудовище.

45

Стоях закопчана на предната седалка в хамъра на Едуард, вдървена и внимателна, доволна, че пътуването беше гладко. Бернардо и Олаф седяха на задната седалка, облечени в нечия представа за мода за наемни убийци. Бернардо беше в кожена жилетка. Превръзката му изглеждаше много бяла и странна, дясната му ръка беше под четиридесет и пет градусов ъгъл, бяла презрамка минаваше от ръката до врата му. Дългата му коса беше нагласена в неясен ориенталски стил, един голям, измамно разхлабен възел се придържаше отзад от две, както изглеждаше златни пръчици за хранене. Това държеше страничните части на косата му, но оставяше по-голямата част отзад да се спуска свободно по гърба му. Черни дънки със свободна кройка, с разръфани дупки по коленете и черни ботуши, които не беше сменял откак бях пристигнала. Но коя бях аз, че да се оплаквам— Имах три чифта черни найкове и ги бях донесла и трите с мен.

От едната страна на челото му имаше подутина, както и ожулено, спускащо се като образец на модерна артистична татуировка надолу по лицето му. Дясното му око все още беше подпухнало по края. Но някак успяваше да не изглежда блед или болнав като мен. Всъщност, ако успееш да игнорираш превръзката и натъртванията, той изглеждаше превъзходно. Надявах се и да се чувства така, както изглеждаше, защото аз изглеждах ужасно, а се чувствах още по-зле.

— Кой ти направи косата? — попитах, защото знаех, че само с една ръка, няма как да я е направил сам.

— Олаф — каза и тази една дума звучеше много спокойна и безизразна.

Разширих око и се опулих към Олаф.

Той седеше до Бернардо, зад Едуард, толкова далече от мен, колкото би могъл и все още да се намира в колата. Не ми бе продумал и дума откакакто излязох от болничната стая и четиримата тръгнахме към колата. Това не ме бе притеснило по-рано, защото се бях съсредоточила да не пъшкам тихо под нос, докато вървя.

Да хленчиш, докато вървиш винаги е лош знак. Но сега седях, колкото може най-удобно, поне за момента. И освен това бях в моментно лошо настроение, защото бях изплашена. Чувствах се физически слаба и не бях готова за бой. Психически, моите трудно изградени щитове бяха отново съсипани, пълни с дупки и ако „господарят” се пробваше отново върху мен, бях сериозно загазила.

Леонора Евънс ми беше дала сплетена копринена връв, с малка чантичка с шнурче на нея. Малката чантичка беше на бучки, натъпкана с малки твърди предмети, които усещах като камъни, както и сухи разпадащи се неща, които вероятно бяха билки. Беше ми казала да не отварям чантичката, защото така ще изпусна силата на свобода. Тя беше вещицата, така че правех каквото ми беше казано.

Чантичката беше талисман за защита и щеше да работи и без вярата ми в силата му. Което беше добре, след като не вярвах в много неща, освен кръста ми. Леонора беше изработвала талисмана през трите дни, след като ме беше спасила в спешното отделение. Не беше възнамерявала това да излекува всички дупки в защита ми, но беше всичко, което можеше да ми даде за толкова кратко време. Беше ми почти толкова ядосана, колкото и д-р Къниган, за това че напусках болницата по-рано.

Тя беше взела една от собствените си огърлици и я беше окачила на главата ми. Беше голямо парче полиран полускъпоценен камък. Странен тъмно златист цитрин* за защита и за абсорбиране на зли сили и магически атаки, насочени към мен. Да кажеш, че не съм от вярващите в кристали и в ню ейдж, беше много меко казано, но го взех. Главно, защото тя беше толкова ядосана и искрено разтревожена за мен и за това, че се разхождам в опасния свят с широко отворена аура за лошите типове да я дъвчат. Знаех, че имам дупки по аурата. Можех да ги почувствам, но всичко това беше прекалено фокус-мокус за моя вкус.

Така че се обърнах в седалката, усещайки как шевовете по-гърба ми се разтягат, добавяйки лек прилив на болка към тази, която вече усещах и се вгледах в Олаф. Той зяпаше през прозореца, като че ли имаше нещо очароващо в редовете с малки къщи от тази страна на колата.

— Олаф — казах.

Той така и не помръдна, просто наблюдаваше обикалящата ни природа.

— Олаф! — това си беше почти крясък в малкия уют на колата. Раменете му трепнаха, но това беше всичко. Беше сякаш съм някакво насекомо жужащо около него. Може да замахнеш с ръка към него, но не разговаряш с него.

Това ме вбеси.

— Сега разбирам защо не харесваш жени. Просто трябваше да ми кажеш, че си хомосексуасписък и чувствата ми нямаше да са толкова наранени.

Едуард каза тихо:

— Исусе, Анита.

Олаф се обърна много бавно, почти като на забавен кадър, сякаш всеки мускул на врата му работеше на малки подръпвания.

— Какво — каза — току — що? — всяка дума беше изпълнена с гняв, нагорещена от омраза.

— Справил си се страхотно с косата на Бернардо, направил си го да изглежда много хубавичък. — Не вярвах в точно този стереотип, но се обзалагам, че Олаф вярваше. Освен това можех да се обзаложа, че Олаф е и хомофобик. Много от прекалено мускулестите мъже са.

Той откопча колана си с ясно щракване и наклони напред. Издърпах файърстара от кобура, който лежеше в скута ми. Панталоните, които Едуард беше донесъл в болницата бяха прекалено тесни за коремния кобур. Гледах как ръката на Олаф изчезва под черното кожено яке. Може би не беше разбрал движването, с което откопчах кобура и извадих пистолета. Може би е очаквал да вдигна оръжието и да го насоча към задната седалка. Прицелих се през тясното пространство между седалките. Не беше перфектна позиция, но бях насочила оръжието си първа, а това имаше значение при престрелка.

Той беше извадил пистолета от якето си, но все още не беше насочен. Ако имах намерение да го убия, щях да спечеля.

Едуард скочи на спирачките. Олаф се стовари върху предната седалка, с оръжие под лош ъгъл, блъскайки китката си назад. Не ме заболя, защото бях хвърлена към предпазния колан и почти върху таблото. Беше от падането обратно в седалката. Дъхът ми излезе с остро изпъшкване. Лицето на Олаф се озова много близо до пространството между седалките и той видя дулото на пистолета насочено вече към гърдите му. Болеше ме толкова много, че кожата ми трепереше от нуждата да се сгърча, но задържах здраво ръката си около оръжието, използвайки другата, за да се задържа и уверя, че няма да се движа. Имах предимство пред него и щях да го запазя.

Хамърът поднесе и спря в бордюра. Едуард беше разкопчал предпазния си колан и се завърташе в седалката си. Зърнах проблясък на оръжие в ръката му и имах секунда да реша дали да се опитам да променя прицела си от Олаф на Едуард или да задържа оръжието където си беше. Оставих го насочено към Олаф, не мислех, че Едуард би ме застрелял, а Олаф можеше и да го направи.

Едуард заби дулото на оръжието си в тила на плешивата глава на Олаф. Нивото на напрежение в колата скочи. Едуард се обърна на колене, оръжието така и не мръдна от главата на Олаф. Можех да видя как очите на Олаф се завъртяха нагоре. Гледахме се взаимно и разбрах, че е уплашен. Той вярваше, че Едуард ще го направи. Аз също, въпреки, че не знаех защо, а с Едуард винаги имаше защо, дори и да беше само заради пари.

Усетих как Бернардо стои вдървен на неговата част от седалката, опитвайки се да се дръпне от бъркотията, която беше на път да се изсипе в колата.

— Искаш ли да го убия? — попита Едуард. Гласът му беше тих и празен, като че ли питаше дали искам да ми подаде солта. Можех да докарам празен, незаинтересован глас, но не и като на Едуард. Не можех да съм толкова хладнокръвна, все още не.

— Не — казах автоматично, след което добавих — Не по този начин.

Нещо премина през очите на Олаф. Не беше страх. Беше повече като изненада. Изненада от това че не казах, да, застреляй го или изненадан от нещо друго, което не можех да проумея. Кой да знае?

Едуард прибра пистолета от ръката на Олаф, след което щракна предпазителя на собствения си пистолет и се облегна назад, все още коленичил на шофьорската седалка.

— Тогава спри да го дразниш, Анита.

Олаф седна обратно на седалката си, бавно, почти сковано, сякаш го беше страх да се движи прекалено бързо. Нищо друго не може да те научи на предпазливост, така добре, като пистолет, опрян в главата. прокара ръце надолу по коженото яке, което все още изглеждаше прекалено топло за носене в жегата.

— Няма да дължа живота си на която и да е жена. — Гласът му беше донякъде сподавен, но ясен.

Дръпнах файърстара от пространството между седалките и казах:

— Постоянството е кошмарът на дребните умове, Олаф.

Той ми се намръщи. Може би не схвана цитата. Едуард погледна към двама ни, клатейки глава.

— И двамата сте уплашени и това прави и двама ви глупави.

— Аз не съм уплашен — каза Олаф.

— Аз също — пригласих.

Той ми се намръщи.

— Току що изпълзя от едно болнично легло. Разбира се, че си уплашена. Чудейки се дали следващия път, в който се срещнеш с чудовището, няма да ти е последен.

Погледнах отново към него и този поглед не беше приятелски.

— Значи започна бой с Олаф, защото би предпочела да се биеш с него, отколкото да си уплашена.

— Неразумна като всяка жена — каза Олаф.

Едуард се обърна към големия мъж.

— А ти, Олаф, си уплашен, че Анита е по-корава от теб.

— Не съм.

— Не си казал и дума, откакто видяхме кашата в болницата. След като чу какво е направила Анита, колко е пострадала и е оцеляла. Чудиш се колко точно е добра— Дали е толкова добра, колкото си и ти— Дали не е по-добра?

— Тя е жена — каза Олаф и гласът му беше плътен с някаква тъмна емоция, като че ли се задавяше с нея. — Не може да е толкова добра, колкото съм аз. Не може да е по-добра от мен. Това е невъзможно

— Едуард, не превръщай това в състезание — се намесих аз.

— Защото ще го загубиш — заяде се Олаф.

— Няма да играя канадска с теб, Олаф. Но ще спра да се заяждам. Съжалявам.

Олаф премигна срещу мен, сякаш не можеше съвсем да проследи разговора. Не мисля, че бях надскочила английския му, по-скоро сякаш веригите на логиката му бяха претоварени.

— Не се нуждая от съжалението ти.

Бях се изкачила от „тя” или „жена” до неутрално местоимение. Това си беше начало.

— Не е съжаление. Аз се държах зле. Едуард е прав. Уплашена съм, а това да се карам с теб е ме разсейва добре.

Той поклати глава.

— Не разбирам.

— Ако е някаква утеха и ти също ме объркваш.

Едуард се усмихна с една от неговите Тед усмивки.

— Сега се целунете и се сдобрете.

И двамата му се намръщихме и едновременно казахме.

— Не насилвай нещата.

— Не мисля така.

— Добре — каза Едуард. Той погледна към оръжието на Олаф в ръката си за момент, след което му го подаде, поглеждайки го настойчиво, със зареден с предупреждение поглед.

— Имам нужда да ми бъдеш подкрепление, Олаф. Можеш ли да го направиш?

Той кимна веднъж и бавно взе пистолета от ръката на Едуард.

— Аз ще съм ти подкрепление, докато това създание е живо, след това ще си поговорим.

Едуард кимна.

— Очаквам го с нетърпение.

Хвърлих един поглед към Бернардо, но лицето му не ми подсказа нищо, нищо, освен, че изглеждаше изчистено и празно от всякаква емоция, потвърждавайки това, което си мислех. Олаф току що предупреди Едуард, че след като приключим случая, ще се опита да го убие. Едуард се съгласи на уговорката. Просто така.

— Просто едно голямо щастливо семейство — казах в плътната тишина, която беше изпълнила колата.

Едуард се обърна на седалката си и се закопча отново. Погледна ме с блестящите очи тип Тед.

— И точно като семейство ще се бием помежду си, но е много по-вероятно да убием някой външен.

— Всъщност — казах — По-голяма част убийствата се извършват от твоите най-скъпи и най-мили кръвни роднини.

— Или съпрузи, не забравяй съпрузите — каза Едуард и включи на скорост, навлизайки внимателно в редкия трафик.

— Както казах, твойте най-мили и най-скъпи.

— Но ти каза кръвни роднини, а няма никакви кръвни връзки между съпруг и съпруга.

— Споделянето на едни или други телесни течности, не изглежда да има значение. Убиваме тези, които са най-близо до нас.

— Ние не сме близки — каза Олаф.

— Не, ние не сме близки — казах.

— Но аз ви мразя всички еднакво — каза той.

Проговорих, без да се обръщам назад

— Да ти се връща.

— А аз си мислех, че вие двамата никога няма да постигнете съгласие за нещо — каза Бернардо. Гласът му беше весел, шеговит. Никой не се засмя.

46

Боядисаната в черно фасада на бара, изглеждаше уморена на утринната светлина. Можеше да се види къде боята беше напукана и започваше да се бели. Предната част на бара изглеждаше почти толкова занемарена, колкото и останалата част от улицата. Може би Ники Бако не се беше опитал да разкара останалите бизнесмени. Може би е станало случайно. Но стоейки там, в меката горещина на утрото, усетих нещо, което не бях усетила през нощта. Струваше ми се, че улицата е била като изхабена в окултен смисъл. Когато бях тук последния път, усетих много силно, че Бако беше източил жизнеността на улицата, че той беше причината това да се случи, но ако това наистина бе вярно, то енергията не е била достатъчно, за да го поддържа. А може би цялата тази негативност най-накрая се бе стоварила върху този, от когото бе тръгнала. Повечето системи на магьосничество или мистицизъм имат правила на поведение —  неща, които можеш да правиш и неща, които не можеш. Нарушаваш правилата на собствен риск. Уиканите го наричат тройно правило: това, което причиняваш на другите, се връща при теб в троен размер. Будистите го наричат карма. Християните— да отговаряш за греховете си. Аз го наричам „Каквото посееш, това ще пожънеш”. Наистина така става, да знаете.

Бях пъхнала „Файърстар”-а в предната част на панталоните, но без вътрешния кобур, защото така оръжието можеше да се държи по-високо и не се забиваше чак толкова. Едуард ми беше дал назаем кобур за кръста за „Браунинг”-а, който сложих отпред, така че с двата кръстосани на бедрата ми пистолета, изглеждах като един от онези стрелци от Дивия Запад. Въпреки че черната блуза с яка се спускаше достатъчно ниско, за да прикрие и двете оръжия. Носени свободно, повечето ризи са ми прекалено дълги. Изглеждаше развлечено, но ако човек не се вглежда много, прикриваше оръжията. Блузата беше малко прекалено близо до тялото, за да не се издува издайнически, добре, че Едуард беше достатъчно предвидлив да ми донесе черното сако, което ми помагаше да се прикрия. Последния път, когато бях тук въоръжена, полицията беше зад гърба ми, но сега внасяхме оръжия в бар — много незаконно в Ню Мексико. Странно, не се притеснявах особено за това, но все пак се надявах, че ченгетата няма да изберат този ден да нахлуят.

Все още имах ножниците за китки и ножовете към тях. Рамирес беше събрал всичките ми ножове след пожара и ги беше предал на Едуард, който ги беше изтъркал, почистил, смазал и острил, докато от тях не беше останало почти нищо. Наложи се да оставя големия нож в колата, защото не можех да измисля как да го нося скрит, а да нося с голи ръце нещо, което наподобяваше малък меч, изглеждаше прекалено агресивно.

Едуард ми беше дал запалителна граната, която да пъхна в джоба на сакото. Това помагаше за баланса на „Деринжър”-а в десния ми джоб, така че дрехата да не се вее прекалено странно докато вървя. „Деринджър”-ът също беше негова идея, въпреки че аз бях донесла оръжието с мен от Сейнт Луис. Не бях убедена, че днес наистина ще ми трябва, но се бях научила никога да не споря с Едуард, когато ми връчваше оръжие. Ако той си мислеше, че може да имам нужда от оръжието, беше почти сигурно, че ще имам. Стряскаща мисъл относно гранатата, нали?

По някакъв непознат сигнал, Олаф мина напред и натисна вратата на бара. Беше заключена. Почука два пъти достатъчно силно, че да я разтресе. Седеше точно пред нея. При условие, че последния път, когато бях дошла в бара, се взирах в дулото на рязана пушка, предпочитах да не стоя точно пред черната врата. Или Олаф не беше чул за пушката, или не го интересуваше. Може би се опитваше да се прави на големия мъжкар пред мен или пък пред себе си. Ако беше по-уверен в себе си, нямаше да е възможно да го вбесиш толкова лесно.

Звукът от отключващи се ключалки беше силен. Съдейки по звука, това бяха хубави, солидни ключалки. Вратата се отвори, бавно, разкривайки процеп от тъмнина, като пещера, която се притискаше към слънцето. Вратата продължи да се отваря бавно, сякаш имаше собствена сила. Чак най-накрая се показа една мускулеста ръка, разваляйки заблудата.

Харпо стоеше в рамката на вратата и ни гледаше, а очите му бяха скрити зад същите малки черни слънчеви очила, които носеше, когато го бях видяла за пръв път. Но пък беше сменил дрехите си. Беше облечен с дънково елече, което беше отворено на много окосмените му гърди и корем. Приличаше повече на мечка, отколкото на вълк. Напомняше на някакъв голям спящ мечок, който се е изтъркалял от леглото, навлякъл е някакви дрехи и се е затътрил към вратата. Дори и неземната му енергия изглеждаше по-приглушена, отколкото последния път.

Но той блокира вратата с едрото си тяло и изръмжа:

— Анита, но без останалите.

Заобиколих Олаф, който даже се дръпна назад, за да мога да се изправя с лице пред Харпо. Или Олаф се държеше по-любезно, или беше решил, че е по-добре аз да съм пред вратата, отколкото той.

— Ники каза, че мога да доведа няколко приятели.

Харпо се втренчи в мен.

— май имаш нужда от по-добри приятели.

Не докоснах натъртеното. Нямаше да помогне.

—  Нека просто да кажем, че разчитах на подкрепление от полицаите, а те закъсняха.— Което си беше вярно, а аз все още исках да знам къде, по дяволите, е бил Рамирес, докато аз се правех на самотния рейнджър. Харесвах полицията, но знаех, че коментарът ще достави удоволствие на Харпо.

Така и стана. Той се усмихна с бързо оголване на зъби, което показа вълчите му зъби, сред гъсталака на брадата му. Със сигурност беше прекарвал прекалено много време във вълчата си форма. Чу се тих шехот от мъжки глас. Харпо се обърна през масивното си рамо по посока на гласа. След което се обърна отново към мен. Усмивката беше изчезнала.

— Шефът казва, че ти си поканена, но не и останалите.

Поклатих глава много леко, защото ако го бях направила по-силно щеше да боли.

— Виж, Ники ме покани тук. Той каза, че мога да доведа приятели. Доведох ги. Тук съм преди десет сутринта. Дойдох до тук, за да разговаряме за общия ни проблем, а не някой да ми се опъва на вратата.

— Това не е опъване— каза Харпо, а ръката му беше обхванала слабините му.— Мога да ти покажа какво значи опъване.

Вдихнах ръка.

— Хубаво, моя грешка, използвах погрешната дума. Не дойдох до тук, за да бъда спирана на вратата.

Той все още се отъркваше, вживявайки се или просто се опитваше да ме вбеси. Успя с последното. Определено нямаше да стоя тук с повече от четиресет шева в гърба си и да гледам как някакъв върколак лъска бастуна, даже още преди да съм пила кафе.

— Прекалено съм изморена за такива глупости— казах.

Той започна да вкарва и малко движения на тялото си, като ми се усмихваше.

Повиших гласа си, така че да може да се чуе през отворената врата в бара.

— Днес няма да ходя където и да било без приятелите си. Ако чакате да се откажа от това, значи си губим времето взаимно.

От вътрешността на помещението нямаше отговор. Харпо беше добавил към представлението и малко движения на бедрата си. Това ми беше достатъчно.

— Когато чудовището изсмуче живота ти, Ники, не се притеснявай. Всъщност не боли. Приятен ден.

Обърнах се към приятелите си.

— Няма да ни позволят да видим Ники.

Едуард кимна.

— Тогава да тръгваме.— Направи леко движение и Бернардо и Олаф тръгнаха по тротоара. Едуард изостана една стъпка след мен. Мисля, че и двамата се надявахме Харпо да реагира правилно на блъфа ми. Само дето бе блъф само отчасти. Можехме да си проправим път вътре с оръжия, но Ники нямаше да говори под дулото на оръжие. Трябваше ми диалог, а не разпит.

Започнах да се отдалечавам. Едуард изравни крачка с мен, но хвърляше по едно око назад. Не бях достатъчно подвижна, за да следя какво става зад нас, без да обърна цялото си тяло, което беше мъчително. Освен това имах доверие на Едуард да ни пази гърбовете.

Признавам, че между раменете ми имаше напрежение, защото очаквах Харпо да пристигне изтощен и да каже „върнете се, да поговорим”. Но той не го направи. Така че продължих да вървя. Олаф и Бернардо бяха до „Хамър”-а и чакаха Едуард да отключи вратите.

Влизахме в колата когато Харпо се появи на тротоара и се запъти към нас. Изглеждаше невъоръжен и нещастен.

Седнах на седалката и затворих вратата.

— Запали двигателя— казах.

Едуард направи това, което му казах.

Харпо се затича към нас и размаха големите си ръце. Някои превръщачи бягат като животинските си двойници— изпълнени с вродена грация. Харпо не беше от тях. Тичаше тромаво, като че ли не го беше правил скоро, поне не и в човешка форма. Това ме накара да се усмихна.

— Просто искаше да го видиш как тича— каза Едуард.— Дребнаво.

— Да, дребнаво е. Но пък е забавно— отговорих.

Той включи на скорост и Харпо внезапно се затича непохватно. Стигна до колата в момента, в който Едуард започна да потегля. Даже блъсна по покрива на колата с голямата си месеста ръка.

Едуард спря. Прозорецът ми се спусна и аз вдигнах поглед към Харпо. По голите му гърди се процеждаше пот. Дъхът му свистеше и излизаше прекалено бързо.

— Мамка му— изруга той.

— Искаш ли нещо?— попитах.

— Шефът каза,… че всички можете… да влезете.— Беше се облегнал с ръце на „Хамър”-а, докато си възстановяваше дъха.

— Добре— казах.

Едуард отново върна колата до бордюра, когато Харпо се премести, така че да има място. Всички излязохме от колата. Харпо все още не дишаше както трябва.

— Аеробиката е ключът към доброто здраве на сърцето— изрекох мило, докато го чакахме да тръгне към бара.

— Майната ти.

Почудих се дали да не се върна в „Хамър”-а, но бях стигнала до там, докъдето исках. Исках да говоря с Бако, но само с подкрепление. Харпо беше казал, че мога да направя и двете. Бях постигнала целта си. Всичко друго беше чисто вдетиняване. Чувствах се дребнава, но не чак толкова.

Когато се възстанови, той отново се превърна в носещия слънчеви очила мускулест тип с невъзмутимо лице. Пое обратно с големи крачки, ръцете му бяха свити в хлабави юмруци, давайки най-доброто от себе си, за да изглежда като движеща се планина плът. Неземната му енергия караше кожата ми да настръхва. Само шепот от сила, сякаш се процеждаше от него без той да иска. Което вероятно означаваше, че е вбесен. Силните чувства затрудняваха удържането на цялата тази вибрираща енергия.

Никой от нас не проговори по време на краткия път обратно. Мъжете обикновено не ги бива в безсмислените общи приказки или не виждат нужда от тях, а аз бях прекалено заета, за да бръщолевя, съсредоточавайки се да вървя нормално без да издам колко много ме боли.

Харпо ни задържа вратата. Хвърлих кос поглед на Едуард. Той ми отвърна с невъзмутими очи. Хубаво. Влязох вътре, а останалите ме последваха. Преди три дни щях да съм нервна да пристъпя в тази тъмнина, изпълнена с вибрираща енергия на върколаци, която се надигаше като невидим прилив. Но това беше преди три дни, а сега в мен просто не беше останал толкова страх. Тялото ме болеше, но останалата част от мен беше необичайно вцепенена. Може би най-накрая бях прекосила тази граница, която Едуард изглежда беше оставил зад себе си. Може би никога нямаше да почувствам нищо отново. Когато дори и тази мисъл не ме уплаши, разбрах, че съм загазила.

47

Отне ми секунда, докато очите ми свикнат с тъмния интериор, но не те ми показаха, че нещо не е наред. Беше кожата на тила ми. Не оспорих. Ръката ми беше на „Браунинг”-а под ризата и не ми пукаше, ако това издаваше, че нося оръжие. Биха били глупаци, ако си мислеха, че ще дойдем тук невъоръжени. Моторджиите от Лос Лобос може да имат много кусури, но да са чак толкова глупави едва ли.

Ники Бако лежеше на бара, а ръцете му бяха вързани за глезените, така че въжетата образуваха нещо като дръжка, все едно той беше някаква чанта. Лицето му беше кърваво и охлузено, а раните му бяха доста по-пресни от моите.

Извадих „Браунинг”-а и по-скоро усетих, отколкото видях, как останалите трима се разгърнаха по фланга, докато не заприличахме на четирите ъгъла на кутия и всеки ъгъл държеше пистолет. Всеки ъгъл гледаше своя периметър от стаята и независима дали се харесвахме един друг или не, имах доверие на всеки да се погрижи за неговия периметър от стаята, дори и Олаф. Беше хубаво да се чувствам уверена.

Моят периметър включваше бара, с Ники върху него; висок мъж с брада и къдрици от дългата до кръста му коса, завързана на конска опашка и преметната през едното рамо; два вълка с размерите на пони; и тялото на мъж, който се взираше невиждащо в стаята, а гърлото му беше прерязано и приличаше на крещяща втора уста.

С периферното си зрение усещах, че стаята беше пълна с тела. Енергията беше толкова наситена, че можеше да се задушиш. Дочух шум отдясно и направих три неща почти едновременно. Насочих „Браунинг”-а към шума, извадих „Файърстар”-а с лявата ръка и го насочих към човека с опашката, и си позволих да хвърля едно око към това, което беше издало звука. Добре че бях тренирала стрелянето с лявата ръка. Тежък звук от плъзгане дойде отново зад бара. Барът беше в моя периметър. Топката беше в моето поле, така да се каже. Усетих как останалите започнаха да напират напред като трептящ прилив, готов да ни погълне всички. Можехме да застреляме доста от тях, но може би в помещението имаше над сто и бяхме мъртви, ако всички тръгнеха наведнъж.

От страх стомахът ми се сви, а пулсът ми заблъска в гърлото. Вцепенението ми отмина изведнъж, изтласкано от адреналина и мускусния аромат на вълците. В тази претъпкана, тъмна стая имаше повече вълци, не бяха само тези двата пред мен. Можех да ги подуша. Стомахът ми отново се сви, но не от страх. Белегът, който ме свързваше с Ричард, с неговата глутница, отново беше оживял. Припламна в тялото ми като съживен пламък, чакащ да бъде захранен, за да се разрасне. Чудесно, просто чудесно. Щях да се притеснявам за това по-късно. Сега цялата ми концентрация беше изхабена.

Мъжът с конската опашка просто стоеше там и се усмихваше. Той беше красив по един грубоват, татуиран, затворнически начин. Дори в полумрака очите му светеха с кехлибарен вълчи цвят, нечовешки. Също така знаех какво, или по-точно кого, гледах. Това беше техният Улфрик, техният вълчи крал. Той стоеше сред празно пространство, а по-голямата част от глутницата се беше скупчила по-назад в стаята и въпреки това неговата сила компенсираше техните. Силата му изпълваше почти празната част от стаята като наелектризираща кожата енергия, подобно на гръм, точно преди да удари.

Напрежението беше достатъчно плътно, че ми се наложи да пре глътна малко от него, преди да проговоря.

— Приветствия, Улфрик на клана Лос Лобос. Какво става?

Той отметна глава и се разсмя с чистосърдечен, добродушен звук, който завърши с вой, който се провлече от човешкото му гърло и от който ме побиха тръпки.

— Добър ефект — казах аз — но това е официално полицейско разследване на убийствата с осакатяванията. Сигурна съм, че сте чували за тях.

Той обърна изумително бледите си очи към мен.

— Чувал съм.

— Тогава знаете, че не разследваме глутницата ви.

Той отпусна ръка върху Ники, който изскимтя, въпреки че не мисля, че това го нарани наистина.

— Ники е моят варгамор. Ако полицията пожелае да говори с него, тогава трябва първо да ме попитат. — Той се усмихна и бях достатъчно близо, за да забележа, че зъбите му бяха човешки, нашият Улфрик си нямаше кучешки зъби.

— Съжалявам. Единствената друга глутница, която познавам и има варгамор, не те кара да говориш първо с Улфрика. Приемете моите извинениея за пропуска. — Надявах се каквото и да правим да свърши по-бързо, защото не можех да поддържам и двата пистолета на позиция за дълго. Бях се упражнявала с лявата ръка, но тя все още беше по-слабата ми и ухапването вече беше започнало да ми докарва слаб трепет в мускулите. Трябваше скоро да си я сваля или щеше да започне да трепери.

— Ако бяхте от полицията, тогава щях да приема извинениеята ви. Ние винаги сме готови да помогнем на полицията.— Последното изречение донесе вълна от кикот от претъпканото помещение.— Но в тази стая не виждам никакви полицаи.

— Казвам се Анита Блейк. Аз съм екзекутор на вампири…

Той ме отряза.

— Знам коя си. Знам какво си. — Това последното не ми хареса, изнерви ме.

— И какво точно съм?

— Ти си лупа на клана  Каменен трон, и трябваше да дойдеш за помощ в моя клан, но ти не почете нито мен, нито моята лупа. Ти влезе в земите ми без разрешение. Ти се свърза с варгамора ми без да говориш първо с мен и не ни поднесе дарове. — Силата му нарастваше с всяко изречение, докато не се почувствах така, сякаш до шията съм в топла вода и ако още малко ме залее, ще се удавя.

Но сега вече разбирах правилата. Бях го обидила и той трябваше да заличи тази обида. Можех да се опитам да го омая със сладки приказки, но не мислех, че номерът ще мине. Освен това, лявата ми ръка започваше да се уморява. Както и дясната, мамка му. Каквото и да се намираше зад бара, се придвижи с тътнещо движение, което можеше да усетиш и чуеш. Звучеше по-голямо от върколак.

— Долетях до тук по полицейска работа. Не съм навлязла в територията ви като лупа на Каменен трон. Дойдох тук като Анита Блейк, Екзекуторът, това е всичко.

— Но ти се свърза с моя варгамор. — Той плесна Ники по бедрото и изглежда това го заболя, защото затвори очи и се сгърчи при докосването, напъвайки се да изкрещи под кърпата, с която му беше запушена устата.

— Не съм знаела, че Ники е вашият варгамор, докато не говорих с него. Никой не ми беше казал, че този бар е леговището ви. Ти си Улфрик. Можеш да помиришеш, че не лъжа.

Той кимна леко.

— Казваш истината. — Погледна към малкия мъж върху бара, прекарвайки ръка по него, както човек гали кучето си, макар че кучето обикновено не трепери и не се опитва да се дръпне назад. — Но той е знаел, че е мой варгамор. Ники е знаел, че си лупа на друг клан. Беше гореща тема за разговор за известно време, човешка лупа.

— Лупа много често е просто друга дума за гаджето на Улфрика — казах.

Той обърна златистите си очи към мен, още по-златисти заради черните вежди, които ги обрамчваха.

— Ники се е съгласил да ти помогне, без да ме попита по-късно, или да ми каже за твоето посещение. — Той нададе нисък вой, който поднови вече изчезващото ми настръхване. — Аз съм Улфрик. Аз управлявам тук. — Той зашлеви Ники и от носа му закапа свежа кръв.

Отчаяно исках да сложа край на мъчението, просто заради принципа, но не го исках толкова отчаяно, че да умра за това, така че чаках и гледах как Ники Бако кърви. Не ми харесваше, но оставих нещата така. Лявата ми ръка започваше да се схваща. Или трябваше да започна да стрелям по хората, или да наведа пистолета. Дори и това, че държах ръцете си настрани толкова дълго опъваше гърба ми и гърдите.

— Анита. — каза Едуард, и само тонът, с който произнесе името ми, ми беше достатъчен. Казваше ми да побързам.

— Виж, Улфрик, нямах намерение да се забърквам в някаква разправия вътре в глутницата. Просто се опитвам да си върша работата. Да предпазя възможно най-много хора да не бъдат убити.

— Хората са забавни — отговори той. — Секс и храна, и могат дори да не излизат от колата. Но не ги правиш кралици! — гласът му се извисяваше, докато последните думи направо ги изкрещя. Тълпата, която се приближаваше повече и повече, му отговори с вой.

— Анита — повтори Едуард и този път в гласа му предупреждението се долавяшу по-силно.

— Работя по въпроса, Едуард.

— Работи по-бързо.

— Ти си расист, Улфрик. — казах аз.

Той ме зяпна.

— Какво?

— Аз съм човек, така че съм достатъчно добра, за да ме изчукаш, достатъчно добра да ме убиеш, но не съм достатъчно добра, за да съм ти равна, само защото съм човек— Ти си расистки, шовинистичен, голям, лош вълк.

— Ти идваш в земите ми, искаш помощ от глутницата ми, не даваш дарове на мен или лупата ми, а сега ме наричаш с обидни епитети. — не знам дали даде някакъв психичен сигнал или гневът му беше достатъчен, но двата гигантски вълка в краката му започнаха да вървят дебнешком напред с вдървени крака.

Лявата ми ръка беше започнала видимо да трепери. Каквото и да се мяташе зад бара, звучеше грамадно и животинско. Ръката ми заплашваше да откаже напълно, а на мен ми трябваха и двете ръце.

— Ти ще умреш пръв, Улфрик — казах.

— Какво? — направо ми се присмя, докато го казваше.

— При първото нещо, което скочи върху нас, ще те застрелям. Без значение какво още ще се случи днес, ти ще си мъртъв. Двата ти вълка като понита по-добре да спрат където са.

— Ръката ти трепери толкова силно, че се съмнявам, че ще можеш да се справиш с убиването на когото и да било.

Сега беше мой ред да се засмея.

— Ти си мислиш, че ръката ми трепери, защото чувствам угризения при мисълта да те убия. Леле, попаднал си на грешното момиче. Погледни дясната ми ръка, Улфрик. Тя не трепери. Ходещ труп отхапа парче от лявата ми ръка преди два дни, затова леко трепери, но повярвай ми. Винаги уцелвам това, в което съм се прицелила. — В този момент обикновено гледам жертвата си в очите, за да— покажа, че не блъфирам, но се раздвоявах между Улфрик, антуража му и бара. — Колко от вълците си си готов да пожертваш, заради наранената си гордост?

— Ако се бием, Анита, и ти и приятелите ти ще умрете.

— И ти ще умреш заедно с някои от най-добрите ти хора, така че не би ли било добре да избегнем клането и да ми кажеш какво, по дяволите, искаш от мен— Знаеш, че казвам истината. Не знаех, че те настъпвам по мазола. Ако Ники си върти някакви игрички зад гърба ти, не съм го знаела. Така че кажи ми какво искаш от мен, за да оправим този … социален гаф помежду ни. Кажи ми преди лявата ми ръка да се разтрепери толкова силно, че да започна да стрелям по хората просто защото ми се налага.

Той ме гледаше много внимателно, а зад всичкото самохвалство и гордост видях интелигентност. Може би имаше някой, с когото можех да преговарям. Ако нямаше, тогава щяхме да умрем, не заради случая, а защото навремето съм била гадже на Ричард. Тъпа причина да умреш.

— Дан. Искам лупата на Каменен трон да ми предложи дан.

— Имаш предвид подарък — казах.

Той кимна.

— Ако е подходящият подарък, да.

Ако бях дошла в Албакърки с Ричард по лични дела, щях да съм подготвена да дам подарък на местната глутница. Дарът обикновено беше прясно убито животно, бижута за лупата или нещо мистично. Смърт, бижута или магия. Нямах никакви бижута по себе си с изключение на огърлицата от Леонора и не бях сигурна с какво тази огърлица може да помогне на друг освен на мен. Знаех, че може да навреди, ако я дам просто така. Нямах достатъчно информация. Нямах никакво намерение да отделям амулета от тялото си.

Спуснах лявата си ръка. Първо, трепереше толкова силно, че не знаех дали въобще ще мога да уцеля нещо с нея. Второ, не можех да продължавам да насочвам пистолет, щом нямаше да убиваме хора. И трето, ръката ме болеше.

— Имам ли думата, че ако ти дам подходящ дар, всички ще излезем оттук в безопасност?

— Ще приемеш думата на бивш затворник, търгуващ с дрога, водач на рокерска банда?

— Не, но ще приема думата на Улфрика на клана Счупено копие. Нея ще приема. — Имаше правила и ако той нарушеше думата си на Улфрик, щеше да загуби много. Той би трябвало да е на доста несигурна почва, че да си позволи човек, независимо колко мощен беше в магията, варгамор, да го предизвиква. Не би си дал думата и после да я наруши, не и пред собствената си глутница.

— Аз съм Улфрик на клана Счупено копие и давам думата си, че всички ще си тръгнете оттук в безопасност, ако дарът ти си заслужава.

Не ми хареса формулировката на последното.

— Нямах време да се отбия до „Тифани” да взема нещо за госпожата. Не съм ходила и на лов по пътя от болницата дотук. Ченгетата се мръщят когато стреляш по животни в града. Мистичните глупости днес не ги разбирам.

— Тогава нямаш нищо, което да си струва — отвърна ми той, но изглеждаше объркан, като че ли беше сигурен, че имам някакъв подарък.

— Нека да видя какво има зад бара, и ще сваля пистолетите и ще ти поднеса дар. — опитах се да прибера „Файърстар”-а, но лявата ми ръка трепереше толкова силно, че не можах да си вдигна ризата и да го пъхна в панталона. За това ми трябваха две ръце. Което означаваше, че ще трябва да прибера „Браунинг”-а в кобура.

— Дадено — отвърна ми той. — Монстро, ела и поздрави гостите ни.

То се надигна иззад бара като тънка линия бледа плът, като изгрев на полумесец, след това се появи и лицето. Беше женско лице, а едното око беше твърдо и изсъхнало като на мумия. Надигаха се лице след лице, кафяви и съсухрени, като върволица от чудовищни мъниста, навързани заедно с парчета от телата, ръце, крака и дебели черни върви като гигантски шевове задържаха всичко това заедно, държейки магията вътре. То се надигаше още и още, докато не се изправи като кула към тавана, извивайки се като гигантска змия, за да се взре надолу към мен. Преброих около четиридесет глави преди да им изгубя бройката, или по-скоро куража да ги броя.

Върколаците бяха отишли назад, като отлив, който отстъпва. Страхуваха се от нещото. Не ги винях.

Чух как Бернардо каза:

— Мамка му.

Олаф каза нещо на немски, което означаваше, че не наблюдава неговата част от стаята. Само Едуард остана безмълвен и на поста си, както винаги бдителен. Трябваше да призная, че ако върколаците бяха решили да ми скочат докато това нещо се издигаше над мен като някаква откачена змия, щях да съм бавна. Беше прекалено ужасно, за да остави място за каквото и да било друго.

Виждала съм нещо подобно само веднъж преди. Онова чудовище беше направено от най-могъщата вуду жрица, която някога съм срещала. Но нейното беше създадено от пресни зомбита и беше споено заедно като чудовищна топка плът. Чиста магия. Това беше съшито като чудовището на Франкенщайн и телата бяха точно толкова мъртви, изсушени, мумифицирани преднамерено, или в следствие на заклинание.

Бавно преместих поглед към Ники Бако, който все още лежеше на бара, със запушена уста, вързан и окървавен. Чух гласа си все едно идваше отдалеч:

— Защо, Ники, ти лошо, лошо момче? — Шегувах се, а ми се искаше да опра пистолета си в главата му и да го отнеса. Някой неща не се правят. Някои неща просто не ги правиш.

— Виждаш защо е още жив — каза ми Улфрик.

— Прекалено е могъщ, за да се отървеш от него — отвърнах аз, а гласът ми продължаваше да е странно отдалечен, сякаш не се концентрирах върху това, което казвам.

— Използвах го като заплаха. Трябваше да използва магията си върху вълци, които не се държат добре, и те щяха да се превръщат в това, което виждаш. Щеше да ги прикрепи към „монстро”. Но вълците ми сега се страхуват от него повече, отколкото от мен.

Продължавах да кимам, защото не се сещах за нещо подходящо, което да кажа. Живи, те са били живи, когато Ники е направил своята магия. Хрумна ми наистина гадна мисъл. Някак си изглеждаше грешно да прибера оръжията, но ръцете ми трябваха за други неща. Вдигнах ризата си и прибрах „Браунинг”-а на мястото му, макар че не стана толкова плавно, колкото щеше да бъде с познат кобур. Но лявата ми ръка беше направо заминала. Трябваше да си вдигна ризата с дясната и много внимателно да пъхнах „Файърстар”-а в предната част на панталона си. Дори и след като си изпразних ръката, тя все още продължаваше да трепери неконтролируемо. Не можех да направя нищо друго, освен да я оставя да се успокои и да спре от самосебе си. Притиснах ръката си към тялото и тръгнах към чудовището.

Застанах от другата страна на бара, взирах се в едно от тези изсушени лица. Устата му беше затворена и зашита. Не знаех защо. Поех си няколко пъти дълбоко дъх и от него ме лъхне миризмата на треви, но в по-голямата си част просто на обработена кожа и прах. Протегнах лявата си ръка. Дори и с превръзките и мускулните спазми, това все още беше ръката със силата, ръката, с която чувствах магията. Повечето хора имат ръка, с която усещат нещата по-добре, обикновено обратната на тази, с която пишат. Нямам представа какво правят тези, които си служат еднакво добре и с двете ръце.

От съществото напираше невероятно количество сила, но барът беше широк, а аз бях ранена, така че концентрацията ми не беше на ниво и все още не можех да си отговоря на въпроса, на който търсех отговора. Използвах дясната си ръка, за да подскоча и да седна на бара, след това застанах на колене. Имаше лице точно срещу мен и това лице имаше очи. Мъжка физиономия, мисля, с бледо сиви вълчи очи, впримчени в изсушеното, мумифицирано лице. Очите се втренчиха в мен и в тях имаше живот. Ходещите мъртъвци не показват страх. Знаех какво ще усетя още преди да протегна ръката си към лицето. Силата на Ники плъзна по мен като топло одеяло от червеи, гърчещи се по кожата ми. Това беше една от най-неприятните магии, които бях чувствала, нечиста, сякаш самата сила би започнала да яде плътта ти, ако стоиш твърде дълго близо до нея. Ето къде беше изчезнала силата на Ники и затова независимо колко сила събереше, пак да не би била достатъчна. Една толкова негативна магия, толкова зла е като наркотик. Трябва ти все повече и повече сила, за да направиш едно и също нещо, като резултатът за този, който прави магията, става все по-лош и по-лош.

Изпратих собствената си магия в тази каша, не за да направя нещо, а за да търся. Усетих хладния допир на душa и преди да успея да се отдръпна, силата ми се изкачи по тази върволица от уловена плът и душите заблестяха зад клепачите ми със студена бяла светлина. Никой от тях не е бил мъртъв, когато Ники им е причинил това. Не бях сто процента сигурна, че бяха мъртви и в момента.

Отворих очи и отдръпнах ръка от съществото. Силата му всмука ръката ми като невидима кал. Освободих се с почти доловим звук. Лицето на мъжа раздвижи изсъхналата си уста и произнесе на два пъти дълъг, сух звук.

— Помощ — каза той — помощ.

Преглътнах вълна от гадене и бях доволна, че съм пропуснала закуската. Пропълзях на една ръка и колене до Ники. Наклоних се над него и прошепнах:

— Изгарянето ще освободи ли душите им?

Той поклати глава.

— Ти можеш ли да освободиш душите им?

Той кимна.

Мисля си, че ако беше казал „да” на първия въпрос, щях да опра „Браунинг”-а в главата му и да го убия. Но ми трябваше, за да ги освободи и добавих това в списъка с нещата, които трябваше да свърша преди да напусна града. Но днес не можех нищо да направя за тях, освен да остана жива, и странно, да запазя Ники Бако жив. Това последното беше една от малките иронии в живота.

Седнах на бара, а краката ми се клатеха от ръба му, ръцете ми бяха скръстени на гърдите, замаяна от абсолютното зло. Бях видяла своя дял, но това беше почти върхът. Това беше почти върхът след всичко, което бях видяла в болницата. Труповете поне само ядяха телата, не душите.

— Изглеждаш така, сякаш си видяла призрак. — каза Улфрика.

— По-близо си отколкото си мислиш — отвърнах му

— Къде ни е подаръка?— попита той.

— Къде е твоята лупа?

Той погали главата на един от вълците до краката му.

— Това е моята лупа.

— Не мога да споделя подаръка с някого в животинска форма — казах.

Той се намръщи и беше много близо до това да се разгневи.

— Трябва да ни почетеш.

— Това планирам да направя. — Навих ръкава на сакото си около лявата ръка. Трябваше да махна канията на китката си. Откопчах каишките, които прикрепяха острието, канията и всичко между краката си. Чудовището се рееше зад мен, надничайки любопитно. Това ме разсейваше. Не можех да ги спася днес, а не исках да го виждам, докато не дойде ред да го направя.

— Може ли да му заповядаш да напусне стаята?

Той погледна към мен.

— Страх ли те е?

— Мога да чуя как душите вътре викат за помощ. Малко е разсейващо.

Той погледна към мен и можех да видя как пребледня.

— Наистина го имаш предвид.

Усмихнах се, но не така, сякаш ми беше забавно.

— Не си ли знаел, че затваря душите им вътре в това нещо?

— Каза ми, че е така. — Гласът му стана по-тих.

— Не си му повярвал— казах.

Улфрик погледна към нещото, сякаш го виждаше за пръв път.

— И ти не би повярвала на нещо такова, нали?

— Бих. — Свих рамене, прииска ми се да не бях и допълних — но все пак това е по моята част. Би ли го отпратил, моля те?

Той кимна и заговори бързо на испански. Съществото се сгъна надолу и започна да се влачи на ръце, крака и тела, като счупена стоножка. Седейки на бара видях как влезе във вентилационния капак зад него. Когато и последната част изпълзя от поглед се извърнах към Улфрика. Той все още изглеждаше пребледнял.

— Бако е единственият, който може да освободи душите им. Не го убивай, преди да го е направил.

— Не съм планирал да го убивам — отвърна ми.

— Това беше преди да разбереш. Не те познавам достатъчно добре, за да знам дали когато си тръгна няма да станеш прекалено праведен и да се опиташ да унищожиш злото. Не го прави, моля те, или ги обричаш на вечност в това състояние.

Той преглътна сякаш имаше проблеми със задържането на собствената си закуска.

— Няма да го убия.

— Добре. — Изтеглих ножа между коленете си с дясната ръка. — А сега се съберете в кръг, момчета и момичета, защото ще направя този номер само веднъж.

Настъпи раздвижване, докато вълците се местеха напред. Метнах едно око към момчетата, с които бях дошла. Не бяха вдигнали оръжията си, но ги бяха насочили към тавана или пода. Едуард гледаше вълците, Бернардо също ги гледаше, въпреки че изглеждаше блед. Олаф гледаше мен. Наистина, ама наистина не го харесвах.

— Отдавам чест на Улфрика и лупата на клана Счупено копие. Давам най-ценния от всички дарове на Улфрик, но понеже не съм истински лукой не мога да го споделя с лупата в настоящата и форма. Искрено се извинявам за това. Ако идвам отново насам, ще напазарувам по-добре. — Оставих ножа на бара и се наведох през ръба, докато достигна чиста чаша. Една от онези, ниски, дебели чаши, в които хората толкова обичат да си сипват уискито. Трябваше да се понапъна, за да седна обратно на бара, но успях да се справя с чашата в ръка. Оставих я от едната си страна и вдигнах ножа. Опрях острието в лявата си ръка точно над китката и се вгледах в непокътнатата, бледа и без белези кожа. Точно над него имаше белези от ноктите на вещица-превръщач и белег от изгаряне във формата на кръст, който сега беше поразкривен от следите от нокти, но това място беше все още чисто. Надявах се да не ми остане белег, но един повече голяма работа.

Поех си дълбоко дъх и срязах кожата с острието. През зяпащите вълци премина въздишка, а през няколко космати гърла и скимтене. Не им обърнах внимание. Знаех, че тълпата ще реагира. Продължавах да гледам кожата си и вредата, която току-що— бях нанесла. Раната не прокърви незабавно. Беше просто тънка червена линия, след това потече първата капка и от останалата част от раната тръгна червено ручейче надолу по ръката ми. По-дълбоко отколкото исках, но вероятно точно колкото трябваше. Задържах раната над чашата. Част от кръвта се изля извън ръбовете и потече по страните, но успях да я наглася така, че да отива вътре в чашата. Нямаше нужда дори да стискам раната, за да увелича кръвотечението. По-дълбоко отколкото исках, о да.

Улфрика се беше приближил, толкова близо, че тялото му докосваше краката ми. Вълкът, който беше представил като своя лупа мина напред, за да подуши коляното ми и той я удари. Удари я с опакото на ръката, както човек удря куче, което не ми харесва много. Къде беше Движението за Социално Равенство на Жените, когато ти трябва— Тя се сви към корема си, плачейки по кучешки, казвайки му с опашка свита между краката, че не е мислела нищо лошо.

Никой друг не се опита да мине напред. Ако лупата не можеше да споделя, останалите бяха по-умни и дори нямаше да се опитат.

Улфрика остана притиснат към краката ми.

— Остави ме да я взема от ръката ти. — Той гледаше към кървящата ми ръка, сякаш се събличах пред него, нещо повече от секс, повече от глад, и все пак нещо и от двете. Повдигнах ръката си, така че кръвта да се процежда надолу в бързи червени поточета, капещи в чашата. Погледът му проследи движението, както кучето— парче храна.

Истината беше, че ако оставех хора да ближат раната, щеше да ме разсее. Чрез белезите бях свързана с върколак и вампир. И двамата намираха кръвта за възбуждаща. Мислите, които ме изпълваха, когато споделях кръв с някого, бяха твърде примитивни, твърде непреодолими. Особено сега, когато щитовете ми бяха на парчета, не можех да рискувам.

— Дарът струва ли си? — попитах.

— Знаеш, че си струва — гласът му беше придобил характерната дрезгавост, която се проявява, когато сексът витае във въздуха.

— Тогава пий, Улфрик, пий и не я хаби. — Подадох му кървавата чаша. Той я пое почтително с двете си ръце. Отпи и гледах как гърлото му подскача, докато преглъща кръвта ми. Предполагам, че трябваше да ме притеснява повече, но не беше така. Вцепенеността се беше върнала— отдалечено, почти успокояващо чувство. Заопипвах под бара, докато намерих купчина чисти кърпички и ги притиснах до ръката си. За нула време се пропиха с червено.

Улфрика се беше напъхал обратно в глутницата с кръвта ми в ръце. Те го обградиха, докосваха го, милваха го, молейки да сподели. Той натопи пръстите си в почти празната чаша и ги задържа надолу, за да могат вълците да ги оближат.

Едуард дойде и застана близо до мен. Не каза нищо, само ми помогна да притисна раната, извади още кърпички иззад бара, и чист плат, за да ги завърже стегнато. Очите ни се срещнаха и той само поклати глава, а по устните му играеше слаба усмивка.

— Повечето хора плащат пари за информация.

— Повечето хора, с които се разправям, не се интересуват от пари.

Улфрика се провикна към мен през протягащите се вълци. Устата му беше в кръв, а добре оформените му брада и мустаци напоени с нея. Той се взря в мен със златистите си очи и каза:

— Ако искаш да говориш с Ники, заповядай.

— Благодаря ти, Улфрик — отвърнах. Скочих от бара и се наложи Едуард да ме хване, иначе щях да падна. Скорошната кръвозагуба, беше последното, което ми трябваше. Махнах му да се отдръпне и той не спори.

Едуард махна превръзката от устата на Ники и се отдръпна назад, давайки ни илюзията за уединение, въпреки че знаех, че всеки вълк в стаята ще чува какво си казваме, дори и да шепнем.

— Здрасти, Ники. — казах.

Наложи му се да опита два пъти докато каже:

— Анита.

— Бях тук преди десет. — Сложих ръцете си на бара и опрях брадичката си в тях, така че щеше да му се наложи да се поизпъне. Движението ми причини болка в гърба, но по някаква причина исках очите ми да са на нивото с неговите. Огромната импровизирана превръзка изглежда пречеше, но исках да държа ръката си нависоко. Ники изглеждаше дори по-зле отблизо. Едното му око беше напълно затворено, почерняло и кървясало. Носът му изглеждаше счупен, от него излизаха кървави мехурчета, когато дишаше.

— Той се върна в града по-рано.

— Това го разбрах. Бил си много лошо момченце, Ники. Вбесил си своя Улфрик, играл си си на игрички зад гърба му, а си само човек, дори не си и върколак, накрая и това нещо. Това не е вуду. Как, по дяволите, направи такова нещо?

— По-стара магия от вудуто — отвърна ми той.

— Какъв вид магия?

— Мислех, че искаш да си говорим за чудовището, което убива невинни? — Гласът му беше напрегнат, изпълнен с болка. По принцип съм против мъченията, но точно в този момент не можех да намеря в сърцето си достатъчно съжаление към Ники. Бях видяла творението му и усетих мъката в неговите части. Не, просто не можех да намеря грам съчувствие в себе си към Ники. Никога нямаше да поеме количеството болка, за да се реваншира за това, което беше направил, поне не и приживе. Адът би бил доста гадно местенце за Ники Бако. Доверявах се на небесата да проявят по-добро чувство за правосъдие и ирония от мен самата.

— Добре, какво наистина знаеш за съществото, което се вихри наоколо? — попитах.

Той лежеше на бара, китките и глезените му вързани едни за други, кръв се процеждаше от устата му, а говореше все едно беше се настанил зад някое бюро. С изключение на слабите стенания, които издаваше от време на време и които разваляха ефекта.

— Почувствах го още преди години, може би десет. Усетих как се събужда.

— Какво имаш предвид с това „събужда”?

— Почувства ли го вече в съзнанието си? — попита ме и сега вече чух страха в гласа му.

— Да — отвърнах.

— В началото беше лениво, сякаш беше заспало или затворено, в летаргия за много дълго време. Става все по-силно от година на година.

— Защо не каза на полицията?

— Преди десет години в полицията нямаше екстрасенси и вещици, които да работят там. А аз вече имах досие. — Той се изкашля и изплю малко кръв и един зъб на бара. Това ме накара да си изправя главата и принуди Ники да се извърти малко. — Какво трябваше да им кажа— Че там някъде има нещо, един глас в главата ми, и той става по-силен. Още повече, че не знаех на какво е способно. Не знаех какво е.

— Какво е?

— Бог.

Вдигнах вежди.

— Някога е било почитано като бог. Иска да бъде почитано наново. Казва, че боговете имат нужда от дарове, за да оцелеят.

— Разбрал си всичко това от глас в главата си?

— Прекарах десет години с това нещо, което ми нашепва в главата. Ти какво успя да научиш за толкова малко дни?

Обмислих казаното. Знаех, че убива, за да се храни, а не само за спорта. Въпреки че се наслаждаваше на клането, това също го усетих. Знаех също така, че едновременно се страхуваше от мен и ме искаше. Страхуваше се от още един боравещ със смъртта на срещуположната страна, но искаше да изпие силите ми и щеше да успее, ако Леонора не го беше спряла.

— Защо точно сега започна да избива хора— Защо след десетилетие?

— Не знам — каза той.

— Защо разфасова едните, а одира другите?

— Не знам.

— Какво прави с частите от тела, които отнася от местопрестъпленията? — Това беше подробност, която полицията не би желала да споделям с някой извън разследването, но повече исках да получа отговори, отколкото да съм предпазлива.

— Не знам. — Той се изкашля наново, но не изплю нищо. Добре. Ако продължаваше да плюе кръв, щях да се притесня за вътрешни наранявания. Не бих искала да ми се налага да убеждавам глутницата да го заведе в болница. Не мисля, че бих извадила късмет с това.

— Къде е то?

— Никога не съм бил там. Но разбрах, че това, което убива хора не е богът. Той все още е затворен там, където беше и от началото. Неговите слуги са извършили убийствата, не той.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Казвам, че ако си мислиш, че сега имаш проблеми, още нищо не си видяла. Мога да го усетя в тъмното, лежи надут като кърлеж, пълнещ се със сила. Когато се напълни достатъчно, че се въздигне и тогава ще настане истинският ад.

— Защо не ми каза всичко това преди?

— Първия път ти беше с полицията. Ако ме предадеш на нея, съм мъртъв. Видя какво съм направил. Дори няма нужда от заседатели.

Определено имаше право.

— Когато всичко това свърши, ще трябва да го разглобиш. Да освободиш душите им, съгласен ли си?

— Когато отново мога да ходя, съгласен съм.

Погледнах към краката му и видях, че под крачола му има издутина. Това беше костта на крака — фрактура, придружена с отворена рана. Господи. В някои моменти има толкова много камъни, които можеш да хвърлиш в толкова различни посоки, че просто не знаеш от къде да започнеш.

— Този бог има ли си име?

— Нарича се Съпругът на червената дама.

— Това не може да бъде фраза от английския език.

— Мисля, че знае това, което знаят жертвите му. Когато стигна до мен, вече говореше английски.

— Затова си мислиш, че е тук от дълго време.

— Мисля, че винаги е бил тук.

— Какво имаш предвид под „винаги”— Винаги като от вечността или винаги като много, много дълго време?

— Не знам от колко време е бил тук. — Ники затвори здравото си око, сякаш беше уморен.

— Добре, Ники, добре. — Обърнах се към Улфрика. — Истината ли казва?

Мъжът кимна.

— Не излъга.

— Добре, благодаря ти за гостоприемството и моля те не го убивай. Може да ни потрябва в близките няколко дни, за ни помогне да убием това нещо, да не говорим, че трябва да освободи душите на частите от глутницата ти.

— Ще престана с побоя.

Това беше най-близкото нещо, което можех да получа до „да, ще го пуснем да си върви и ще се убедим, че няма да наранява повече”.

— Чудесно, ще поддържаме връзка.

Едуард остана близо до мен, докато минавахме през вратата. Не ми предложи ръката си, но беше достатъчно близо, за да ми помогне, ако се спъна. Бернардо вече беше отворил вратата. Олаф просто ни наблюдаваше докато вървяхме към тях. Поспънах се малко на двете стъпала пред вратата и Олаф ме подхвана за ръката. Погледнах към очите му и това което видях не беше гордост или чест или уважение. Това, което видях беше … глад, толкова силно желание, че беше физическа нужда, глад.

Отблъснах се от него и оставих петно кръв на ръката му. Едуард беше зад мен, помогна ми да мина през вратата. Олаф вдигна ръката си към устата и я притисна към устните си като целувка, но правеше същото нещо, което бяха правили и вълците. Опитваше кръвта ми и тя му харесваше. Има всякакви видове чудовища. Повечето от тях копнеят за кръв. Някои, за да се хранят с нея, други за удоволствие, но и в двата случая си мъртъв.

48

Всички бяха тихи в колата. Олаф беше погълнат от собствените си мисли, за които не исках да знам подробности. Накрая Бернардо каза:

— Накъде?

— Моята къща — каза Едуард. — Не мисля, че Анита е в състояние за нещо друго днес.

За първи път не оспорвах. Бях толкова уморена, гадеше ми се. Ако можех да си намеря удобна поза, мисля че можех да съм заспала.

Излязохме от Албакърки и тръгнахме към далечните планини, сияйни и приветливи на сутрешната светлина. Пожелах си да имам чифт слънчеви очила, защото внезапно се почувствах нито приветлива, нито сияйна.

— Научи ли нещо, заради което си заслужаваше да излезеш от болницата по-рано? — попита Едуард.

— Научих това, че нещото си има име, Съпругът на червената дама. Крие се в някакво място, от което не може да се придвижва, което означава, че ако можем да го проследим, можем да го убием. — Просто за всеки случай добавих, защото имаха нужда да знаят. — Ники казва, че някога е било провъзгласено за бог и че все още се мисли за такъв.

— Не може да е бог — каза Бернардо. — Не и истински.

— Аз съм грешният човек, когото да питаш — казах аз. — Монотеист съм.

— Едуард? — Бернардо направи името му да прозвучи като въпрос.

— Никога не съм срещал нещо, което наистина да е било безсмъртно. Въпрос на време е да разбереш как да го убиеш.

В действителност бях срещала няколко неща, които изглеждаха безсмъртни. Може би Едуард беше прав, но съм виждала и неща, които все още не можех да разбера как се убиват. За мой късмет, нагата беше жертва на престъпление, а не от лошите, а ламията беше преминала на наша страна. Но до колкото знаех, и двете бяха безсмъртни. Разбира се, така и не натиках инцидентно граната в гащите им или не се опитах да ги подпаля. Може би не бях опитала достатъчно упорито. За доброто на всички ни, надявах се Едуард да беше прав.

Отбихме се по дългия път, който до колкото можех да кажа, водеше само към къщата на Едуард. Имаше по-стръмен склон, отколкото бях забелязала през нощта, достатъчно стръмен, че независимо от превозното средство беше недостъпен, освен ако не можеш да летиш. Бял пикап се появи зад нас и започна да ни следи.

— Познаваш ли ги? — попита Олаф.

— Не — отговори Едуард.

Успях да се обърна на седалката достатъчно, за да наблюдавам пикапа. Не се опита да ни настигне или нещо друго. Нямаше нищо нередно в пикапа, освен факта, че беше на пътя, който водеше към къщата на Едуард и не го разпознахме. Добавете към това, че и четиримата бяхме параноични заради професията си, и това ни изпълни с напрежение.

Едуард отби на обръщалото пред къщата си.

— Всички да влязат в къщата, докато не разберем кои са.

Всички излязоха по-бързо от колата от мен, но тъкмо бях успяла да спра кървенето на ръката си. За мой късмет, Едуард имаше аптечка на задната седалка. Превързах се с голямо парче бинт и ножницата за китката беше натикана в джоба ми.

Едуард отключваше вратата. Олаф беше зад него. Бернардо в действителност ме изчака, сякаш бе пожелал да ми предложи помощ да сляза от колата, но се страхуваше да го направи. Всъщност се чувствах достатъчно зле, че нямах против да имам детегледачка, което говори колко наистина лошо се чувствах.

Чу се малък, остър звук, някой беше дръпнал затвора на пушка и всичко се случи наведнъж. Едуард беше извадил пистолета и го беше насочил по посока на звука. Пистолетът на Олаф беше изваден, но не беше насочен. Бернардо беше насочил пистолета си, използвайки вратата за прикритие. Трябва да призная, че пистолетът ми беше изваден, но не и насочен. Не бях свикнала с новия кобур и трябваше да вдигна тениската с ранената си лява ръка. По дяволите, бях бавна.

Харолд с белязаното лице се беше облегнал на далечния край на къщата на Едуард с мощна пушка, насочена към Едуард. Беше скрил почти цялото си тяло зад къщата и държеше пушката сякаш знаеше какво прави. Ако искаше да повали Едуард, щеше да го направи преди Едуард да повали него. Това, че Харолд не беше прострелял никого все още означаваше, че бяха дошли за нещо повече от това да убиват. Вероятно.

Харолд каза:

— Ако никой не се панира, никой няма да пострада.

— Харолд — каза Едуард, — кога, вие момчета, си платихте гаранцията? — Той все още се беше втренчил надолу към Харолд през дулото на неговия Барета. Почти можех да се обзаложа, че се целеше в главата на другия мъж, най-добрата му мишена за убиване от малкото, по което можеше да стреля. Едуард не стреляше за да ранява.

— Само Ръсел беше арестуван — каза Харолд, с пушка настанена удобно на рамото му.

Като говорим за вълка. Ръсел дойде иззад ъгъла при Харолд. На носа му беше положен компрес с памук, покрит с превръзка. Бях счупила носа му. Супер.

— Мислех, че тероризирането на деца и жени отнема повече време от това — казах аз. Задържах пистолета зад отворената врата. Не исках да дам на някого извинениее да започне да стреля.

Високият тих Нют дойде от другата страна на къщата с голям лъскав револвер в ръцете си. Държеше го с две ръце, плъзгайки се бавно с кръстосана походка, което говореше, че знаеше какво прави. Имаше жена зад него, плъзгаща се като сянка. Беше висока около метър и осемдесет и потникът— показваше доста от раменете и ръцете— които можеха да накарат повечето мъже да изглеждат хилави. Само гърдите притиснати срещу блузата— показваха, че е доста надарена и без сутиен.

Олаф насочи пистолета си към тях. Бернардо се придвижи напред с неговия пистолет и жената се обърна към него. Олаф се извърна, когато Нют мина от другата страна пред него, като дълъг танц от разстояние. Жената и Бернардо бяха по-практични. Те стояха много малко отдалечени един от друг и се бяха втренчили един в друг над оръжията си.

Само Ръсел продължи да върви без да извади пистолет. Опитах да извадя моя и да го насоча към него. Той спря, но усмивката му стана по-широка и изражението в очите му стана по-лошо, като че ли имаше планове за мен и всички те бяха на път да се сбъднат.

— Застреляш ли ме, те ще застрелят приятелите ти. Ти си единствената, която шефът ни иска. — каза Ръсел.

— Но не сме тук да убиваме никого — добави Харолд много бързо, сякаш искаше това да бъде ясно. Ако аз се бях втренчила в цевта на пистолета, който държеше Едуард, и аз щях да поискам да бъда ясна.

Ръсел започна да върви към мен, въпреки че бях насочила браунинга към гърдите му.

— Шефът ни иска да говори с теб, това е всичко — каза Харолд. — Обещавам, че просто иска да говори с момичето.

Отстъпвах назад с вдигнат пистолет. Ръсел все още вървеше напред много уверено. Той нямаше да спре, освен ако не възнамерявах да го застрелям. Не искам аз да бъда първата, която ще започне да стреля. Щяха да умрат хора и не можех да контролирам кои точно щяха да са те.

Можех да чуя пикап, който скърцаше по чакъла. Направих единственото нещо, за което можех да се сетя, обърнах се и побягнах. Чух едно изненадано „Хей” зад мен. Но бях на ръба на склона и се спуснах надолу от другата му страна. Изведнъж не бях притеснена за това, че можех да разкъсам шевовете си или колко изморена бях. Сърцето ми беше в гърлото и открих, че не само можех да вървя без да падна, но и можех да бягам. Мозъкът ми изглежда работеше от бързо, по-бързо. Видях едно пресъхнало корито от река в подножието на склона и група дървета от едната страна. Плъзнах се в коритото плъзгайки се по камъчетата. Приземих се тежко на четири крака и се изправих бързо, преди да усетя първата струйка кръв по гърба си. Бях зад дърветата, когато чух Ръсел да се пързаля надолу по склона зад мен.

Не можех да го застрелям, но имаше и други възможности. Насочих се към групата от дървета. Казвайте каквото искате за Ръсел, но той можеше да бяга, защото можех да чуя, че го прави. Нямаше да ми даде достатъчно време да се скрия. Бягах покрай дърветата и знаех, че не мога да го надбягам. Адреналинът вече беше започнал да спада и жегата се обви около мен като ръка. Днес не бях в състояние за дълга гонитба. Трябваше да прекратя това и то скоро.

Забавих съвсем малко, първо, за да пестя енергия и второ, за да позволя на Ръсел да навакса по-скоро. Поех дълбоко дъх и се подготвих. Знаех какво исках да направя. Но тялото ми трябваше да го направи. Не можех да се колебая заради гърба ми или заради ръката ми, или нещо друго, което ме болеше. Рискувах и хвърлих бърз погледнах назад и Ръсел почти беше ме беше настигнал, почти беше до мен. Ритнах го съвършено точно, право в топките. Направих го без да се двоумя, почти без да съм го планувала, позволявайки на собствената му инерция да го доведе при мен. Сблъсъкът ме запрати назад подскачайки и направих това, което все още не бях усъвършенствала в клас, ударих с ритник със завъртане там, където си мислех, че ще е лицето му, където и беше. Той рухна, сграбчвайки себе си и падна на колене. Стоеше на четири крака, клатейки глава, но не изпадна в безсъзнание. По дяволите!

Чу се вик от върха на склона.

— Не ги виждам.

Имаше дълго парче от посивяло дърво на дъното на коритото. Вдигнах го и го ударих силно два пъти. Той най-после се свлече на земята и не помръдна. Нямах време да проверя за пулс. Коритото продължаваше напред приблизително деветдесет метра, преди храстите да запълнят края му. Имаше място в купчината, което се беше отмило повече от останалото. Изглеждаше като плитка пещера. Имах стотна от секундата да реша накъде да тръгна. Изкарах ножницата от задния си джоб и заедно с ножа я хвърлих колкото можах, по далеч в храстите. Тръгнах към пещерата, катерейки се на ръце и крака като маймуна, като стоях приведена. Бях в тъкмо се бях поуспокоила, когато чух мъжете да слизат по наклона.

— Не ги виждам — каза първият мъж.

— Отидоха в тази посока — каза женски глас. Не мислех, че има две жени от лошите. Това означаваше ли, че имаше един въоръжен по-малко при Едуард и другите— Оставих мисълта да отмине. Имах си мои собствени проблеми.

Камъни се спуснаха по надвисналата скала като сух водопад. Поне един от тях идваше директно над мен. Дали таванът на малката пещера щеше да удържи тежестта— Съжалих, че съм се скрила. Но коритото се простираше открито вапред прекалено надалеч. Никога нямаше да успея да стигна до мястото, където започваха храстите. Просто не бях толкова бърза днес. Ако си бяха помислили, че съм тръгнала в тази посока и не бяха ме видели, значи е бил добър план. Ако се обърнеха и ме забележеха, беше лош план. Чух ги да идват, но гласът на мъжа беше точно над мен. Това ме накара да подскоча. Би трябвало да е стоял точно от дясната страна на покрива.

— Исусе, ето го Ръсел. — Той скочи в коритото и тръгна да бяга към поваления мъж.

Жената беше по-предпазлива, плъзгайки се в коритото, претърсвайки коритото нагоре и надолу. Беше толкова близо, че можех да се протегна и да докосна крачола на дънките?. Сърцето ми бумтеше в гърлото, но спрях да дишам. Задържах дъха си, пожелавайки си да тръгне към мъжа, да се махне и да не поглежда назад.

— Жив е — каза мъжът. След това се изправи и се придвижи към ножницата, която бях хвърлила. — Тръгна насам — Той тръгна към храстите.

Жената започна да върви към него.

Той вече беше при храстите, промушвайки се в тях.

— Мори, по дяволите, не отивай там. — Наложи и се да подтичва, за да има някакъв шанс да го настигне. Не погледна назад, за да ме види свита в дупката. Когато широкият и гръб изчезна в храсталака и чух мъжът да проклина, изпълзях от дупката и започнах да се изкачвам по склона на четири крака. Ако жената и Мори дойдеха сега, щях да бъда спипана като черно петънце на бял списък хартия. Но те не дойдоха и успях да стигна върха на склона там, откъдето бях влязла, влачейки на корема си, за да лежа под храстите градински чай, които ограждаха предният двор на Едуард.

Нещо се плъзна от дясната ми страна и не беше човек. Змия. Змия се беше плъзнала по-навътре в храсталаците. Мамка му. Благодаря ти, мили Боже, че си отиде. Още един проблем и нямаше да мога да разреша и един. Разбира се сега всеки звук изглеждаше като от влечуго и като лазене по корем през гъстите храсти, миризмата на градински чай изпълваше горещия въздух, беше като кръг на ада. Продължих да чакам да чуя сухото трополене, което да ми каже, че съм изчерпала всичкия си късмет. Всяко клонче, което докоснеше крака ми, изглежда имаше люспи. Единственото нещо, което ме спря да изкрещя, беше знанието, че някой най-вероятно щеше да ме застреля, преди да разбере, че съм аз.

Докато успея да пропълзя болезнено сантиметър по сантиметър до самия край на храстите. Потях се и беше само от части заради жегата. Потта по гърба ми щипеше и знаех, че някои от по-гъстите струйки бяха кръв, а не пот. Можех да видя двора през последната преграда от градински чай. Нещата не се бяха подобрили.

Жената и новият мъж, Мори, бяха напуснали терена, но други бяха заели техните места. Държаха мъжете на колене. Олаф беше вплел ръце на плешивата си глава. Бернардо държеше здравата си ръка на своята глава, а гипсираната беше вдигнал толкова високо, колкото можеше. Едуард беше най-близо до мен. Нют беше толкова близо, че можех да забия ножа в крака му. Харолд говореше по мобилен телефон. Той махаше с една ръка, а пушката се мяташе другата. Той отдалечи телефона далеч от устата си и каза:

— Той казва да претърсим къщата.

— За какво? — попита един от новодошлите мъже, той имаше тъмна коса и револвер.

— За предмет, нещо, което момичето да е използвало срещу чудовището.

— Какъв вид предмет? — попита тъмният мъж.

— Просто го направете — каза Харолд.

Мъжът с тъмната коса измърмори, но направи знак и двамата мъже напуснаха, за да влязат през отворената врата на къщата. Едуард трябва да я е отключил за тях. Какво по дяволите се е случило, докато аз лазех през храстите?

Тримата мъже влязоха в къщата. Харолд все още говореше по телефона. Оставаше Нют и неговият четирдесет и пет калибров, а той дори не го беше насочил към ничия глава. Никога нямаше да имам по-добра възможност от тази. Всеки момент другите щяха да се върнат от коритото или къщата. Бих ми харесало поне да бях на колене и да забия ножа в жизненоважна област, но храстите бяха твърде гъсти. Никога нямаше да се надигна на колене, без да издам всякакви звуци.

Ако стрелях с пистолет, щях да привлека вниманието на всички. Мамка му. Имах два ножа. Имах една идея. Извадих острието от ножницата на дясната ми ръка, уверявайки се, че лявата ми ръка има добър захват. Кракът на Нют все още беше изкушаващо близо. Приех поканата, забих ножа, който взех от дясната си ръка, в крака срещуположен на пистолета му. Усетих острието да потъва в земята под обувката му, докато крещеше. Бях на колене зад него, когато се опита да се обърне и да насочи пистолета към мен, но той държеше насочен пистолета за някой, който стоеше от лявата му страна, а аз не бях там. Забих другия нож в горната част на панталоните му, от предната част на панталоните му, ръката ми беше между краката му и пропуснах. Не ударих плът. Мамка му. Помръднах острието на една страна у го усетих, но не беше порязан. Но стоеше много, много мирно.

Изсъсках:

— Не мърдай.

Той не помръдна. Стоеше като някакъв вид странна статуя. Харолд тръгна да върви към нас:

— Какво има, Нют?

Нют преглътна и каза:

— Н-нищо. Помислих, че видях змия.

Прошепнах:

— Добро момче, Нют. Ако искаш да задържиш семейните скъпоценности непокътнати, много бавно ми дай пистолета си. — Той остави чердирдесет и пет милиметровия да падне в ръката ми. Бях достатъчно близо, за да прошепна на Едуард:

— Какво искаш да направя?

— Повикай Харолд.

— Чу го, Нют — казах аз.

Мъжът не оспори.

— Ей, Харолд, можеш ли да дойдеш за секунда?

— Какво има сега, Нют? — Беше почти до Едуард, когато забеляза, че пистолетът на Нют беше изчезнал. Аз все още бях скрита зад по-голямото тяло на мъжа, дори острието беше скрито в плата на панталоните. — Какво по дяволите?

Бернардо изкара една от златните китайски пръчици от косата си и тя се превърна в острие, което беше забито в ръката на Харолд. Едуард го удари в корема, преви го на две и го обезоръжи. Той стоеше с пушката над него. Олаф и Бернардо се бяха изправили на краката си. Не знам какъв щеше да е планът после, защото чухме сирени. Полицейски сирени.

— Ти ли повика ченгетата, Харолд? — попита Едуард.

— Не ставай задник — отвърна Харолд.

— Анита — каза Едуард.

— Не съм им ги извикала аз. Все още държа насочен четирдесет и пет милиметров към теб, Нют. Не хитрувай. — Но извадих острието много внимателно и се изправих. Задържах пистолета му насочен към гърба му, но започвах да се съмнявам, че ще се наложи да застрелям някого. Сирените бяха почти при нас.

Тримата мъже излязоха от къщата с пистолети вдигнати на нивото на очите. Те погледнаха към Харолд видяха го на земята, а Едуард държеше пушката на рамото си и гледаше по дължината на цевта към тях. Очите им трепваха от ченгетата, които приближаваха с бърза скорост, обратно към Едуард. Хвърлиха оръжията си и преплетоха пръсти на главите си, без да им бъде казано. Съмнявах се, че беше първия път, в който трябваше да го направят.

Беше небелязана полицейска кола, следваше я белязана. Спряха от двете страни на черния пикап и четири ченгета се разпръснаха. Лейтенант Маркс, детектив Рамирес и двама униформени, които не познавах. Бяха насочили пистолети, но изглеждаха леко несигурни кои бяха лошите. Не можех да ги виня. Ние държахме всички оръжия.

— Детектив Рамирес — казах аз — слава на Бога.

— Какво става? — попита Маркс, преди Рамирес да може да ми отговори.

Едуард им каза, че Харолд и мъжете му са ни налетели и са се опитали да ни разпитват за убийствата. Маркс намери това за очарователно. Едуард е знаел, че ще стане така. Да, Тед Форестър щеше да повдигне обвинения за нападение. Всеки добър гражданин щеше. Имаше достатъчно белезници за всички.

— Има още двама там някъде — каза Едуард с най-добрия си услужлив глас.

— Има един в безсъзнание в коритото в тази посока — казах аз.

Всички ме погледнаха. Не ми се наложи да се преструвам, че ми е неудобно. — Преследваше ме. Помислих си, че ще убият останалите. — Свих рамене и трепнах. — Той е жив. Това прозвуча като извинениее дори и на мен.

Повикаха още мъже, за да претърсят околността. Повикаха линейка за Харолд, Нют и Ръсел, когато го намериха. Бях седнала на земята, чакайки всички да си свършат работата. Използвах и двете си ръце, за да се подпра. Сега, след като спешният случай изглежда приключи, не се чувствах особено добре.

Маркс ми крещеше.

— Напуснала си болницата против нарежданията на доктора! Не ми пука, но искам показания. Искам да знам точно какво се случи в болницата.

Погледнах нагоре към него и изглеждаше по-висок, отколкото беше, някак по-далечен.

— Да не би да казвате, че всичките тези светлини и сирени са били, защото сте ми бил ядосан, заради това, че съм дала показания преди да изляза от болницата?

Лицето му цялото се изчерви и знаех, че точно заради това е било. Един от униформените повика:

— Лейтенант.

— Искам тези показания днес. — Той се обърна и тръгна. Надявах се да не се върне.

Рамирес коленичи до мен. Той носеше обичайното, риза с навити ръкави, отпусната раирана вратовръзка около разкопчана яка.

— Добре ли си?

— Не — казах аз.

— Отидох в болницата днес и теб вече те нямаше. Онази вечер асансьорът беше изключен, заради пожарната аларма. Трябваше да се върна назад и да тръгна по стълбите, и да дойда зад теб. Затова закъснях. Затова не бях до теб. — За да бъде това първото нещо, излязло от устата му, трябва доста да го е човъркало. Това ми хареса.

Успях да изкривя уста в нещо като усмивка.

— Благодаря, че ми каза. — Беше ми толкова топло. Дворът изглежда плуваше в горещина, сякаш гледах света през вълнообразно стъкло.

Той докосна гърба ми, мисля за да ми помогне да стана. Той дръпна ръката си от тениската. Ръката му беше кървава. Той коленичи, използвайки една ръка, за да вдигне тениската. Беше толкова напоена с кръв, че трябваше да я отлепи от кожата ми.

— Исусе и Йосиф, какво по дяволите си си причинила?

— Дори не боли вече. — Чух се да казвам от далеч, после се плъзнах в ръцете му, в скута му. Чух някой да вика името ми и накрая припаднах.

Събудих се в болницата. Доктор Кънингам се беше надвесил над мен. Помислих се „Трябва да спрем да се срещаме по този начин”, но дори не се опитах да го кажа на глас.

— Загубили сте кръв и сте разкъсали шевовете си. Мислите ли, че бихте могли да останете тук достатъчно дълго, за да мога в действителност да ви изпиша този път?

Мисля, че се усмихнах.

— Да, докторе.

— В случай, че ви хрумне някоя забавна идея да напуснете, съм ви упоил с достатъчно обезболяващи, че да ви накара да се чувствате наистина добре. Така че спете, а аз ще ви видя на сутринта.

Очите ми се затвориха веднъж, после се отвориха. Едуард беше там. Наведе се над мен и прошепна:

— Да пълзиш през храстите по корем, заплашвайки да отрежеш топките на мъж. Такъв упорит задник си.

Гласът ми прозвуча слабо дори на мен:

— Трябваше да спася твоя задник.

Той се наведе към мен и ме целуна по челото или може би съм сънувала тази част.

49

По някое време на втория ден в болницата, намалиха количеството на лекарствата ми и започнах да сънувам сънищата. Лутах се в лабиринт, направен от високи вечнозелени растения. Носех дълга, тежка рокля направена от бяла коприна. Под плата висяха някакви тежки неща, които го изтегляха надолу. Почувствах стягането на корсет под роклята и разбрах че това не беше мой сън. Не бих сънувала дреха, която никога не съм носила. Спрях да тичам през зеления лабиринт, погледнах нагоре към безупречното синьо небе и извиках:

— Жан-Клод!

Гласът му прозвуча, богат, прелъстителен. Можеше да прави такива неща с гласа си, каквито повечето мъже не можеха да направят с ръцете си.

— Къде си, ma petite— Къде се намираш?

— Обеща да стоиш далеч от сънищата ми.

— Почувствахме те да умираш. Почувствахме белезите да се отварят. Притеснихме се.

Знаех кои бяха „ние”.

— Ричард не нахлува в сънищата ми, само ти.

— Дойдох да те предупредя. Ако беше вдигнала телефона и ни се беше обадила, това нямаше да е необходимо.

Завъртях се и там, насред тревата и храстите, стоеше огледало. Беше огромно огледало, с рамка с позлатени ръбове. Много антично, стил Луи ХIV*. Отражението ми беше стряскащо. Не бяха само дрехите. Косата ми беше вдигната на някаква сложна купчина, с плътни къдрици, спускащи се надолу тук-там. Изглеждаше прекалено много и осъзнах, че поне част от това нещо беше перука или поне кичури. Имах дори изкуствена бенка на бузата си. Очаквах че ще изглеждам смешно, но не бях. Изглеждах деликатна, като китайска кукла, но не бях смешна. Отражението ми потрепери, после се издължи и изведнъж в огледалото стоеше Жан-Клод, а моето отражение изчезна.

Той беше висок, слаб, облечен от глава до пети в бял сатен, в костюм, които отиваше на роклята ми. Златен брокат проблясваше по дължината на ръкавите и по шевовете на панталоните му. Бели ботуши, обхващаха коленете му и завършваха с големи панделки в бяло и златисто. Беше доста превзето облекло, женствено, ако използваме по-модерна дума, но той не изглеждаше превзет. Изглеждаше елегантен и спокоен, като мъж, който току що беше свалил вратовръзката си и беше облякъл нещо по-комфортно. Косата му падаше на дълги черни букли. Само деликатната мъжественост на лицето му и среднощно сините му очи изглеждаха нормални, познати.

Поклатих глава и тежестта на косата направи движението неприятно.

— Аз определено се махам оттук — и аз започнах да се протягам, за да разкъсам съня.

— Чакай, моля те, ma petite. Истина е, имам предупреждение за теб. — Той погледна нагоре, сякаш огледалото му се струваше като някакъв вид затвор. — Това е, за да знаеш, че не ще те докосна. Дойдох само, за да поговорим.

— Тогава говори.

— Господарят на Албакърки ли беше този, който те нарани?

Въпросът звучеше странно.

— Не, Ицпапалотл не ме е наранила.

Той се присви при името й.

— Не използвай името й на глас в този сън.

— Добре, но тя не ме е наранила.

— Но си срещнала с нея? — попита той.

— Да.

Той изглеждаше объркан, вдигна една бяла шапка и я плесна в крака си, сякаш по навик, въпреки че никога преди не го бях виждала да прави нещо такова. Но пък и в такива дрехи го бях виждала само един път досега, а тогава се биехме за животите си, така че нямахме кой знае колко време да забелязваме дребните подробности.

— Албакърки е табу, забранен. Висшият Съвет го постави извън допустимите граници за всички вампири и техните слуги.

— Защо?

— Защото Господарят на града е убил всеки вампир или слуга, който е влязъл в града през последните петдесет години.

Зяпнах го.

— Шегуваш се.

— Не, ma petite, не се шегувам. — Изглеждаше притеснен, дори уплашен.

— Не е опитала нищо враждебно, Жан-Клод, честно.

— Значи има причина за това. Полицията беше ли с теб?

— Не.

Той поклати глава, плясвайки отново с шапката по крака си.

— Тогава иска нещо от теб.

— Какво би могла да иска тя от мен?

— Не знам. — отново плясна с шапката и се втренчи към мен през стъклената стена.

— Наистина ли е убила всеки вампир, който просто се е случило да преминава през града?

— Oui*. /*Да, от френски/

— Защо Съветът не е изпратил някой да й нарита задника?

Той погледна първо надолу, после нагоре, а страхът пак се беше завърнал в очите му.

— Вярвам, че Съветът се страхува от нея.

След като бях срещнала лично трима от членовете на Съвета, това изказване накара веждите ми да се вдигнат толкова високо, колкото можеха.

— Защо— Искам да кажа, знам че е силна, но не е чак толкова силна.

— Това не знам, ma petite, но знам, че предпочетоха да обявят територията й за забранена зона, отколкото да се бият с нея.

Това си беше откровено страховито.

— Щеше да е хубаво да знам това, преди да дойда тук.

— Знам, че държиш на личния си живот, ma petite. Не се свързвах с теб през всичките тези дълги месеци. Уважавах решението ти, но между нас е важен не само любовният ни живот или липсата му. Ти си моят човешки слуга, независимо дали искаш или не. Това означава, че не можеш просто така да навлезеш в територията на друг вампир, без никаква дипломация.

— Тук съм по полицейска работа. Мислех че мога да навляза на чиято и да е територия, стига да е по полицейска работа. Тук съм като Анита Блейк, експерт по свръхестественото, а не като твой човешки слуга.

— Обикновено, това е точно така, но Господарят, в чиито земи си, не се подчинява на нарежданията на Съвета. Тя е закон сама по себе си.

— Какво означава за мен това, тук и сега?

— Вероятно тя се страхува от човешките закони. Вероятно няма да те нарани, от страх, че хората ще я унищожат. Твоите пълномощия могат да са много ефективни от време на време. Или просто иска нещо от теб. Срещнала си я. Какво мислиш?

Отговорът се появи на устните ми, преди да успея да помисля за него.

— Сила, тя е привлечена от силата.

— Ти си некромант.

Поклатих глава и отново декорациите ме накараха да се чувствам неудобно. Затворих очите си в съня и когато ги отворих, косата ми просто си висеше около рамената ми, както обикновено.

— Косата беше тежка.

— Би могла да е — каза той — Щастлив съм, че остави роклята. Не мога да ти кажа от колко отдавна желая да те видя в нещо подобно.

— Не си насилвай късмета, Жан-Клод.

— Моите извинениея — и той се поклони тържествено, използвайки шапката в жеста, така че тя се докосна до гърдите му.

— Мисля че е повече от некромантията. Тя откри, че съм част от триумвират, още в първия миг, в който ме срещна. Усетих я да проучва и трима ни, като развиваща се нишка. Тя знаеше. Мисля че това е, което иска. Иска да разбере как работи това.

— Може ли да го повтори? — попита Жан-Клод.

— Тя има човешки слуга, а животните, които може да призовава са ягуарите. Теоретично предполагам че може, макар че можеш ли да го направиш тристранно, ако вече си белязал човек, но не и животно?

— Ако белезите са скорошни, вероятно.

— Не, не са скорошни. Били са двойка от дълго време.

— Тогава не, човешките и белези ще бъдат твърде втвърдени, за да ги разтегне за трети.

— Така че може би проявява интерес към мен, заради сила, която не може да притежава— И ако открие, че не мога да съм й от помощ? — попитах.

— Вероятно ще е най-добре, ако не научава това, ma petite.

— Мислиш че ще ме убие.

— Убила е всичко, което е пресякло пътя й през последния половин век. Не виждам защо сега би трябвало да действа по различно.

Вече стоях много близо до огледалото достатъчно близо, че да мога да видя златните копчета на сакото му и движенията на гърдите му, когато си поемаше дъх. Не бях стояла толкова близо до него от седмици. Беше само сън, но и двамата знаехме, че не беше само сън. Той беше поставил огледалната бариера между нас, защото веднъж бяхме използвали сънищата на другия, за да навлезем във фантазиите му. Беше идвал като демоничен любовник в сънищата, в съня ми. Бяхме го правили и наистина, но сънищата бяха сладки, понякога като прелюдия за истинския секс, понякога като завършено действие, сами по себе си.

Стъклото изтъня, сякаш се изпаряваше. Беше като тънък слой захарен памук. Той го докосна с върха на пръстите си и стъклото се раздвижи като прозрачна пластмаса, поддавайки под докосването му.

Върховете на пръстите ми докоснаха неговите и тънката преграда изчезна. Пръстите ни се докоснаха и усещането беше стряскащо като искра. Пръстите му се плъзнаха над моите, преплетоха се, дланите ни се докоснаха и дори само това целомъдрено докосване накара дъха ми да се ускори.

Отстъпих назад, но не пуснах ръката му, така че движението го изтегли от огледалото. Той пристъпи през златната рамка и внезапно вече стоеше пред мен, ръцете ни все още бяха вдигнати пред нас. През дланта му можех да почувствам как сърцето му бие, да почувствам надигането и пулсирането на тялото му през ръката си, сякаш той целият се беше събрал в тази бледа длан, която стоеше притисната в моята.

Той се наведе над мен, като за целувка и аз започнах да се отдръпвам уплашена, но сънят се разби и внезапно се оказах будна, втренчена нагоре в болничния таван.

В стаята стоеше една сестра, проверявайки жизнените ми показатели. Тя ме беше събудила. Не бях сигурна дали съм щастлива или тъжна.

Белезите бяха отворени от по-малко от седмица и Жан-Клод вече ме притискаше. Добре де, добре, нуждаех се от предупреждението, но … Ох, по дяволите. Учителката ми, Мариан, ми беше казала че не можех просто да игнорирам момчетата, че това щеше да е опасно. Мислех че говореше за игнориране на силата, която ни обвързваше, но може би беше имала предвид повече от това. Аз бях човешкият слуга на Жан-Клод и това усложняваше нещата, когато пътувах. Всяка вампирска територия беше като чужда държава. Понякога поддържат дипломатически отношения помежду си. Понякога не. Най-често имаше двойка вампири-повелители, които чисто и просто бяха врагове, така че ако някой принадлежеше на единия, гледаше да стои дяволски далеч от земите на другия. Отказвайки да се свържа с Жан-Клод, аз рискувах да се прецакам, да ме убият или да ме вземат за заложник. Но аз бях мислела, че съм в безопасност, стига да бях по полицейска работа или за съживяване на зомбита. Това беше работа. Нямаше нищо общо с Жан-Клод или вампирската политика. Но явно винаги имаше възможност за грешка. Като сега.

Защо, можете да попитате, бях повярвала на Жан-Клод и неговото предупреждение— Защото нямаше да спечели нищо, ако ме лъжеше. Освен това бях усетила и страха му. Едно от нещата, които се случваха заради белезите беше, че обикновено можеше да усетиш какво чувстваше другия. Понякога това ме притесняваше. Понякога ми беше от помощ.

Сестрата сложи един термометър, с тънка пластмасова обвивка около него, под езика ми. Докато чакахме да изписука, ми премери пулса. Това, което наистина ме притесняваше около съня, беше колко привлечена от Жан-Клод се почувствах. Никога не го бях докосвала насън, когато белезите бяха запечатани. Разбира се, когато белезите бяха запечатани, не го бях допускала в сънищата си. С поставени бариери можех да контролирам сънищата си и да държа него и Ричард навън. Все още можех да ги задържа навън, но ми отнемаше повече усилия. Бях загубила форма. Явно трябваше да я възстановя. Бързо.

Термометърът изписука. Сестрата погледна малкото екранче, пусна ми една празна усмивка, която можеше да означава всичко и отбеляза:

— Чух, че днес се измъкваш оттук.

Погледнах нагоре към нея.

— Така е. Супер.

— Доктор Кънингам ще мине да те види, преди да тръгнеш. — Тя се усмихна отново.

— Изглежда иска лично да наглежда изписването ти.

— Аз съм един от любимите му пациенти — казах.

Усмивката на сестрата повехна леко. Мисля че знаеше съвсем точно какво мислеше доктор Кънингам за мен.

— Би трябвало да дойде скоро да те види.

— Но със сигурност ме пускат днес, нали? — попитах.

— Така чух.

— Може ли да се обадя на приятел да дойде да ме прибере?

— Мога аз да им се обадя вместо теб.

— Ако ме изписват днес, не мога ли да получа един телефонен разговор? — добрият доктор се беше подсигурил да няма телефон в стаята ми, защото не искаше да се опитвам да работя, каквато и да е работа, дори и бизнес обаждания. Когато му обещах да не използвам телефон, ако просто ми даде един, той просто ме погледна, направи някаква отметка в тефтера си и излезе. Не мисля че ми повярва.

— Ако докторът каже, че може, ще ти дам телефон, но за всеки случай, дай ми номера и аз ще се обадя на приятеля ти.

Казах й номера на Едуард. Тя го записа, усмихна се и излезе.

На вратата се почука. Очаквах доктор Кънингам, но влезе детектив Рамирес. Ризата му днес беше в бледо бронзово. Разхлабената му вратовръзка беше тъмнокафява, с дребни бели и жълти орнаменти по нея. Носеше и кафяво сако, което пасваше на панталоните. Това беше първият път, в който го виждах изцяло облечен в костюм. Зачудих се дали ръкавите на ризата бяха навити нагоре под ръкавите на сакото. В ръка държеше букет лъскави балони с анимационни герои на тях. Върху тях пишеше неща като: „Оздравявай бързо” и „О, майчице”*. Това беше на балона с Мечо Пух. /*цитат от „Мечо Пух”, любимата фраза на Пух/

Трябваше да се усмихна.

— Ти вече ми прати цветя. — На масата до леглото седеше малка, но сладка кошничка, преливаща от маргаритки и карамфили.

— Исках да ти донеса нещо лично. Съжалявам, че не дойдох по-рано.

Усмивката ми поувяхна в ъглите.

— Такова извинениее обикновено е резервирано за гаджета или любовници, детектив. Защо се чувстваш толкова виновен.

— Още трябва да ти напомням да ме наричаш Ернандо.

— Още забравям.

— Не, не забравяш. Продължаваш да се опитваш да се дистанцираш от мен.

Изгледах го. Вероятно беше така.

— Може би.

— Ако бях твоят любим, щях ад те последвам до болницата и да бъда до теб всяка минута — каза той.

— Дори и в средата на разследване на убийство? — попитах.

Той има благоприличието да свие рамене и да изглежда смутен.

— Щях да се опитам да бъда тук всяка минута.

— Какво се случи, докато бях тук— Докторът ми се подсигури, че няма да разбера нищо.

Рамирес постави балоните до цветята. На края на балоните имаше една от онези малки тежести, които ги предпазваха да не отлетят.

— Последният път, когато се опитах да те видя, докторът ти ме накара да обещая да не говоря за случая.

— Не знаех, че си бил тук преди.

— Беше доста отнесена.

— Бях ли будна?

Той поклати глава.

Страхотно. Зачудих се колко ли други хора бяха измарширували оттук, докато съм била в безсъзнание.

— Изписват ме днес, така че мисля, че е безопасно да говорим за разследването.

Той ме погледна и изражението му ми беше достатъчно. Не ми беше повярвал.

— Никой ли не ми се доверява?

— Приличаш на повечето ченгета, които познавам. Никога не оставяш работата.

Вдигнах ръка в скаутски поздрав.

— Честно, сестрата ми каза, че ме изписват днес.

Той се усмихна.

— Видях гърба ти, нали помниш. Дори и да те пуснат, няма да се върнеш в разследването, не и лично, така или иначе.

— Какво— Трябва пак да гледам снимки и да слушам за разкритията на други хора?

Той кимна.

— Нещо такова.

— Да ти изглеждам като Ниро Улф— Не съм момиче, което би си стояло в къщи, далеч от огневата линия.

Той се разсмя и смехът му все пак бе хубав. Един приятен, нормален смях. Не притежаваше нищо от сексуалната сила на смеха на Жан-Клод, но в някои отношения го харесвах повече, точно заради тази му нормалност. Но … но колкото и приятен и топъл да беше Рамирес, в главата ми стоеше спомена за съня на Жан-Клод. Можех да почувствам докосването на дланта му до моята, докосване, което оставаше по кожата ми, по начина, по който скъп парфюм остава в стаята, дълго време след като жената, която го е носила си е отишла.

Може би това беше любов, но каквото и да беше, бе трудно да намериш мъж, който би могъл да се състезава с него, без значение колко ми се искаше да намеря такъв. Изглеждаше така, сякаш когато той беше с мен всички останали мъже, с изключение на Ричард, сякаш избледняваха на заден фон. Това ли означаваше да си влюбен — Това ли — Искаше ми се да знам.

— За какво мислиш? — попита Рамирес.

— Нищо.

— Каквото и да е това нищо, то те кара да изглеждаш много сериозна, почти тъжна. — Той се беше приближил много близо до леглото, пръстите му докосваха ръба на чаршафа. Лицето му беше нежно, въпросително, много открито. Осъзнах че по някакъв начин Рамирес познаваше желанията ми. Знаеше как да ми въздейства, донякъде по случайност, а донякъде ме разчиташе добре. Разбираше какво харесвах и какво мразех в един мъж по-добре, отколкото Жан-Клод беше разбрал за години. Харесвах честност, откровеност и чар тип „малко момче”. Имаше други неща, които водеха до желанието, но това беше пътят за сърцето ми. Жан-Клод почти никога на беше искрен за нищо. Той винаги имаше дузина различни мотива за всяко нещо, което правеше. Честността не беше сред най-силните му черти, а чарът му тип „малко момче” беше … никакъв. Жан-Клод се беше добрал до мен пръв и за добро или за лошо, така стояха нещата.

Може би малко честност би свършила добра работа и тук.

— Чудя се колко ли различен щеше да е животът ми, ако бях срещнала първо теб или някой като теб.

— Първо — Това намеква, че вече си срещнала някого.

— Казах ти, двама ме чакат в къщи.

— Също така каза, че не можеш да решиш между тях. Баба ми винаги казваше, че единствената причина жена да се колебае между двама мъже е, че не е срещнала истинския.

— Баба ти не е казвала такова нещо.

Той кимна.

— Напротив, казваше го. Била е ухажвана от двама мъже, донякъде сгодена и за двамата, след това е срещнала дядо ми и е разбрала защо се е колебаела. Не е обичала никой от двамата.

Въздъхнах.

— Не ми казвай, че се оказах впримчена в някаква семейна легенда.

— Никога не си казвала, че си ангажирана. Кажи ми, че си губя времето и ще спра.

Погледнах нагоре към него, наистина погледнах нагоре, позволих на очите си да проследят усмнихнатите линии на лицето му, хуморът, блестящ в очите му.

— Губиш си времето. Съжалявам, но мисля че е така.

— Мислиш?

Поклатих глава.

— Стига, Ернандо. Ангажирана съм, окей.

— Не си заета, докато не направиш окончателния си избор, но всичко е наред. Аз не съм истинския. Ако бях, щеше да го знаеш. когато го срещнеш няма да имаш никакви съмнения.

— Не ми казвай, че вярваш в истинската любов, другата половина от душата ти и подобни неща.

Той сви рамене, пръстите му се плъзгаха нагоре-надолу по ръба на чаршафа.

— Какво да кажа— Бях отгледан с истории за любов от пръв поглед. баба ми, и двамата ми родители, дори и прадядо ми казваха същото нещо. Срещнали този специален човек и никой друг не съществувал след това.

— Произлизаш от семейство на романтици — казах.

Той кимна щастливо.

— Моя прадядо, Попи, до края на живота си говореше за прабаба ми така, сякаш са гимназисти.

— Звучи мило, наистина, но аз не вярвам в истинската любов, Ернандо. Не вярвам че има само един специален човек, отговарящ за щастието в целия ти живот.

— Не искаш да повярваш — каза той.

Поклатих глава.

— Това започва да преминава от сладко към дразнещо, Ернандо.

— Поне използваш първото ми име.

— Може би, защото вече не те виждам като заплаха.

— Заплаха— Само защото те харесвам— Само защото те поканих на среща? — той се намръщи, докато го казваше.

Беше мой ред да свия рамене.

— Каквото и да имам предвид, Ернандо, просто спри със задявките. Това няма да доведе до нищо. Каквото и да реша, ще е между двамата, които ме чакат в къщи.

— Звучиш така, сякаш не беше сигурна в това до преди малко.

Замислих се върху това за един-два удара на сърцето.

— Знаеш ли, мисля че си прав. Мисля че се оглеждах за някой друг, който и да било друг. Но няма смисъл.

— Не звучиш много щастлива. Любовта трябва да те прави щастлива, Анита.

Усмихнах се и знаех, че усмивката ми беше изпълнена с копнеж.

— Ако мислиш че любовта те прави щастлив, Ернандо, то или никога не си бил влюбен, или никога не си бил влюбен достатъчно дълго време, за да започнеш да правиш компромиси.

— Прекалено си цинична за възрастта си.

— Това не е цинизъм. Това е реалността.

Лицето му беше съчувствено и тъжно.

— Загубила си чувството си за романтика.

— Никога не съм имала такова. Вярвай ми, момчетата в къщи могат да го потвърдят.

— Тогава съжалявам още повече.

— Не ме разбирай погрешно, но да те слушам как разправяш за истинската любов и така нататък ме кара аз да те съжалявам. Подлагаш си за голямо падане, Ернандо.

— Не и ако проработи.

Усмихнах се и поклатих глава.

— Не е ли против правилата, детективите от отдел „Убийства” да са наивни?

— Мислиш че е наивно? — попита.

— Знам, че е така, но е сладко. Желая ти късмет с намирането на госпожица Истинска.

Вратата се отвори и влезе доктор Кънингам.

— Наистина ли я пускате днес, докторе? — попита Рамирес.

— Да, така е.

— Защо никой не ми вярва? — попитах аз.

И двамата погледнаха към мен. Смешно, колко бързо хората разбират някои аспекти от характера ми.

— Искам да погледна гърба ти за последен път, после си свободна да вървиш.

— Имаш ли кой да те закара? — попита Рамирес.

— Помолих сестрата да се обади на Тед, но не знам дали го е направила и дали си е бил в къщи.

— Ще почакам, за да те закарам. — Преди да успея да кажа нещо, той добави — За какво са приятелите?

— Благодаря ти, междувременно ще можеш да ми разкажеш за случая.

— Никога не се предаваш, нали?

— Не и при разследване.

Рамирес излезе, клатейки глава, оставяйки ни насаме с доктора. Доктор Кънингам буташе и мушкаше, и най-накрая просто прекара ръце по гърба ми. Беше почти излекуван.

— Много е впечатляващо. Лекувал съм ликантропи преди, госпожице Блейк, и вие се лекувате почти толкова бързо.

Огънах лявата си ръка, опъвайки кожата, там, където още си личеше къде ме беше захапал одрания. Следата беше бледорозова и се превръщаше в хубав, обикновен белег, само че с няколко седмици по-бързо, отколкото би трябвало. Зачудих се дали и белегът нямаше евентуално да изчезне или щеше да се присъедини към вече съществуващите.

— Правих ти кръвни изследвания. Дори смъкнах малко от кръвта ти долу, в отдела по генетика и ги накарах да търсят за нещо нечовешко.

— Генетичната работа отнема седмици или месеци — отбелязах.

— Имам приятел в отдела.

— Явно добър — казах.

Той се усмихна и усмивката беше по-топла, отколкото би трябвало да бъде.

— Такава е.

— Значи съм свободна да си ходя.

— Да. — Лицето му отново стана сериозно. — Но все още искам да знам, какво, по дяволите, си ти.

— Няма да повярвате, че съм човек?

— Четирдесет и осем часа след второто ти нараняване, трябваше да махнем конците от гърба ти, защото кожата започваше да зараства над тях. Не, няма да повярвам, че си човек.

— Историята е прекалено дълга, докторе. Ако беше нещо, което можех да ви науча да правите на други хора, щях да ви кажа, но не е нещо такова. Може да приемете, че бързото лекуване е просто бонус към някои други, далеч по-малко приятни гадости, с които трябва да се справям.

— Освен ако другите гадости не са наистина ужасни, лекуването изравнява сметката. Никога нямаше да преживееш първоначалните наранявания, ако беше човек.

— Може би.

— Не може би — каза той.

— Радвам се, че съм жива. Радвам се, че съм почти здрава. Радвам се, че не ми отне месеци, за да се възстановя. Какво друго искате да ви кажа?

Намръщен, той преметна стетоскопа през врата си, държейки краищата му.

— Нищо. Ще кажа кажа на детектив Рамирес, че може да ти разкаже за случая и че те изписваме днес. — Докторът хвърли поглед към цветята и балоните. — Беше тук за колко, пет дни?

— Там някъде.

Той докосна един балон, карайки го да подскача на въженцето си.

— Бързо работиш.

— Не мисля че аз съм тази, която работи бързо.

Той подръпна балоните още един път, така че те подскочиха и се раздвижиха като някакво подводно същество.

— Каквото и да е, приятен престой в Албакърки. Опитай да останеш здрава. — С тези думи той излезе и Рамирес се върна вътре.

— Докторът каза, че мога отново да обсъждам случая с теб.

— Аха.

— Няма да ти хареса. — изведнъж изглеждаше сериозен.

— Какво се е случило?

— Имаше ново убийство и не само че ти не си поканена на местопрестъплението, но и аз.

50

— За какво говориш?

— Маркс пое случая. Има право да използва ресурсите си, както му е удобно.

— Спри да използваш политическа реторика и ми кажи какво е направило пак малкото лайно.

Той се усмихна.

— Добре. Хората, назначени по случая са един от тези ресурси. Той реши, че ще има най-голяма полза от мен в стаята с доказателствата, където да преровя нещата, конфискувани от къщите на предишните жертви и да ги сравня със снимките и записите, които имаме от някои от къщите преди убийствата.

— Снимки и записи за какво? — попитах

— За застраховки. Много от нападнатите къщи, са притежавали достатъчно редки и антични предмети, че да ги застраховат, а това означава, че са имали нужда от доказателство, че на първо място са ги притежавали.

— Какви предмети открихте на последното местропрестъпление, на което бях, онова в ранчото?

Усмивката си остана същата, но не и очите. От приятни станаха хитри.

— Не е само, защото си готина. Харесва ми начинът, по който мислиш.

— Просто ми кажи.

— Имаше множество подобни предмети, след като повечето от хората са колекционирали местни неща или от тази част на юга, но нищо изключително. С изключение на това — той посегна зад гърба си, под сакото и измъкна кафяв хартиен плик, който сигурно е бил затъкнат в колана му под якето.

— Знаех си, че трябва да има причина, за да носиш сакото.

Той се разсмя. Разтвори плика и изсипа снимки в скута ми. Половината бяха полупрофесионални кадри на някакво малко гравирано парче тюркоаз. От пръв поглед исках да кажа майско, ацтекско, нещо такова. Все още не можех да ги различавам от пръв поглед.

Другата половина бяха няколко по-добри кадъра на въпросния предмет в дома на човека, който беше убит. Този, който беше използвал сол, за да спре същетвото. И серия от полароидни снимки, направени от всеки ъгъл.

— Взел си полароидите? — попитах.

Той кимна.

— Този следобед, след като Маркс реши, че няма полза от мен на местопрестъплението.

Вдигнах една снимка от първата серия.

— Тези са правени на дървена повърхност, при много по-добра светлина, естествена, мисля. Застрахователните снимки?

Рамирес кимна.

— На кого е било?

— Първата къща, която видя.

— Бромуелови — казах.

Той вдигна друга снимка.

— Тази е от Карсънови и това е. Или никой от другите не е притежавал такова нещо, или не е помислил да го застрахова.

— Хората, които не са се опитвали да го застраховат, застраховали ли са другите си предмети?

— Да.

— По дяволите — казах. — Не разбирам много от тези неща, но знам, че е ценно. Защо не биха се опитали да го застраховат, ако са притежавалли нещо такова?

— Ако са мислели, че е несигурно?

— Незаконно— Защо биха си помислили такова нещо? — попитах.

— Може би, защото в двете къщи, при които можем да докажем, че са го притежавали, историята на това нещо — откъде са го получили — не е истинска.

— Какво имаш предвид?

— Нещо такова не изскача от нищото. Ако искаш да го застраховаш, то трябва да има история. Собствениците трябва да я докажат с документи пред застрахователната компания, а елементарно разследване показа, че хората, за които се предполага, че са го изровили и продали, не са чували никога за него.

— Компаниите са отказали да го застраховат.

— Да. — Имаше нещо в лицето му, подтиснато въодушевление, като на дете, което пази тайна.

— Криеш нещо. Какво?

— Знаеш ли какъв е Райкър?

— Той е иманяр. Нелегален дилър на антики.

— Защо би бил толкова заинтересуван от теб и този случай?

— Нямам идея. — Погледнах снимките в скута си. — Каваш, че той е продал тези неща на жертвите?

— Не той лично, но Тад Бромуел, синът тинейджър, е бил с майка си, когато се е сдобила с фигурката. Била е подарък за рождения ден на господин Бромуел. Купили са го от магазин, който често се свързва с Райкър. Там взимат антики и ги правят да изглеждат законни.

— Говорихте ли със собственика на магазина?

— Освен ако нямаш масичка за спиритически сеанси, няма да имаме възможност да говорим с него.

— Той е най-новата жертва — заключих.

Рамирес кимна, усмихнат.

— Правилно си разбрала.

Поклатих глава.

— Добре, Райкър е необичайно заинтересуван от случая. Искаше да ме види конкретно, заради него. Поне две от жертвите са хора, купили една от тези фигурки. Продавачът, който им ги е продал, също е мъртъв — вдигнах поглед към него — Това достатъчно ли е за разрешително за обиск?

— Вече претърсихме къщата му. Хората на Райкър са заподозрени за убийството на две местни ченгета. Не беше трудно да намерим съдия, който да издаде заповед за претърсване, заради глупостите, които натвориха при къщата на Тед.

— Какво, по дяволите, ви е позволила да търсите тази заповед— При къщата на Тед не казаха нищо за откраднати антики. Просто насочиха пистолети и казаха, че Райкър иска да говори с нас за случая.

— Заповедта беше за търсене на оръжия.

Поклатих глава.

— Тоест, дори и да бяхте намерили откраднати антики, нямаше да можете да ги използвате в съда.

— Това беше просто предтекст, за да претърсим къщата, Анита. Знаеш как стават тези неща.

— Намерихте ли нещо?

— Няколко оръжия, две без разрешително, но заповедта не ни позволяваше да разрушаваме стени или да чупим разни неща. Не можехме да дърпаме килими или да смъкваме рафтове. Райкър има таен сейф с артефакти, но не можехме да го намерим.

— Тед с вас ли беше по време на претърсването?

— Да, там беше — намръщи се той.

— Какво не е наред?

— Тед искаше да разбием някои от стените с чукове. Изглеждаше доста сигурен, че някъде на по-ниските нива има скрита стая, но не можахме да намерим начин да я отворим.

— А заповедта не ви позволяваше да разрушавате — казах.

— Не.

— Какво мислеше Райкър за цялата веселба?

— Доведе адвоката си да ни вика, че го тормозим. Тед се изправи пред лицето му, без да крещи, но съвсем близо до него и му поговори много тихичко. Адвокатът каза, че е заплашвал Райкър, но самият Райкър не потвърди. Не спомена какво му е казал Тед.

— Мислиш, че го е заплашил?

— О, да.

Не беше в стила на Едуард да заплашва някого, особено пред полицията. Случаят наистина му действаше на нервите.

— И какво, по дяволите, представляват тези малки фигурки?

— Никой не знае. Според експертите са ацтекски, но от много късен период, някъде след завладяването им.

— Чакай малко, искаш да кажеш, че са гравирани след като испанците са дошли и са наритали задниците на ацтеките?

— Не след, но горе-долу по това време.

— Кой беше експерта, който ги гледа?

Той спомена непознато за мен име от универсиТеда.

— Има ли значение кой беше?

— Мислех че използвате професор Далас.

— Маркс мисли че тя прекарва прекалено много време с нечестивите демони.

— Ако има предвид Обсидианова пеперуда, тогава съм съгласна. Маркс и аз сме съгласни по някакъв повод. Боже, това е почти плашещо.

— Значи и ти мислиш, че тя е несигурен източник?

— Мисля че Далас смята, че слънцето изгрява от задника на Итцпапалотл, така че да. Показвал ли си някоя от тези снимки на Далас?

Той кимна.

— Тази от Бромуел.

— Какво каза тя?

— Че е фалшива.

Повдигнах една вежда.

— Какво мисли другият експерт?

— Че разбира защо някой би помилил, че е фалшива, само по снимките. Фигурката има рубинени очи, а ацтеките не са имали достъп до рубини. Така че само по снимка, може да приемеш, че е фалшива.

— Чувам едно „но” — казах.

— Доктор Мартинес го държа в ръка, разгледа го отблизо и мисли че е автентично, нещо, направено след пристигането на испанците.

— Не мислех че е правено нещо след пристигането на испанците. Те не бяха ли разрушили всичко?

— Явно не, ако тези са автентични. Доктор Мартинес каза че се нуждае от още тестове, за да е сто процента сигурен.

— Предпазлив мъж.

— Повечето учени са.

Свих рамене. Някои са. Други не.

— Така че за момента можем да приемем, че Райкър намира тези неща, продава ги на хора, които знаят или подозират, че са несигурни и продава останалите на магазини, които ги разпродават като законни. И сега нещо избива клиентите и се движи по следата обратно към Райкър. Той от това ли е уплашен?

— Звучи ми основателно — съгласи се Рамирес.

Започнах да разглеждам полароидните снимки. На тях беше снимана фигурата отпред и отзад, не бяха с добро качество, но поне бяха от всеки ъгъл. Изглеждаше сякаш фигурата носи броня или нещо такова. Ръцете й държаха някакви дълги плътни нишки.

— Според Мартинес, какво държи фигурата,?

— Не беше сигурен.

В краката й имаше скупчени хора, но те бяха слаби и кокалести, а не дебели и квадратни като самата фигура. Очите бяха рубини, устата й беше отворена и пълна със зъби. От нея стърчеше дълъг език и се стичаше нещо, което приличаше на кръв.

— Изглежда гадничко.

— Аха — Рамирес вдигна една от снимките от чаршафа и се вгледа в нея, докато говореше. — Мислиш ли, че това може да е нещото навън, което убива хората?

Погледнах към него.

— Истински ацтекски бог, излязъл навън и колещ хора?

Той кимна все още гледайки снимката.

— Ако имаш предвид истински Бог с главно Б, аз съм монотеист, значи не. Ако имаш предвид някакъква свръхестествена гадост, асоциирана с този определен бог, тогава защо не?

Това го накара да вдигне поглед.

— Защо не?

Свих рамене.

— Очакваше ясно да или не ли— Не знам много за ацтекския пантеон, освен че повечето божества са големи и лоши, и изискват жертви, обикновено човешки. Нямат много неща в пантеона си, които да не са главни богове. Те са неща, които са достатъчно голями и лоши, че да не се бориш с тях. Или се опитваш да ги спреш с магия и жертвоприношения, или просто умираш. А каквото и да е нещото, което извършва убийствата, то не е чак толкова лошо.

Спомних си какво ми беше казал Ники Бако, че гласът в главата му бе все още в капан, че това, което извършваше убийствата, бе само един от подчинените му, а не истинското чудовище.

— Отново стана сериозна. Какво си помисли току що? — попита Рамирес.

Погледнах нагоре към него и се опитах да реша колко е ченге и колко би рискувал. Никога не бих могла да кажа тези неща на Долф. Той би използвал информацията само за строго полицейски работи.

— Имам сведения от информатор, чието име не искам да споменавам в момента. Но мисля че трябва да знаеш какво ми каза.

Собственото му лице стана официално.

— Легално ли получи тази информация?

— Не съм направила нищо нелегално, за да я получа.

— Не точно не — уточни той.

— Искаш ли я или не?

Той пое дълбоко въздух и го изпусна бавно.

— Да, искам я.

Предадох му какво ми беше казал Ники за гласа и за нещото, все още хванато в капан.

Приключих с:

— Не вярвам, че е истински бог, но вярвам че там навън има нещо, които са толкова ужасни, че някога, по някое време са им се кланяли като на богове.

— Да не би да ми казваш, че все още не сме видели най-лошото?

— Ако това, което убива е само последовател и господарят все още не е на свобода, тогава да, казвам че най-лошото тепърва предстои.

— Наистина ми се иска да поговоря с този информатор.

— Ти може и да се държиш нормално, но Маркс толкова бързо ще го подведе под отговорност, че никога няма да открием какво знае наистина. Веднъж щом заковеш някого с автоматична смъртна присъда, той веднага губи желанието да ти помага.

Погледнахме един към друг.

— Само за един от хората, с които разговаря досега, се говори за автоматична смъртна присъда. Ники Бако.

Дори не примигнах. Не е като да не знаех, че ще се сети. Бях готова за това, а и бях станала много добра в лъжите.

— Нямаш никаква идея с кого съм говорила, откакто съм пристигнала. Говорих с поне трима човека, които биха могли да бъдат обвинени за престъпления, за които се полага смъртна присъда.

— Трима? — направи го да звучи като въпрос.

Кимнах.

— Поне.

— Или си по-добра лъжкиня, отколкото си мислех, или казваш истината.

Продължих да гледам към него с празно, но сериозно лице. Дори очите ми бяха спокойни и срещаха погледа му без потрепване. Имаше момент, преди не чак толкова много време, когато нямаше да мога да го направя. Но това си беше за тогава, а аз не бях същия човек.

— Добре, ако има някакъв вид ацтекски бог там навън, какво ще правим с него?

Отговорът беше само един.

— Итцпапалотл трябва да знае какво е.

— Вече я разпитвахме за убийствата.

— Аз също.

Той ме погледна продължително и изпитателно.

— Ти отиде без полицейско подкрепление и не сподели какво си открила.

— Не открих нищо за убийствата. Каза ми почти същото, каквото е казала и на вас, т. е. нищо. Но когато говорих с нея тя наблегна на това, че нито едно божество, което знае, не би одрало хората, оставяйки ги живи. По-късно открих, че те са мъртви. Тя наблегна, че само чрез смъртта жертвата може да стане посланник към боговете. Повтори почти дума по дума, че не знае нито едно едно същество или бог, който би одрал хора, оставяйки ги живи. Може би трябва да се върнем и да я попитаме, дали знае някое божество или създание, което би одрало хора, без да ги запази живи.

— О, този път каниш и полицията.

— Каня теб — казах.

Той започна да събира снимките и да поставя в плика.

— Изнесох снимките от стаята с доказателствата, но се разписах за тях. Вкарах доктор Мартинес, за да види статуетката, но беше официално. Все още не съм направил нищо нередно.

— Маркс ще побеснее ужасно, че си открил нещо важно, докато той само се е опитвал да те разкара от пътя си.

Рамирес се усмихна, но усмивката му не беше точно приятна.

— Мисля че ще бъде дори по-хубаво. Маркс ще си припише заслугите за брилянтната идея да постави един от старшите си детективи по специални разследвания, да сортира събраните доказателства.

— Шегуваш се.

— Той наистина ме изпрати в стаята с доказателствата, за да разуча откритото в къщите на жертвите.

— Но го направи, за да те унижи и да те разкара от пътя си.

— Но не това каза на глас. Произнесеното ще го накара да изглежда вдъхновен.

— Правил е такива гадости и преди, така ли?

Рамирес кимна.

— Той е много добър политик и когато не е яхнал вълната на десните си възгледи, е и добър детектив.

— Добре. Спомена че и аз не съм допусната до местопрестъплението. Това как стана?

— Ами, ние всички мислехме, че си извън играта, но той разкара Тед и компанията му, като накара шефовете да се съгласят, че Тед не е бил от кой знае каква помощ досега по случая и че без теб, неговият най-нов експерт, Тед не е необходим на местопрестъплението.

— О, хващам се на бас, че на Тед много му е харесало.

Рамирес кимна.

— Той се държа много … непрофесионално, не приличаше на себе си, когато претърсвахме дома на Райкър. Никога не съм виждал Тед толкова… — Рамирес поклати глава. — Не знам, той просто изглеждаше различен, близо до ръба.

Едуард беше оставил малко от своята истинска същност да се покаже там, където полицията можеше да я види. Или беше под изключително напрежение, за да се прецаква така, или мислеше че е необходимо. И в двата случая, нещата отиваха на зле, когато Тед, случайно или не, започваше да губи концентрация и истинската личност на Едуард се показваше.

Вратата се отвори без почукване. Беше Едуард.

— Като говорим за вълка — казах.

Той беше превключил в режим Едуард и имах възможност да видя как лицето му се раздвижи като течност, за да премине в Тед, усмихнат, но все пак изморен около очите.

— Детектив Рамирес, не знаех, че сте тук.

Те се здрависаха.

— Просто разказвах на Анита някои от нещата, които пропусна.

— Каза ли й за претърсването у Райкър?

Рамирес кимна.

Едуард повдигна една спортна чанта.

— Дрехи.

— Не си имал време да стигнеш от къщата си до тук, откак сестрата ти се обади.

— Опаковах чантата още в нощта, в която влезе в болницата. Оттогава я разкарвах наоколо в хамъра.

Погледнахме се един друг в очите и там имаше неща, неказвани и невъзможни за казване пред компания. Може би го показахме, а може би Рамирес просто го почувства.

— Ще ви оставя сами. Вероятно имате неща, за които искате да си поговорите. Тайнствени информатори и други такива. — Той тръгна към вратата.

Извиках след него.

— Не се отдалечавай, Ернандо. Когато се облека, отиваме да видим Обсидианова пеперуда.

— Само ако е официално, Анита. Влизам и се обаждаме за униформено подкрепление.

Беше негов ред да се гледаме твърдо в очите и да мерим силите на волята си. Аз мигнах първа.

— Добре, ще влезем заедно с полицаите, като добри момченца и момиченца.

Той ми показа отново топлата усмивка, която явно можеше да извади от торбата по всяко време, по което поискаше или може би бе истинска и това беше проявление на циничната ми природа.

— Добре, ще изчакам отвън. — Поколеба се, после се върна и подаде плика на Едуард. Погледна още един път към мен и излезе.

Едуард отвори плика и погледна в него.

— Какво е това?

— Връзката, мисля. — Обясних му какво бяхме обсъждали с Рамирес за Райкър и защо той може да е заинтересуван от случая на много лично ниво.

— Това ще означава, че Обсидианова пеперуда ни излъга — каза той.

— Не, не ни е излъгала. Тя каза, че не знае божество или същество, което би одрало хората и би ги оставило живи. Те не са живи. Те са мъртви. Технически не беше лъжа.

Едуард се ухили.

— Границата е много тънка.

— Тя е деветстотин, почти хилядагодишен вампир. Те са склонни да изтъняват границите.

— Надявам се да ти хареса какво съм ти избрал за обличане.

Начинът, по който го каза ме накара да започна да вадя неща от чантата. Черни дънки, черна тениска с висока яка, черни спортни чорапи, черни найкове, един черен кожен колан, черното ми кожено яке, намачкано, от стоенето сгънато два дни, черен сутиен, черни сатенени бикини — Жан-Клод беше оказал лошо влияние на дрехите ми — и под всичкото това беше Браунинга, Файърстара, всичките ми ножове, един допълнителен пълнител за Браунинга, две кутии с патрони и нови колани за презраменния кобур. Беше един от тези леките, найлонови колани, с кобур насочен за предно носене и вадене надолу, както го харесвах. Винаги имах нужда от кобур, насочен много остро надолу, за да не задирам гърдите си всеки път, когато вадех пистолета. Бях открила, че милисекундата, която губех заради острия ъгъл, се компенсираше от секундата, която губех, за да прекарам ръка пред гърдите си и да я свия, за да хвана пистолета. Скритото носене е изкуство на компромисите.

— Знам че харесваш кожа, но повечето от кожените ще трябва да бъдат преправяни като за теб. Каишките на найлоновите могат да бъдат скъсени веднага — каза Едуард.

— Мерси, Едуард. Липсваше ми екипировката ми. — Погледнах към него, опитвайки се да проникна зад неутралното бебешко синьо. — Защо толкова много амуниции?

— По-добре да ги имаш и да не ти потрябват — отговори той.

Намръщих му се.

— Да не би да отиваме на някое място, където ще ни трябват?

— Ако си бях помислил това, щях да съм опаковал мини узито и рязаната пушка. Това са обичайните неща, които носиш.

Изтеглих дългото острие, което нормално би стояло на гърба ми.

— Когато срязаха презраменния ми кобур, прерязаха и ножницата за това.

— Специална ли беше?

Кимнах.

— Така си и помислих, защото разпитах наоколо и никой нямаше ножница, която да побере нещо толкова голямо и то на гърба ти, особено когато вмъкна и колко дяволски тясна си между рамената.

— Беше ръчна изработка. — Сложих големия нож обратно в торбата, почти със съжаление. — Няма начин да го нося без ножницата му.

— Направих най-доброто, което можах.

Усмихнах му се.

— Не, страхотно е, наистина.

— Защо взимаме полицията с нас при Обсидианова пеперуда?

Казах му какво бях научила от Жан-Клод, без да уточнявам как бях получила съобщението.

— С полицията зад нас, тя ще знае че не става въпрос за вампирска политика и вероятно ще можем да излезем без да бой.

Той се облягаше на стената с кръстосани ръце. Бялата риза не лежеше съвсем гладко отпред. Пистолетът му си личеше, но само ако знаеш какво да търсиш. Кобур за колан или може би на клипс, защото пистолетът стоеше извън панталоните. Това обяснява защо бялата риза не беше загащена, а фактът, че под ризата има тениска, вероятно означаваше, че носи нещо, което би протрило кожата му, ако е на голо.

— Още ли носиш тази лента със стреличките за хвърляне? — попитах.

— Не можеш да я видиш, не и при разгащена риза — дори не се опита да отрича той. И защо ли би трябвало?

— Носиш тениска отдолу и ризата ти не е втъкната в панталоните. Знам че е отчасти, за да прикрива пистолета, но ти никога не носиш тениска, затова трябва да има нещо под ризата, което би те протрило без долната блуза.

Той се усмихна с доволна усмивка, почти горд, сякаш бях направила нещо умно.

— Нося още два истолета, нож и гарота. Кажи ми къде са и ще ти дам награда.

Очите ми се бяха разширили.

— Гарота. Дори и за теб това е малко прекалено психарско.

— Предаваш ли се?

— Не. За колко време трябва да позная?

— Имаме цяла нощ.

— Ако предположа грешно, ще има ли наказание?

Той поклати глава.

— Каква е наградата, ако позная къде е всичко?

Той се усмихна с онази прикрита, тайнствена усмивка, която сякаш казваше, че знае неща, които аз не знам.

— Наградата е изненада.

— Изчезни, за да мога да се облека.

Той докосна колана, който лежеше на леглото.

— Тази катарама не е била черна поначало. Кой я оцвети?

— Аз.

— Защо?

Той знаеше отговора.

— Защото така, ако съм навън по тъмно, катарамата няма да отрази светлината и да ме издаде. — Повдигнах ръба на бялата му риза, разкривайки голямата орнаментирана сребърна тока на колана му. — Това си е като проклета мишена след залез.

Погледна към мен, без да се опитва да свали ризата.

— Това е просто щипка върху истинската катарама.

Пуснах ризата обратно.

— Токата отдолу?

— Почернена.

Ухилихме се един на друг. Усмивките стигнаха до ушите ни. Харесвахме се един друг. Бяхме приятели.

— Понякога мисля, че не искам да съм като теб, когато порасна, Едуард, а понякога мисля, че е прекалено късно и вече съм такава.

Усмивката му угасна, оставяйки очите му в цвета на зимно небе и също толкова безмилостни.

— Само ти решаваш колко далеч си, Анита. Само ти можеш да решиш колко далеч ще отидеш.

Погледнах към оръжията и черното облекло като за погребение, чак до нещата, които докосваха кожата ми.

— Може би за начало мога да си купя нещо розово.

— Розово? — попита Едуард.

— Аха, нали знаеш, розово, като Розовата пантера.

— Като захарен памук — каза той. — Или като почти всичко, което жените си подаряват на празненствата за раждане на бебе.

— Кога си присъствал на такова нещо? — попитах.

— Дона ме заведе на две такива. Това е нововъведение, празненство, на което присъстват двойки.

Погледнах го с широко разтоврени очи.

— Ти, на празненство за раждане на бебе за двойки, Едуард.

— Ти, в нещо с цвета на детски захарен памук или кукленски дрешки. — Той поклати глава. — Анита, ти си една от най-малко розовите жени, които някога съм срещал.

— Когато бях малко момиченце, можех да дам част от тялото си за розово легло с балдахин, а тапетите с балерини щяха да са идеални.

Той ме погледна с широки, изненадани очи.

— Ти, в розово легло с балдахин и тапети с балерини — той поклати глава — Само опита да си те представя в такава стая ми докарва главоболие.

Погледнах нещата нахвърляни по леглото.

— Някога бях розова, Едуард.

— Повечето от нас започват меки — каза той — Но не можеш да останеш такъв, не и ако искаш да оцелееш.

— Трябва да има някакво място, където не бих отишла, нещо, което не бих направила, линия, която не бих пресякла, Едуард.

— Защо? — тази единствена дума съдържаше повече любопитство, отколкото той обикновено си позволяваше.

— Защото, ако нямам никакви линии, граници, тогава какъв човек ме прави това? — попитах.

Той поклати глава, нахлупвайки каубойската шапка по-ниско на главата си.

— Преживяваш криза на съвестта.

— Да, предполагам, че е така — кимнах.

— Не омекавай, Анита, не и за моя сметка. Имам нужда да свършиш това, което вършиш най-добре, а това, което вършиш най-добре не е нежно или меко, или мило. Това, което правиш най-добре, е това, което аз правя най-добре.

— И какво е това— Какво е това, което правим най-добре? — попитах и знаех, че гневът се е промъкнал в гласа ми. Ядосвах се на Едуард.

— Правим, каквото трябва, когато трябва, за да си свършим работата.

— В живота трябва да има и нещо друго, освен абсолютна практичност, Едуард.

— Ако това ще те накара да се почувстваш добре, имаме различни мотиви. Аз правя това, което правя, защото ми харесва. Това не е просто работа. Това съм аз. Ти си вършиш работата, за да спасяваш животи, за да поддържаш щетите до минимум. — погледан ме с очи, толкова празни и бездънни, колкото и на всеки вампир. — Но и ти я обичаш, Анита. Обичаш я, и това те притеснява.

— Насилието е един от първите три начина, по който реагирам, Едуард. Може би дори първия.

— И това те е запазило жива.

— На каква цена?

Той поклати глава и изведнъж чернотата беше заменена с гняв. Внезапно се втурна напред. Мернах ръката му да се мушка под ризата и вече се претъркалях от леглото с браунинга в ръка. Вкарах патрон в цевта, в момента, в който падах с гръб към пода, с пистолет, насочен нагоре и очи, търсещи за движение.

Той беше изчезнал.

Сърцето ми тътнеше толкова шумно, че едва можех да чувам, а аз се нарягах да чувам. Движение, нещо. Той трябваше да е на леглото. Това беше единственото място, където можеше да е отишъл. От моето място не можех да видя нищо върху леглото, само ъгъла на матрака и увисналия чаршаф.

Доколкото познавах Едуард, амунициите в браунинга вероятно бяха от неговите домашно направени патрони, което означава, че щяха да премнинат през матрака и през каквото и да лежеше върху него. Почувствах как последният ми дъх напуска тялото и се прицелих в дъното на матрака. Първият изстрел или щеше да го уцели, или да го накара да се премести и така да получа по-ясна представа къде е.

— Не стреляй, Анита.

Гласът му ме накара да преместя дулото една идея по-надясно. Щеше да мине през тялото му, защото той се беше свил горе, а не лежеше по дължина. Знаех това и без да го виждам.

— Това беше тест, Анита. Ако исках да се изправя срещу теб, щях първо да те предупредя, знаеш това.

Наистина го знаех, но … Чух леглото да скърца.

— Не мърдай, Едуард. Никак.

— Мислиш си, че можеш просто да решиш и да изключиш всичко това. Но не можеш. Духът е извън бутилката, за теб, Анита, както е и за мен. Не можеш да се ликвидираш сама. Помисли за цялото напрежение, цялата болка, през която си минала, за да станеш такава, каквато си. Наистина ли искаш да захвърлиш всичко това настрани?

Лежах по гръб, държейки насочения пистолет с две ръце. Там, където робата ми се беше разтворила, подът беше студен,

— Не — казах най-накрая.

— Ако сърцето ти започне да кърви за всички лоши неща, които правиш, няма да е последното нещо, което ще прокърви.

— Наистина ми направи тест. Ти, кучи сине.

— Мога ли вече да мърдам?

Махнах пръст от спусъка и седнах на пода.

— Да, можеш да мърдаш.

Той бавно се изправи от другата страна на леглото, докато аз ставах от тази.

— Видя ли колко бързо се спусна за пистолета— Знаеше къде е, махна предпазителя и вкара куршум в цевта, търсеше прикритие и се опитваше да се прицелиш в мен. — Отново същата гордост, като учител с любим студент.

Погледнах към него.

— Повече не прави нищо подобно, Едуард.

— Заплаха? — попита той.

Поклатих глава.

— Не заплаха, просто истинкт. Стигнах прекалено близо до момента, в който щях да вкарам куршум през леглото в теб.

— И докато го правеше съвестта ти не те тормозеше. Не си мислеше: „Това е Едуард. На път съм да застрелям приятел.”

— Не — отвърнах — Не мислех за нищо друго, освен как да направя най-добрия възможен изстрел, преди ти да успееш да ме застреляш. — Не се почувствах щастлива докато казвах това. Почувствах се така, сякаш досега бях оплаквала малките мъртви части от себе си, а демонстрацийката на Едуард само беше потвърдила смъртта им. Почувствах се тъжна, леко депресирана и не особено щастлива от Едуард.

— Някога познавах човек, който беше също толкова добър, колкото си и ти — каза Едуард — После започна да се колебае, да се притеснява дали е лош човек. Това доведе до смъртта му. Не искам да те видя мъртва, защото си се поколебала. Ако трябва да те погреба, искам да е, защото някой е бил също толкова добър или поне късметлия.

— Искам да бъда кремирана — казах, — Не погребана.

— Добра християнка, пропаднала католичка, практикуваща епископална, а искаш да бъдеш кремирана?

— Не искам никой да се опитва да ме съживи от мъртвите или да краде части от тялото ми за магия. Просто изгорете всичко, много благодаря.

— Кремиране. Ще го запомня.

— Ами ти, Едуард— Къде искаш да бъде положено тялото ти?

— Няма значение — каза той — Ще съм мъртъв и няма да ми пука.

— Никакво семейство?

— Само Дона и децата.

— Те не са ти семейство, Едуард.

— Може би ще бъдат.

Сложих предпазителя на браунинга.

— Нямаме време да обсъждаме твоя любовен живот и моято морална криза. Изчезвай, за да мога да се облека.

Ръката му беше на вратата, когато се обърна.

— Като говорим за любов, обади се Ричард Зийман.

Това предизвика вниманието ми.

— Какво имаш предвид, че Ричард се е обадил?

— Изглежда знаеше, че ти се е случило нещо лошо. Беше притеснен.

— Кога се обади?

— По-рано тази вечер.

— Каза ли нещо друго?

— Че най-накрая се е обадил на Рони и я е накарал да открие непубликувания номер на Тед Форестър. Изглежда мисли, че ще е добра идея да му оставиш номер на гласова поща — лицето му беше безизразно и празно. Само очите му издаваха слаб намек за забавление.

Значи и двамата най-после се бяха уморили от мълчанието ми. Ричард се беше обърнал към добрата ми приятелка Рони, която по случайност беше частен детектив. Жан-Клод беше използвал по-директен път. Но в крайна сметка и двамата се бяха добрали до мен в една и съща нощ. Дали щяха да си сравнят записките?

— Какво каза на Ричард? — оставих пистолета на леглото при другите.

— Че си добре — Едуард се оглеждаше из стаята — Доктор Кънингам още ли не ти разрешава телефон в стаята?

— Не — казах. Бях успяла да развържа гърба на робата.

— Как тогава Жан-Клод се е свързал с теб?

Спрях посред движението. Робата се изплъзна от едното ми рамо и трябваше да я хвана с ръка. Беше ме хванал неподготвена, а не лъжа добре, когато импровизирам.

— Не съм казала, че ми се е обадил по телефона.

— Тогава как?

Поклатих глава.

— Просто върви, Едуард. Нощта напредва.

Той остана там, гледайки към мен. Лицето му беше студено и подозрително.

Взех сутиена в ръка и се обърнах с гръб към него. Пуснах робата да се плъзне до кръста ми, облегнах се назад към леглото, за да я задържа на място и наместих сутиена. Зад мен не се чуваше никкаъв звук. Взех гащичките и ги плъзнах на място под робата. Бях вдигнала дънките до средата на бедрата си, когато чух вратата зад мен да се отваря и затваря.

Обърнах се и открих, че съм сама. Приключих с обличането. Тоалетните ми принадлежности в банята бяха готови, така че ги набутах в чантата, заедно с големия нож и кутиите с амуниции. Усещах странно новия кобур. Бях свикнала с кожените, които прилепваха плътно и сигурно. Предполагам и найлоновият също бе сигурен, но беше малко прекалено удобен, сякаш беше по-малко плътен от кожения. Но определено беше по-добре, отколкото да набутам пистолета в дънките си.

Ножовете влязоха в каниите на китките. Проверих амунициите във файърстара. Домашното производство на Едуард. Проверих и браунинга, и в него се оказаха същите. Резервният пълнител за браунинга беше с „Хорнейди ХТП Сребърен ръб”. Смених пълнителите. Отивахме при Обсидианова пеперуда като полицаи, което означаваше, че ако прострелям някого, после ще трябва да се обяснявам пред авторитетните органи. Което пък означаваше, че не исках да влизам там с някакви, твърде вероятно незаконни, домашно произведени гадости в пистолета си. Освен това бях виждала какво може да причинят „Хорнейди” на вампир. Беше достатъчно.

Файрстарът влезе в кобура „Чичо майк” за в панталони, макар че, честно казано, дънките бяха прекалено тесни за такъв кобур. Може би не прекарвах достатъчно време във фитнеса. Бях на път повече време, отколкото си бях в къщи. Кенпото е добро, но не беше същото като пълна тренировка с тежести и бягане. Още нещо, на което да обърна внимание, когато се прибера в Сейнт Луис. Оставях доста неща за по-късно.

Най-накрая преместих файърстара във вдлъбнатината на гърба ми. Така ме дразнеше, но иначе се забиваше злобно отпред. На гърба имам лека извивка, така че там винаги има малко повече място за пистолет, но не беше място, от което да можеш да го извадиш бързо. Нещо около структурата на женските бедра, правеше поставянето на пистолета там лоша идея. Това че оставих пистолета във вдлъбнатината на гърба си, трябва да ви покаже, точно колко стегнати бяха дънките. Със сигурност трябваше да се върна към редовния си график за фитнес. Лесно е да се отървеш от първите два килограма, следващите два са по-трудни и става още по-трудно след това. В средното училище бях пълничка, почти дебела, така че знам за какво говоря. За да не може никой тинейджър наоколо да възприеме грешна идея и да си помисли че съм някаква анорексичка, трябва да кажа, че бях 46 размер, при метър и петдесет височина. Наистина бях пълничка. Много мразя жени, които се оплакват че са дебели, когато всъщност са някъде към 40 номер. Всичко под 40 номер не е жена. Вече е момче с гърди.

Втренчих се в черното яке. Само два дни сгънато в чантата и имаше отчайваща нужда от химическо чистене. Реших да го нося преметнато през едната си ръка, така, поне на теория, щеше да се поизпъне. Нямаше нужда да крия оръжията, докато не стигнехме до клуба. Ножовете са незаконни, ако бях цивилна или полицай, но аз съм екзкекутор на вампири и мога да нося ножове. Джералд Малъри, дядото на нашия бизнес, беше свидетелствал пред подкомисия на сената или нещо такова, колко пъти ножовете са спасявали живота му. Малъри беше много харесван във Вашингтон. Там беше базата му. Така че законът беше променен, за да ни позволи да носим ножове, дори и много големи. Ако някой ме предизвика, всичко което трябваше да направя беше да плесна в лицето му екзекуторският си лиценз и това беше всичко. Разбира се това почиваше на предположението, че ченгето познаваше вратичката в закона. Не всеки патрулен полицай щеше да я знае. Но моето сърце е чисто, защото съм се съобразила със закона.

Едуард и Рамирес ме чакаха във фоайето. И двамата се усмихнаха и усмивките им бяха толкова идентични, че беше изнервящо. Може ли истинските добри момчета да станат, моля— Но усмивката на Едуард не потрепна. За разлика от тази на Рамирес. Погледът му се поколеба на ножницата за китката. Якето скриваше другата. Стигнах усмихвайки се до тях и моите очи също сияеха. Поставих ръка около кръста на Едуард и плъзнах ръка по пистолета, който мислех че е там, в гънката на гърба му.

— Обадих се за подкрепление — каза Рамирес.

Едуард, който ме беше прегърнал набързо със своята Тед прегръдка, ме пусна, макар че знаеше че съм намерила пистолета.

— Страхотно. Мина доста време, откакто за последен път посетих някой  Господар на град, заедно с полицията.

— Как ходите обикновено? — попита Рамирес.

— Внимателно — отговорих.

Едуард обърна глава настрани и се закашля. Мисля че се опитваше да не се разсмее, но никога не можеш да си сигурен с Едуард. Може нещо просто му беше залепнало за гърлото. Гледах го как ходи и се зачудих къде, по дяволите, беше скрил третия пистолет.

51

Едно от нещата, които харесвах при сътрудничеството с полицията беше, че когато влезеш в някое заведение и поискаш да разговаряш с мениджъра или собственика, никой не спори. Рамирес показа значката си и поиска да говори със собственика, Ицпапалотл, също така позната и като Обсидианова пеперуда.

Управителката, същата тъмна, елегантна жена, която последния път беше завела Едуард и мен до масата ни, взе визитката на Рамирес, заведе ни до една маса и ни остави. Единствената разлика този път бе, че не получихме менюта. Двамата униформени останаха при вратата, но ни държаха под око. Бях си сложила намачканото сако, за да прикрия пистолетите и ножовете, но бях доволна, че клубът е тъмен, защото сакото беше виждало и по-добри времена.

Рамирес се наведе и попита:

— Колко дълго мислиш, че ще ни накара да чакаме?

Забавно как не попита дали ще ни накара да чакаме.

— Не съм сигурна, известно време. Тя е богиня, а ти току-що, нареди да се яви пред теб. Егото и няма  да позволи да побърза.

Едуард се беше наклонил на другата страна.

— Поне половин час.

Дойде сервитьорка. Рамирес и аз поръчахме кола. Едуард си взе вода. Светлините на сцената избледняха, след което станаха по-ярки. Настанихме се да гледаме представлението. Досега Сизър сигурно се беше излекувал, но не напълно. Така че или щеше да бъде друг превръщач, или съвсем друго представление.

На сцената имаше нещо подобно на изправен каменен ковчег, чийто гравиран капак, гледаше към аудиторията. Сегашната ни маса не беше толкова добра, колкото последната. Забелязах професор Далас на обичайната— маса, но този път беше сама. Изглежда не— пречеше.

Върху капака на ковчега беше издълбан приклекнал ягуар с огърлица от човешки черепи. На сцената се появи висшият жрец Пинотл. Беше облечен само в онова подобие на пола, маштлатл, което оставяше краката и по-голямата част от бедрата му открити. Бях разпитала Далас за полата. Лицето му беше боядисано в черно с ивица бяло, която минаваше между очите и през носа. Дългата му черна коса беше оформена в отделни кичури, които на края бяха подвити. Носеше бяла корона, но ми отне секунда, преди да осъзная, че е направена от кости. Светлините на сцената проблясваха върху белите кости, карайки ги да блестят, а когато мърднеше глава, сякаш излъчваха белота. Над основния обръч бяха завързани кости от пръсти под формата на ветрило, напомнящи на перата, които бях видяла да носи първия път. Големите му златни обици бяха заменени с кости. Изглеждаше напълно различно в сравнение с предишния път, но въпреки това в момента, в който пристъпи на сцената, разбрах, че е той. Никой друг нямаше такова доминиращо излъчване.

Наведох се към Рамирес.

— Носиш ли кръст?

— Да, защо?

— Гласът му може да бъде непреодолим, ако нямаш малко помощ.

— Той е човек, нали?

— Той е нейният човешки слуга.

Рамирес обърна цялото си лице към мен и се оказахме прекалено близо. Трябваше да се отдръпна назад, за да не си ударим носовете.

— Какво?

Нима наистина не знаеше какво означаваше човешкият слуга за един вампир— Нямах време да му изнасям лекция по свръхествествено, а и така или иначе това не беше мястото. Слушаха ни прекалено много уши. Поклатих глава.

— Ще ти обясня по-късно.

Двама много ацтекско изглеждащи биячи се появиха на сцената и махнаха капака на ковчега. Преместиха го настрани и по начина, по който се влачеха, а мускулите на ръцете и гърбовете им се движеха, изглеждаше тежък. В ковчега имаше тяло, облечено с падащ на гънки плат. Не знаех със сигурност дали е тяло, но имаше формата на такова. Няма чак толкова много неща, които приличат на тяло.

Пинотл проговори.

— Тези от вас, които и преди са били с нас, знаят какво означава да принесеш жертва на боговете. Станахте част от това величие, поемайки жертвата в себе си. Но само най-смелите, най-добродетелните са подходящи за жертване. Има и такива, които не са подходящи да хранят боговете с живота си, но те също могат да служат.— Той свали плата с широко движение, карайки черната, украсена с пайети надиплена дреха да се разпростре като рибарска мрежа. Докато проблясващото облекло падаше на сцената, съдържанието на ковчега беше разкрито. Ахвания и писъци се разпростряха сред публиката като вълни в басейн.

В ковчега имаше тяло. Беше съсухрено и сбръчкано, сякаш е било погребано в пустиня и се е мумифицирало само. Без изкуствени консерванти. Прожекторът върху ковчега изглеждаше много ярък, много крещящ. Показваше всяка бръчка по изсушената кожа. Отсенките на скелета отдолу бяха болезнено ясни.

Бяхме само три реда назад— достатъчно близо, за да виждаме повече подробности, отколкото ми се искаше. Поне този път нямаше да разрязват никого. Тази вечер наистина не бях в настроение да гледам в нечий гръден кош. Отлеждах тълпата и се опитвах да видя дали тя идва или бяхме на път да бъдем обградени от ягуарлаци.

Обърнах се и погледнах. Очите на мъртвата мумия бяха широко отворени. Погледнах Едуард. Той отговори на въпроса ми, без да се налага да го задавам.

— Очите му просто се отвориха. Никой не го е докосвал.

Взирах се в скелета, впримчен под пергаментовата кожа. Очите бяха пълни с нещо сухо и кафяво. В тях нямаше живот, но бяха отворени. Устата започна бавно да се отваря, сякаш имаше схващане. Докато се отваряше, от нея излезе звук— въздишка, която прерасна в писък. Писък, който проехтя през помещението, завибрира в тавана, в стените и вътре в главата ми.

— Това е номер, нали?— попита Рамирес.

Поклатих глава. Не беше номер. Мили Боже, не беше номер. Погледнах към Едуард и той само поклати главата си. Той също не беше виждал точно това изпълнение.

Писъкът замря и настана толкова наситена тишина, че игла да паднеше, щеше да се чуе. Мисля, че всички бяха стаили дъх и се напрягаха да чуят. Не знаех какво се опитват да чуят, но и аз го правех. Предполагам, че се опитвах да чуя дали диша. Изучавах тези кокалести гърди, но те не се вдигаха или спускаха. Нещото не се движеше. Изрекох безмълвна благодарствена молитва.

— Енергията на този отиде да нахрани нашата тъмна богиня, но тя е милостива. Това, което е взето, ще бъде върнато обратно. Това е Микапетлакали - кутията на смъртта. Аз съм Некстипиуа. Според легендата аз съм бил съпругът на Микапетлакали и все още съм женен за смъртта. Тя тече чрез вените ми. Кръвта ми има вкус на смърт. Само кръвта на посветен на смъртта, ще освободи този от мъчението.

Осъзнах, че гласът на Пинотл беше просто глас, хубав глас, като на добър сценичен актьор, но нищо повече от това. Или не се опитваше да омагьоса публиката, или тази вечер не бях толкова податлива. Единствената промяна, за която бях сигурна, бяха белезите. Сега бяха широко отворени. Моята учителка и Леонора Евънс ми бяха казали, че белезите ме правеха по-уязвима към парапсихически атаки, но може би пряката връзка с момчетата ми помагаше за някои неща. Каквото и да беше, гласът му тази вечер не ми влияеше. Чудесно.

Пинотл извади иззад гърба си обсидианов нож. Вероятно го носеше по начина, по който аз и Едуард носехме оръжия— на кръста си. Задържа ръката си над отворения ковчег и над тази зееща уста. Прокара острието през кожата си. За публиката не беше ясно какво направи. Щеше да бъде много по-добро представление, ако Пинотл беше разрязал ръката си така, че публиката да види тази първа кървава рана. За да го скрие, сигурно има някакво значение за ритуала, сигурно беше важно тези първи капки кръв да попаднат в устата на трупа.

Той капна кръв върху черепа на нещото, сложи малко и по средата на челото, докосна с нея гърлото, гърдите, стомаха и корема. Спусна се надолу по продължение на чакрите, енергийните точки на тялото. Допреди тази година не вярвах в тях, но след това открих, че са истински и че действат. Мразех всички тези неща в стил „ню ейдж”. И ги мразех още по-силно когато действаха. Разбира се, това не беше в стил „ню ейдж”. Това беше много древно. При всяко докосване на кръвта до това съсухрено нещо, усещах магия. Всяка капка кръв я караше да се усилва, докато въздухът не забръмча от нея, а кожата ми настръхна.

Едуард седеше невъзмутим, но Рамирес потриваше ръцете си, за да прогони тръпките.

— Какво става?

Поне малко я чувстваше. Явно не можех да бъда привлечена от напълно нормално човешко същество. Прошепнах:

— Магия.

Той ме погледна, а бялото на очите му се виждаше прекалено много.

— Каква?

Поклатих глава. Това не знаех. Имах някои идеи, но никога не бях виждала нещо подобно.

Докато напяваше монотонно, Пинотл заобиколи ковчега в посока, обратна на часовниковата стрелка, с кървяща ръка и окървавен нож, а дланите му бяха обърнати нагоре. Силата във въздуха се увеличаваше и увеличаваше като наближаващ гръм, докато гърлото ми не се сви от нея и ме стана трудно да дишам. Пинотл се върна при предната част на ковчега, откъдето беше тръгнал. Направи някакъв знак с ръцете си, след което запрати капки кръв към тялото и бавно започна да отстъпва. Светлините избледняха, докато ярката бяла светлина, насочена към ковчега, не остана единствена.

Силата се беше увеличила до кресчендо. Кожата ми се опитваше да се свлече от тялото ми и да се скрие. Въздухът беше прекалено наситен, за да се диша, сякаш бе станал по-плътен, наситен с магия.

Нещо се случваше с тялото. Силита избликна като облак, препълнен с дъжд и този невидим дъжд се изля върху тялото, върху помещението, върху всички нас, но това изсъхнало нещо беше центърът. Кожата започна да се движи, да потръпва. Изпълни се като че ли под нея беше протекла вода. Нещо течно се движеше под тази съсухрена и захабена кожа, а там където се движеше, кожата започна да се изпъва. Сякаш гледах да се изпълва една от тези, надуваемите кукли. Плът, под кожата се лееше плът. Надуваше се като някакъв противен вид тесто. Тялото, мъжът започна да се изива и мята към страните на ковчега. Гърдите най-накрая се надигнаха, поемайки огромна глътка въздух, като че ли се бореше, за да се завърне от мъртвите. Беше като обратното на предсъмъртното изхъркване, при което дъхът отлита за последен път. Разбира се, точно за това ставаше въпрос— завръщащ се живот, последен дъх, който е всмукан обратно. Когато получи достатъчно въздух, за да може да диша, започна да крещи. Дрезгави крясъци следваха един след друг. Веднага щом заздравящите му гърди можеха да поемат дъх, той закрещя.

Сухата коса на главата му се накъдри, стана кестенява и мека. Кожата му придоби тен и бе млада, гладка и безупречна. Когато е влязъл в ковчега е бил под трийсет. Кой знае колко дълго е бил там— Дори след като отново изглеждаше като човек, продължаваше да крещи, сякаш е чакал прекалено дълго за това.

Една жена отпред изпищя и побягна към вратата. Вампирите тихо се бяха разпръснали между масите. Не ги бях усетила през задушаващия поток от магия и заради истинския ужас от представлението. Небрежно от моя страна. Един вампир хвана тичащата жена, задържа я и тя моментално застана неподвижно. Той я заведе спокойно да масата— при мъж, който стоеше прав и се чудеше какво да направи. Вампирите се придвижваха из тълпата, докосваха някого тук, погалваха ръка там, успокояваха, успокояваха, казвайки голямата лъжа. Беше безопасно, беше спокойно, беше хубаво.

Рамирес наблюдаваше вампирите. Обърна се към мен.

— Какво правят?

— Успокояват тълпата, така че да не се втурне към изходите.

— Не им е позволено да използват хипноза лично срещу един човек.

— Не мисля, че е лично, по-скоро е като масова хипноза.— Отново погледнах към сцената и открих, че мъжът се беше свлякъл върху нея, оттласквайки се от ковчега веднага щом е придобил достатъчно сила за това. Опитваше се да се отдалечи с пълзене.

Пинотл се появи в увеличаващия се кръг от светлина. Мъжът изкрещя и вдигна ръце пред лицето си, сякаш за да се предпази от удар. Пинотл проговори и тъй като не викаше, явно ползваше някакъв микрофон.

— Научи ли се на смирение?— запита той.

Мъжът изхленчи и скри лицето си.

— Научи ли се на покорство?

Мъжът закима безспирно, като все още криеше лицето си. Започна да плаче със силни ридания, които разтърсваха раменете му. Бях отдалечена през три реда, а можех да го чуя как плаче.

Пинотл направи някакъв жест и здравеняците, които бяха отворили ковчега, излязоха на сцената. Повдигнаха ридаещия мъж, носейки го между себе си. Изглежда, краката му все още не се движеха, така че мъжете го носеха, като всеки от тях беше преметнал през раменете си по една ръка, а краката му се висяха над пода. Не беше дребен и човек отново придобиваше усещането колко силни бяха мъжете. Те също бяха хора, а не превръщачи.

Двама ягуарлаци в дрехи от петнисти кожи се появиха на сцената, а помежду си държаха друг човек. Не, не човек, а превръщач. Беше Сет. Беше съблечен само по прашката, която оставяше много малко на въображението. Дългата му руса коса беше разпусната, прорязана от ивици светлина и цвят. Не се бореше докато го водеха на сцената. Ягуарлаците го накараха да коленичи пред Пинотл.

— Признаваш ли нашата тъмня богиня като своя единствена и истинска господарка?

Сет кимна.

— Признавам.— Гласът му нямаше резонанса на гласа на другия мъж и се съмнявах, че хората отзад можеха да го чуят.

— Тя ти даде живот, Сет и е правилно да поиска да— го върнеш.

— Да— отговори Сет.

— Тогава аз ще бъда ръката— и ще взема това, което— принадлежи.— Той обгърна лицето на Сет с ръцете си. Движението беше внимателно. Двамата ягуарлаци пуснаха Сет и се отдръпнаха. Но останаха близо, почти сякаш се страхуваха, че би могъл да побегне. Но лицето му бе обърнато нагоре с почти блажено изражение, като че ли това беше прекрасно. Беше толкова изплашен да не бъде измъчван от четирите вещици на Ицпапалотл, а въпреки това сега изглеждаше почти примирен с това, което щяха да направят. Мислех, че знам и се надявах да греша. Бих искала за разнообразие да сгреша поне веднъж, когато очаквам нещо наистина отвратително да се случи. Би била приятна промяна.

Не беше бляскаво. Нямаше проблясък или светлина, или дори блещукане. По двайсет и няколко годишната кожа на Сет се появиха бръчки. Мускулите под нея започнаха да се свиват, като че ли страдаше от изтощаваща болест, но това, за което трябваха месеци, ставаше за секунди. Няма значение колко доброволна е жертвата, пак може да боли. Сет започна да вика толкова бързо, колкото можеше да си поеме дъх. Дробовете му работеха по-добре, отколкото на останалите хора и той поемаше дъх толкова бързо, че сякаш викът беше безспирен. Кожата потъмня, докато се свиваше и свиваше, като че ли нещо го пресушаваше. Все едно гледаш как се сбръчква балон. С изключение на това, че имаше мускули, а когато те изчезнаха имаше кости, а накрая имаше само съсухрена кожа върху костите, а той продължаваше да крещи.

В течение на годините се бях превърнала в нещо като познавач на писъци и бях чувала някои наистина добри. Част от тях дори бяха мои, но никога не бях чувала нещо подобно. Звукът престана да бъде човешки и се превърна в пронизителен звук на ранено животно, но под всичко това всеки знаеше, знаеше по начин, който дори не можеше да обясни, че беше човешки писък.

Най-накрая не остана въздух, за да крещи, но тази суха, празна уста продължаваше да се отваря и затваря, да се отваря и затваря. Дълго след като писъците бяха спрели, това скелетоподобно нещо продължаваше да се гърчи, продължаваше да мята главата си наляво и надясно.

Пинотл продължаваше да държи ръцете си върху лицето на Сет. Държеше го и през цялото време изглеждаше нежно, но сигурно използваше цялата си сила, защото не го изпусна нито веднъж. Докато плътта на това красиво лице се сбръчкваше и умираше между ръцете му, Пинотл въобще не помръдна. И през цялото време, Сет нито веднъж не вдигна ръце, за да се защити. Бореше се, защото не можеше да не се бори, болеше прекалено много, но никога не вдигна ръце срещу другия мъж. Доброволна саможертва, подходяща саможертва.

Гърлото ми се беше свило и очите ми пареха. Просто исках това да свърши сега. Просто исках да спре. Но не спря. Скелетоподобното нещо, което някога беше Сет, продължаваше да мърда, да отваря и затваря устата си, сякаш се опитваше да изкрещи.

Пинотл вдигна поглед, откъсвайки за миг взор от очите на Сет. Двата ягуарлака, които го бяха съпроводили на сцената, пристъпиха в светлината. Единият от тях държеше сребърна игла с черен конец в нея. Другият имаше бледозелена топка, малка, с размера на мраморно топче може би. Ако седях много по-настрани, никога нямаше да разбера какво е. Нефрит, мисля, нефритено топче. Поставиха го в тази зееща уста и тя се затвори. Другият ягуарлак започна да зашива стегнато устата, прокарвайки сребърната игла през сухата плът без устни.

Аз също погледнах към масата и облегнах челото си на хладния камък. Нямаше да припадна. Никога не припадах. Но внезапно си припомних съществото, което Ники Бако беше създал от върколаците. На някои от тях устите им бяха пришити. Никога не бях виждала такава сила. Двама човека в един и същи град, които да могат да правят това, беше прекалено голямо съвпадение, за да не бъдат свързани.

Рамирес ме докосна по рамото. Вдигнах глава и я поклатих.

— Добре съм.— Погледнах нагоре и видях, че поставят Сет в ковчега. Знаех без да се опитам да го усетя, че той все още е там. Все още чувства. Не е можел да не разбира какво им позволява да му направят. Не е можел. Нали?

Пинотл се обърна към публиката, а очите му блестяха с черен пламък, по начина, по който блестят на вампирите, когато са много силни. Черни пламъци облизваха вдлъбнатините около очите му, а кожата му сякаш блестеше от сила.

Нещото, в което Сет се беше превърнал, бе покрито със същия черен, искрящ плат, който покриваше последното тяло. Помощниците ягуарлаци затвориха ковчега и намествайки тежкия капак. През публиката пробяга колективна въздишка, сякаш всички бяха облекчени, че е покрит. Не бях единствената, която не иска да го вижда повече.

Ицпапалотл се плъзна на сцената. Беше облечена със същото кървавочервено наметало, с което беше преди. Пинотл застана пред нея на едно коляно и протегна ръце. Тя постави деликатните си длани върху тях и почувствах протичането на силата като докосване на криле на птица.

Пинотл се изправи, държейки ръката— обърнаха се към публиката и сега и двамата имаха очи от черни пламъци, които се разпростираха върху лицата им като маска.

Меки светлини изпълниха тъмнината около масите като огромни светулки. Всяка светлина осветяваше един от вампирите. Бяха бледи и изпити, гладни, изпосталяли дори, защото не бях единствената, която можеше да каже, че не са се хранили. Публиката възклицаваше „Колко бледи”, „Колко плашещи”, „О, Боже Господи”. Не, тя искаше всички да ги видят такива, каквито са наистина.

Двамата с Пинотл се взираха в слабо осветения мрак и отново усетих притока на сила като чуруликащо ято птици, докосващи лицето ми, кожата ми, сякаш нямах дрехи и бързото прелитане на пернати същества милваше тялото ми. Когато погледът им преминеше през някой от вампирите, очите му светваха с черен пламък, а аз го усещах почти като физически удар. Те се превърнаха в блестящи същества с кожа от алабастър, бронз или мед, сияещи, красиви, с очи, изпълнени със светлината на черни звезди.

След това всички се изравниха и започнаха да пеят. Песен, възхваляваща нея— тяхната тъмна богиня. Диего — вампирът, когото бяхме видели да бичуват до безсъзнание, мина покрай масата ни с каишка в ръка. На другия край на каишката имаше висок мъж с бледа кожа и къдрава руса коса. Това Кристобал ли беше, един от гладуващите— В редицата нямаше такива. Всички сияеха и бяха добре нахранени и пълни до пръсване с тъмна, сладка сила като презрели малини преди да паднат на земята, когато са на границата между най-сладката зрялост и гниенето. В живота често е така— балансираш по ръба на острието между хубавото и лошото.

Вампирите напуснаха сцената като все още я възпяваха. Тя и Пинотл слязоха по стълбите ръка за ръка и аз разбрах, че идваха, но не исках да се приближават до мен. Все още можех да усетя силата, сякаш бях насред облак от пеперуди и те ме удряха по кожата с меките си крила, удряха мен в опит да влязат вътре.

Дойдоха и застанаха пред масата. Лицето— бешее приятно усмихнато, докато свеждаше поглед към мен. Черните пламъци се бяха укротили, но очите— все още бяха като празна чернота с блещукаща светлина в дълбините. Очите на Пинотл бяха като огледало на нейните, но не бяха черен пламък. Бяха чернотата на безкрайната нощ и в очите му имаше звезди, безкраен водопад от звезди.

Едуард държеше ръката ми. Беше ме обърнал с лице към него. И двамата бяхме прави, въпреки че не си спомнях да съм ставала.

— Анита, добре ли си?

Трябваше да преглътна два пъти, за да мога да проговоря:

— Добре съм, мисля. Да, добре съм.— Но силата все още се блъскаше в мен като френетични криле, птици, които пищяха, че са били затворени в мрака навън и искат да влязат вътре при светлината и топлината. Как можех да ги оставя да пищят в мрака, когато всичко, което трябваше да направя, бе да отворя и те щяха да бъдат в безопасност?

— Престани— казах. Обърнах се с лице към тях. Все още се усмихваха, все още бяха приветливи. Тя протегна ръката си към мен, а с другата все още държеше ръката на Пинотл. Знаех, че ако поема тази ръка, цялата сила ще се излее в мен. Че можех да я споделя с тях. Това беше предложение за споделяне. Но на каква цена, защото винаги имаше цена?

— Какво искаш?— попитах. Дори не бях сигурна кого питам.

— Искам знанието за това как е бил съставен вашият триумвират от сила.

— Мога да ти го кажа. Не е нужно за правиш това.

— Знаеш, че не мога да различа истината от лъжата. Това не е една от силите ми. Докосни ме и ще извлека знанието от теб.

Крилете се лееха над кожата ми като че ли летящите същества бяха намерили въздушно течение точно над тялото ми.

— Какво ще спечеля?

— Намисли си въпрос и ако мога да ти отговоря, ще го извлечеш от съзнанието ми.

Рамирес беше прав. Направи някакъв жест и знаех без да поглеждам, че униформените се приближаваха към нас.

— Не знам какво става, но няма да го правим.

— Отговор— ми първо на един въпрос— казах.

— Ако мога— отвърна тя.

— Кой е Съпругът на Червената дама?

Лицето— не изразяваше нищо, но гласът— беше объркан.

— Червената дама е термин за кръвта сред мексиканците и ацтеките. Наистина не зная кой би могъл да бъде Съпругът на Червената дама.

Наполовина протегнах ръка към нея. Всъщност не исках. Три неща се случиха почти едновременно. Рамирес и Едуард ме сграбчиха, за да ме издърпат обратно, а Ицапапалотл сграбчи ръката ми.

Крилата изригнаха в порой от птици. Тялото ми се отвори, въпреки че знаех, че не е така, и пернатите същества, едва съзрени, се изсипаха в този отвор. Силата се вля в мен, през мен и отново навън. Бях част от някакъв огромен кръговрат и усетих връзката с всеки вампир, който тя беше докосвала. Сякаш аз се вливах през тях и те през мен като вода, която се събира, за да образува нещо по-голямо. След това се носех в успокояващата тъмнина и имаше звезди— далечни и блестящи.

Един глас, нейният глас, се чу:

— Задай един въпрос и отговорът ще бъде твой.

Попитах и въпреки че устата ми не се раздвижи, все пак чух думите.

— Ники Бако как се е научил да прави това, което Пинотл направи на Сет?— Заедно с думите дойде и образът на създанието на Ники, толкова ясен, че можех да помириша сухотата му и чух един глас да прошепва: „Помогни ми”.

След това нахлуха образи и в тях имаше сила като в нещата, които се блъскаха в тялото ми. Видях как Ицпапалотл стои на върха на пирамидален храм, обградена от дървета и джунгла. Можех да помириша наситена зеленина и да чуя нощния зов на маймуна, писъка на ягуара. Пинотл коленичи и се храни от кървавата рана на гърдите?. Превърна се в нейния слуга и се сдоби със сила. С много сили и тази беше една от тях. И разбрах как беше отнел същността на Сет. Даже повече от това, разбрах не само как е било направено, но и как да бъде поправено. Знаех как да разваля създанието на Ники, въпреки че това, което той им беше причинил, можеше да означава, че връщането обратно на първоначалния им вид може да ги убие. Нямахме нужда от Ники да развали магията, аз можех да го направя. Пинотл можеше да го направи.

Тя не попита дали съм разбрала. Знаеше кога съм разбрала.

— А сега по моя въпрос.— И преди да мога да кажа или да си помисля „какво”, тя беше в главата ми. Извлече спомените ми— образи, части и не можех да я спра. Видя как Жан-Клод ме бележи, видя и Ричард, видя как тримата целенасочено извикахме силата за първи път. Видя тази последна нощ, в която бях приела втория и третия белег, за да спася живота ни, живота на всички ни.

Внезапно се озовах в собствената си кожа, стоях от едната страна на масата и все още държах ръката?. Задъхвах се, все по-бързо и по-бързо, и знаех, че ако не успея да се контролирам, щях да хипервентилирам. Тя пусна ръката ми и всичко, което можех да направя бе да се съсредоточа върху собственото си дишане. Рамирес ми крещеше дали съм добре. Едуард беше извадил оръжието си и го беше насочил към нея. Тя и Пинотл просто стояха там, спокойно. Можех да видя всичко, въпреки че сякаш гледах през кристал. Цветовете изглеждаха по-тъмни, по-живи. Нещата изпъкваха по-ясно и не ставаше въпрос за неща, които виждам обикновено. Разбрах къде е гаротата от начина, по който в ширита на шапката на Едуард имаше малък ръб.

Когато най-накрая успях да проговоря, казах:

— Всичко е наред. Всичко е наред, не съм ранена.— Докоснах Едуард по ръката, навеждайки оръжието да сочи към масата.— Отпусни се, става ли, добре съм.

— Тя каза, че ще ти навреди, ако те принудим да се пуснеш по-рано— изрече Едуард.

— Би могло— отговорих. Очаквах да се чувствам зле, изцедена, но не беше така. Чувствах се изпълнена с енергия, ободрена.— Чувствам се страхотно.

— Не изглеждаш страхотно— каза Едуард, а в гласа му имаше нещо, което ме накара да го погледна.

Сграбчи ръката ми и ме поведе през масите към вратата. Опитах се да забавя, но той ме дръпна рязко.

— Нараняваш ми китката— възпротивих се аз.

Той нахлу през вратата с все още изваден пистолет в едната ръка, а с другата беше хванал здраво китката ми. Удари вратите на фоайето с рамене. Спомнях си го по-тъмно, но сега не бе такова. Не беше и точно светло. Просто не беше тъмно. Разтвори една от завесите и зад нея имаше врата към мъжката тоалетна. Отвори я преди да успея да кажа нещо. Писоарите се простираха празни, за което бях благодарна. Светлината беше ярка и ме накара да присвия очи.

Едуард ме завъртя с лице към огледалата. Очите ми бяха плътно блестящо черно. Нямаше зеница, нямаше бяло, нищо. Изглеждах сляпа и въпреки това можех да видя всичко, всяка пукнатина в стената, най-малката вдлъбнатина по ръба на огледалото. Придвижих се напред и той ме пусна. Протегнах се докато можех да докосна отражението си. Подскочих когато пръстите ми срещнаха студеното стъкло, сякаш очаквах ръката ми да продължи напред. Взрях се в нея и почти можех да видя костите под кожата си, мускулите, които се движеха докато движех пръстите си. Под всико това можех да видя как кръвта под кожата ми тече. Обърнах се и погледнах Едуард. Огледах го бавно и можех да забележа малката разлика в крачолите му където дръжката на ножа стърчеше от ботуша. На мястото където вторият нож беше вързан към бедрото му имаше едва забележима черта и той можеше да се пресегне през джоба на пантлоните си и да докосне дръжката. В другия му джоб имаше издутина, малка, но знаех, че това е оръжие, вероятно „Деринджър”, но последното аз го реших, защото познавах Едуард. Останала част бе това необикновено зрение. Беше като някаква приказна магия за истинско зрение.

Ако всички вампири виждаха света по този начин, тогава просто трябваше да престана да се опитвам да крия оръжия. Но преди бях заблуждавала вампири, вампири-господари. Значи само тя виждаше света по този начин, не и всички те го виждаха така.

— Кажи нещо, Анита.

— Искаше ми се да видиш това, което виждам аз.

— Не искам— отвърна той.

— Гаротата е в лентата на шапката ти. В кобур на десния си ботуш имаш нож и още един на лявото ти бедро. Достигаш до дръжката през джоба на панталона. В десния джоб на панталона имаш „Деринджър”.

Той пребледня и го видях. Видях как пулсът на гърлото му се забързва. Можех да забележа малките промени в тялото му докато страхът го обземаше. Нищо чудно, че тя ме разгадаваше толкова лесно. Това за нея сигурно беше като детектор на лъжата. Точно това останалите вампири и превръщачи долавят — незабележимите промени, които всички ние правим, когато лъжем. Според Ричард дори миризмата се променя. Тогава защо тя не можеше да определи кога някой лъже?

Отговорът нахлу с яснота, която, при обикновени обстоятелства, трябва да медитираш, за да получиш. Тя не можеше да разпознава неща, които не притежаваше в себе си. Не беше богиня. Беше вампир какъвто не съм познавала преди, но беше точно това. И въпреки това, тя вярваше, че е Ицпапалотл— живото превъплъщение на жертвения нож, обсидиановото острие. Лъжеше себе си и заради това не можеше да разпознае лъжата при друг. Не разбираше истината, така че и нея не можеше да разпознае. Заблуждаваше себе си ,и това я отслабваше. Но нямах намерение да изтичам там и да й посоча грешките?. Тя беше само вампир, а не богиня, но бях пробвала силата— и не исках да съм в списъка— с врагове.

Не исках да и разрушавам илюзиите, докато силата и се изливаше през мен като усилващ се вятър, топъл и ухаещ на цветя, които не разпознавах. От дни не се бях чувствала толкова добре. Обърнах се обратно към огледалото и очите ми все още имаха тази разпростираща се чернота. Трябваше да съм уплашена или да крещя, но не бях, а единственото, което си мислех беше „готино”.

— Очите ти не трябваше ли да са станали отново нормални?— попита той и отново усетих тази атмосфера на страх в него.

— Рано или късно, но ако наистина искаме отговори на въпросите си, трябва да се върнем и да я питаме.

Той кимна кратко „след теб” и аз осъзнах, че Едуард ми нямаше доверие да бъда зад гърба му. Той си мислеше, че тя ме е обладала. Не спорих с него. Просто преминах първа през вратата и се върнах да говоря с Ицпапалотл. Надявах се, че Рамирес не се е опитал да и сложи белезници. Нямаше да и хареса, а това, което тя не харесваше, не се харесваше и на последователите и, а наоколо имаше сто и два вампира. Нямах никаква представа колко ягуарлаци имаше. Това хранене не беше предназначено за тях. Но си беше малка армия, а Рамирес не беше довел толкова много подкрепление.

52

Рамирес не беше поставил белезници на никого, но се беше обадил за допълнително подкрепление. В залата имаше още четирима униформени и около двадесет ягуарлаци. Публиката гледаше всичко това сякаш беше част от шоуто. Предполагам, че щом можеха да издържат до края на това, което беше сторено на Сет, то можеха да изтраят и малка полицейска сценка.

Вървях пред Едуард когато влязохме обратно в залата. Той беше на крачка зад мен, по начина, по който често постъпвахме, когато единият от нас щеше да командва през следващите няколко минути. Очите ми може и да приличаха на блестящи черни дупки, но Едуард все още ми имаше доверие в успокояването на обстановката. Добре е да го знам.

Ягуарлаците се движеха между масите, опитвайки се да обградят полицаите. Униформените бяха сложили ръце на пистолетите. Кобурите бяха разкопчани. Нямаше да мине много време преди някой да извади пистолет и щеше да настъпи бъркотия. Би било срамно да се предизвика всичко това, след като вампирите не се опитваха да наранят никого.

Един от ягуарите се движеше отново, като се опитваше да затегне кръга около полицаите. Докоснах ръката му. Силата му потрепна върху ръката ми и това, което отговори на този прилив, беше нещо повече от собствената ми сила или белезите. Той погледна надолу и видя очите ми или почувства силата— но каквото и да беше това, когато му казах: „Отдръпни се и отиди при останалите” той го направи. Прогрес. Сега само и ако полицията проявеше разум.

Обърнах се към полицаите и тръгнах към тях. Един от новите униформени каза:

— Мамка му — едната му ръка беше на оръжието, а другата изпъна напред като регулировчик. — Не се приближавай повече.

— Рамирес — казах аз и се погрижих гласът ми се да се чуе.

— Всичко е наред. Тя е с нас— се намеси той.

— Но очите?… — каза униформеният.

— Тя е с нас. Пропусни я, веднага. — Гласът на Рамирес беше нисък, но гневът се понесе.

Униформените се отдръпнаха като завеса, като много внимаваха да не ме докоснат докато минавах покрай тях. Предполагам, че не можех да ги виня, въпреки че ми се искаше. Най-накрая бях обратно до масата с Едуард зад гърба ми и изнервените униформени зад него. Застанах зад масата срещу Ицпапалотл. Пинотл беше до нея, но вече не се държаха за ръце. Очите му бяха все още черни като моите, но нейните бяха нормални. Странно, но с дръпната назад качулка, която разкриваше деликатното— лице и нормални очи, тя изглеждаше най-човешки от трима ни.

Рамирес беше сложил на масата няколко снимки.

— Кажи ми какво е това. — Приличаше на въпрос, който беше задавал и преди.

Тя погледна към мен.

— Знаеш ли какво е това? — попитах я.

— Не, наистина не знам. Прилича на нещо, което би сътворил някой от нашите майстори, но очите са от камъни, които са дошли с испанците. Не разпознавам всичките елементи на символизма.

— Но разпознаваш част от тях — казах аз.

— Да.

— Кои са ти познати?

— Телата около основата може да са тези, от които пиеш.

— Имаш предвид както ти направи със Сет тази вечер?

Тя кимна.

— Какво е това, което държи в ръцете си?

— Би могло да бъде много неща, но мисля, че са някои от вътрешностите. За сърцето е ясно, както и за костите, но никой бог не се храни с… — тя се намръщи докато търсеше думата — …черва и други вътрешности.

— Това има смисъл — казах аз.

Усетих как Рамирес се размърда зад мен, сякаш много му се искаше да каже, че наистина е така. Но остана безмълвен, защото беше добро ченге и защото тя говореше с мен. Наистина ли имаше значение защо— Не, точно в тази минута нямаше.

— Виждала ли си създанието, което… — беше мой ред да се поколебая. Ако полицията разбереше какво е направил Ники Бако, това беше незабавна смъртна присъда. Но ако трябва да съм честна, той си я заслужаваше. Върколаците, които беше пресушил, не са се пожертвали доброволно. Нарязал ги е, докато са били още живи, нарязал ги е и ги е съшил в онова чудовище зад бара. Това беше едно от най-ужасните неща, които са ми се изпречвали на пътя, а това по себе си казва достатъчно.

Взех решение със съзнанието, че това рано или късно ще коства живота на Ники.

— Виждала ли си създанието, което е направил Ники Бако?

Тя кимна.

— Видях го. Това е изопачаване на велика дарба.

— Господарят му получава ли сила чрез него като теб?

— Да, и Ники Бако печели сила чрез него, повече отколкото Пинотл. Както стана и с теб.

— Може ли да предава тази сила на други, като например върколашка глутница?

Та изглежда обмисляше това, килнала главата си на една страна и накрая кимна.

— Възможно е да се споделя с превръщачи, ако с тях имаш някаква връзка от мистично естество.

— Той е варгамор на местната глутница — казах аз.

— Не съм запозната с термина варгамор.

Това беше вълчи термин.

— Това са техните вещици, техните брухо и те са свързани с глутницата.

— Тогава със сигурност би могъл да споделя сила с тях.

— Ники каза, че не знае къде е леговището на бога.

— Лъже — отвърна ми тя. — Не можеш да спечелиш тази сила, без да си докоснат от ръката на бога си.

Бях разбрала това от образите, които ме бяха изпълнили, но исках да потвърди.

— Тогава той може да ни заведе до мястото, където се крие богът?

Тя кимна.

— Той знае.

— Ще бъде ли проблем за теб, ако преследваме и убием бог от твоят пантеон?

Някакво изражение премина през лицето— но не успях да го разпозная.

— Ако това е бог, вие не бихте могли да го убиете, а ако можете, тогава не е бог. Не бих оплаквала смъртта на фалшиви богове.

Беше малко смешно точно тя да казва това, но го оставих така. Не беше моя работа да я убеждавам в това какво е и какво не е.

— Благодаря ти за помощта, Ицпапалотл.

Тя ме дари с дълъг поглед и знаех какво иска, но …

— Ти наистина си богиня, но не мога да служа на двама господари — казах аз.

— Неговата сила е похотта, а ти отричаш силата му.

Усетих как по лицето ми плъзна червенина и се запитах как ли контрастира на блестящите черни очи. Не беше заради това, което тя каза. Беше затова, което знам, че беше видяла в главата ми. Тя знаеше повече интимни подробности и от най-добрата ми приятелка. Също както аз споделих това, което тя и Пинотл считаха за много лични и интимни моменти от съвместния си живот. Честното си е честно, но някак си не вярвах, че Ицпапалотл ще се изчерви.

— Мислех си, че просто му отказвам секс.

Тя погледна към мен по начина, по който човек гледа на дете, което нарочно се прави, че не разбира най-важното.

— Кажи ми, Анита, какво е в основата на моята сила?

Въпросът ме изненада, но му отговорих, тъй като времето, в което можехме да се лъжем, беше безвъзвратно в миналото.

— Сила, ти се храниш от чистата сила, независимо от източника.

Тя се усмихна и тази нишка от сила, която ни свързваше се усмихна с нея и провокира топлина по цялото ми тяло.

— Сега ми кажи какво е в основата на силата на твоя господар?

Бях бягала точно от тази истина в продължение на много дълго време. Не всички вампири-господари имаха допълнителен източник на сила, друг начин да извличат енергия, друго, освен кръвта и човешките слуги или животното, което можеха да призовават. Но някои имаха такива, а Жан-Клод беше един от тях.

— Анита — каза тя, сякаш ми напомняше, че все пак трябва да кажа нещо.

— Секс. Неговата основа е сексът — отговорих.

Тя ми се усмихна жизнерадостно още веднъж и почувствах отново тази топлина през тялото си. Беше хубаво да си честен. Беше хубаво да си умен. Беше хубаво да я правиш щастлива. И това, естествено, беше една от нейните опасни черти. Ако останеш до нея достатъчно близо, може да се превърне в единствената ти цел да— угаждаш. Дори и докато си го мислех, не можех да се страхувам от нея. Добре, че не живеех в Албакърки.

— Като се отричаш от него и от твоя вълк, ти осакатяваш не само триумвирата, но и вредиш на него. Ти го отслабваш, Анита. Ти си наранила своя господар.

Чух се как казвам:

— Съжалявам.

— Не съм аз тази, на която трябва да се извиняваш. Върни се вкъщи и проси прошката му, легни в краката му и захрани силата му.

Затворих очи, защото това, което наистина исках беше да кимна и просто да се съглася. Бях почти сигурна, че заклинанието щеше да падне преди да се прибера в Сейнт Луис, но да събера тази жена и Жан-Клод в един отбор би било гибелно за мен. Дори сега бях благодарна, че той е на стотици километри от мен, защото все още кимах със затворени очи.

Тя прие кимането за съгласие.

— Добре, много добре. Ако твоят господар е благодарен за помощта ми в този случай, нека се свърже с мен. Мисля, че бихме постигнали разбирателство.

И за пръв път откакто ме нападна усетих тръпка на страх. Погледнах към нея през булото от силата— и бях уплашена.

Тя го прочете в мен.

— Трябва винаги да се страхуваш от боговете, Анита. Ако не се страхуваш, то значи си глупачка, а ти не си такава. — Погледна покрай мен към Рамирес. — Вярвам, че ви помогнах с каквото можах, детектив Рамирес.

Той се обърна към мен:

— Анита?

Кимнах към него.

— Да, време е да отидем да видим Ники Бако.

— Ако Ники ни е излъгал, то тогава и водачът на глутницата също ни е излъгал — обади се Едуард — защото той твърдеше, че Ники казва истината и не знае къде се намира чудовището.

— Ако Ники може да споделя този вид сила с върколаците, тогава разбирам защо глутницата ни е излъгала.

— Върколаците ще се бият, за да предпазят Ники — каза Едуард.

Спогледахме се.

— Ще стане кървава баня, ако полицията влезе със сила. — Поклатих глава. — Но какъв друг избор имаме?

— Ники не е в бара — се намеси Рамирес.

Обърнахме се към него в един глас:

— Къде е?

— В болницата. Някой го е спукал от бой.

Двамата с Едуард разменихме погледи и се усмихнахме.

— Тогава обратно към болницата — казах.

Той кимна.

— Обратно към болницата.

Погледнах към Рамирес.

— Съгласен ли си с това?

— Можеш ли да докажеш това, което каза за Бако? — попита ме той.

— Да— отвърнах.

— Тогава това е смъртно наказание. Той ще го знае. Виждал съм го по време на разпит. Твърд е и е наясно, че нищо не може да спечели, но може да загуби всичко, ако каже истината.

— Значи трябва да намерим нещо, от което би се страхувал повече от смъртната присъда. — Не можах да се сдържа. Обърнах се назад и погледнах към Ицпапалотл. Срещнах очите— и този път в тях нямаше придърпване. Собствената— сила ме предпазваше от нея. Нямаше звезди, нямаше безкрайна нощ, само тъмното знание за това, което си мислех и нейното одобрение на плана.

— Не можем да направим нищо нелегално — каза Рамирес.

— Разбира се, че не— отговорих.

— Говоря сериозно, Анита.

Погледнах към него и видях как трепна, когато срещна очите ми.

— Бих ли ти причинила това?

Той изучаваше лицето ми, сякаш се опитваше да го разчете. И аз понякога гледах по същия начин Едуард или Жан-Клод. Най-накрая каза:

— Не знам какво би направила. — И това за добро или лошо беше истината.

53

Едуард изкара слънчевите си очила от жабката и ми ги подаде, преди да влезем в болницата. Очите ми не бяха възвърнали нормалното си състояние и фактът, че още бяха черни и светещи, бе започнал да ме притеснява, макар да знаех, че ефектът бе започнал да отшумява. Това беше добър знак.

Ники Бако не беше в самостоятелна стая. Полицията беше преместила човека, който я делеше с него, в друга стая. Ники беше в тракция и не отиваше никъде. Лежеше в леглото и изглеждаше по-малък, отколкото знаех че е. Кракът му, който беше зле счупен, беше гипсиран от пръстите до бедрото. Малки макари и въженца го поддържаха под странен ъгъл, от който сигурно адски го болеше гърбът.

Рамирес разпитваше Ники от трийсетина минути и не беше получил резултат. Едуард и аз се облегнахме на стената и загледахме шоуто. Но Ники беше направил точно това, от което се бояхме. Беше рабрал ситуацията и възможностите си веднага. Беше на път да умре. Така че защо да ни помага?

— Знаем къде е чудовището, което си създал, Ники. Знаем какво си направил. Помогни ни да спрем това нещо, преди да е убило отново.

— И какво? — попита Ники — Познавам закона. Няма живот в затвора за вещер, който използва магията, за да убива. Това автоматично означава смъртна присъда. Нямаш нищо, което можеш да ми предложиш, Рамирес.

Отблъснах се от стената и докоснах ръката на Рамирес. Той ме погледна на лицето му беше изписано безсилие. Беше информиран, че лейтенант Маркс пътуваше насам. Искаше да пречупи Бако, преди Маркс да е пристигнал, така че той да получи похвала, а не неговият лейтенант. Политическо, но реално в повечето полицейски работи.

— Мога ли да задам няколко въпроса, детективе?

Той си пое дъх и го изпусна бавно.

— Разбира се — той отстъпи назад и ми позволи да застана до леглото.

Погледнах надолу към Ники. Някой беше сложил белезници на една от ръцете му към преградата на леглото. Не бях сигурна дали беше необходимо като се има предвид тракцията, но му придаваше правилен вид.

— Какво ще направи Съпругът на червената дама, ако знае че си разкрил тайното му убежище?

Той се вгледа в мен и дори през слънчевите очила можех да видя омразата в очите му. Също така можех да видя бързото надигане и спадане на гърдите му, тупването на пулса на врата му. Беше уплашен.

— Отговори ми, Ники.

— Той ще ме убие.

— Как?

Това го накара да се намръщи.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид какъв метод на смъртта ще използва— Как би те убил?

Ники се извъртя в леглото, опитвайки се да намери удобно място. Кракът му се опъна стегнато и той дръпна гривната на белезниците, карайки я да трака нагоре и надолу по решетката. Нямаше да има удобна позиция за Ники тази вечер.

— Вероятно ще изпрати чудовището си след мен. То ще ме нареже на парчета и ще ми разпори корема, както е направило на останалите.

— Любимецът му коли всички вещици или медиуми и одира живи обикновените хора. Така е, нали?

— Ако си толкова умна, не ти трябва да ме разпитваш. Имаш всички отговори.

— Не всички — казах аз. Докоснах преградата на леглото, на която беше закопчан, увих ръце от двете страни на белезниците, така че да не може да ги плъзга без да удари една от тях.

— Виждала съм телата, Ники. Това е лош начин да си отидеш, но има и по-лоши неща.

Той се изсмя остро.

— Няма много по-лоши неща от това да те изкормят жив — рече той.

Свалих слънчевите очила и го оставих да види очите ми.

Той спря да диша за един удар на сърцето. Просто се втренчи в мен, очите му се разшириха, а дъхът му секна.

Докоснах ръката му и той изкрещя.

— Не ме пипай! Не ме пипай, мамка му! — Дърпаше белезниците като обезумял отново и отново, сякаш това би помогнало.

Рамирес дойде да застане от другата страна на леглото срещу мен. Погледна ме въпросително.

— Не съм го наранила, Ернандо.

— Разкарай я от мен.

— Кажи ни къде е чудовището и ще я отпратя от стаята.

Ники погледна от единия към другия от нас и страхът се изписа на лицето му. Не ви трябваше вампирско зрение, за да го видите.

— Не можете да ми причините това. Вие сте ченгета.

— Ние нищо не ти правим — каза Рамирес.

Очите на Ники трепнаха отново към мен.

— Вие сте полицията. Можете да ме екзекутирате, но не можете да ме измъчвате. Това е законът.

— Прав си, Ники. На полицията не е разрешено да измъчва затворници. — Приведох се по-близо и прошепнах — Но аз не съм полицията.

Той започна отново да дърпа белезниците, тракайки нагоре и надолу по решетката.

— Махнете я от мен, сега! Искам адвокат. Искам шибан адвокат.

Рамирес се обърна към двамата униформени полицаи, чакащи на вратата.

— Отидете да повикате адвокат за г-н Бако.

Двете ченгета се спогледаха.

— И двамата ли? — попита единият от тях.

Рамирес кимна.

— Да, и двамата.

Те си размениха още един поглед и тръгнаха към вратата. Високият попита:

— Колко дълго мислите, че трябва да отнеме телефонното обаждане?

— Известно време и почукайте преди да влезете.

Униформените излязоха и бяхме само Едуард, Рамирес, Ники и аз. Ники зяпаше Рамирес.

— Ти си добро ченге, Рамирес. Никога не съм чувал да говорят гадости за теб. Няма да— позволиш да ме нарани. Ти си добър човек. Няма да— позволиш да ме нарани. — Гласът му беше висок и френетичен, но всеки път щом го кажеше, звучеше все по-уверен в себе си, по-сигурен, че добротата на Рамирес ще го защити.

Вероятно бе прав за едно, Рамирес нямаше да ми позволи да го нараня, но бях склонна да се обзаложа, че Рамирес ще ме остави да го уплаша.

Протегнах се, сякаш щях да погаля лицето на Ники. Той се дръпна назад, извън обсег.

— Рамирес, мамка му, моля те, не— позволявай да ме докосне.

— Ще бъда ето там, ако ти трябвам, Анита — той отиде да седне на стола в края на стаята близо до Едуард.

Ники изкрещя след него:

— Рамирес, моля те, моля те!

Докоснах устата му с върховете на пръстите си и той замръзна под лекото докосване. Очите му се преместиха бавно, много бавно, докато не срещнаха моите.

— Шшшт — прошепнах аз и снижих лицето си срещу неговото, сякаш щях да целуна челото му.

Той отвори уста, пое си дъх и изкрещя. Хванах лицето му между ръцете си по начин, който видях Пинотл на прави, но знаех, че въпросът не беше в ръцете. Можех да го пресуша с целувка.

— Млъкни, Ники, млъкни!

Той започна да плаче.

— Моля те, о, Боже, моля те, недей.

— Така ли те умоляваха върколаците? — попитах — Молеха ли се, Ники? — притиснах ръцете си в лицето му, докато кожата се нагъна.

— Да — каза той, гласът му едва се процеди, защото държах лицето му здраво. Трябваше да се насиля да го пусна или щях да му оставя червени петна. Не можех да го бележа. Не можех да дам на Маркс причина да накаже Рамирес.

Облегнах ръцете си на решетката на леглото, към която беше закопчан. Той дръпна ръката си по дължината на веригата, но не започна да се бори. Гледаше ме така, както мишката гледа котките, когато знае, че няма измъкване. Наведох се към него. Беше съвсем обикновено движение, но приближи лицето ми към неговото, не достатъчно близо, за да го докосне, но достатъчно, че да погледне отблизо в очите ми.

— Виждаш ли, Ники, има по-лоши неща.

— Имаш нужда от мен, за да върна другите обратно. Довършиш ли ме, няма да мога да върна живота им.

— Разбери, Ники. Не ми трябваш вече. Знам как да ги върна и сама. — Наведох се, балансирайки на пръсти и ръцете ми на решетката, наклонявайки се, сякаш за да прошепна в ухото му. — Услугите ти вече не са нужни.

— Моля те — прошепна той.

Проговорих толкова близо до лицето му, че можех да усетя дъха си обратно от неговата кожа в топъл ритъм.

— Докторите ще потвърдят смъртта ти, Ники. Ще те погребат някъде в кутия и ще чуваш как всяка пълна лопата с пръст удря капака на ковчега. Ще лежиш в мрака и ще крещиш в главата си, но никой няма да те чува. Може би ще трябва да сложим в устата ти нефритено мънисто и да я зашием, за да те накараме да лежиш мирно.

От очите му се стекоха сълзи, но лицето му беше празно, като че ли не знаеше, че плаче.

— Кажи им къде е господарят ти, Ники, или кълна се ще направя нещо по-лошо от това да те убия. — Целунах го по челото много леко.

Той изскимтя.

Целунах връхчето на носа му, по начина, по който се целуват деца. Наведох се над устата му.

— Кажи им, Ники. — Сведох уста върху неговата, устните ни се докоснаха леко и той обърна главата си.

— Ще ви кажа. Ще ви кажа всичко, което искате да знаете.

Отместих се от леглото и позволих на Рамирес да се приближи и да поеме нещата.

Иззвъня телефон и Едуард извади мобилен от задния си джоб. Той отвори вратата и излезе в коридора, за да приеме обаждането.

Гласът на Рамирес не беше доволен.

— Какво имаш предвид, че не можеш да ми кажеш как да стигна там? — беше отворил тефтера си, държащ химикала си и не записваше нищо.

Тръгнах обратно към леглото.

Ники вдигна ръцете си, сякаш за да ме отблъсне.

— Заклевам ти се, че мога да ви заведа до него, но не мога да ви дам насоки и да бъда сигурен, че ще го намерите. Не искам да ви изпратя навън в тъмното и да не го намерите. Ще обвините мен, а вината няма да е моя.

Рамирес ме погледна.

Кимнах. Беше твърде изплашен, за да излъже и беше твърде глупаво, за да е измислена история.

— Мога да ви заведа до него. Ако съм там, мога да ви заведа до него.

— Разбира се, ако си там, можеш да предупредиш господаря си — казах аз.

— Не бих го направил — но видях промяната в цвета на кожата му, ускоряването на дишането му, трепването на очите му.

— Лъжец — казах аз.

— Добре, но бих бил глупак да не опитам и да се измъкна. Ще ме убият, Анита. Защо да не се опитам да се измъкна?

Предполагам не можех да го виня за това.

— Обади се на Леонора Евънс. Тя е вещица. Извикай я да го пази, за да сме сигурни, че не може да се свърже с господаря си по никакъв друг начин, освен викайки.

— А викането? — Попита Рамирес.

— Запушете му устата, когато дойде време — отговорих аз.

— Вярваш на Леонора Евънс да направи това?

— Тя спаси живота ми, предполагам че— вярвам.

Рамирес кимна.

— Добре, ще я повикам. — Той погледна към въженцата на тракцията. — Докторите няма да искат да ходи, където и да е тази вечер.

— Говори с тях, Ернандо. Обясни им какво е заложено. Освен това, какво е смисълът да го излекувате, след като ще го екзекутирате?

Рамирес ме погледна.

— Това беше грубо.

— Да, така е, но все пак е истина.

Едуард почука на вратата и влезе колкото да каже:

— Трябваш ми навън.

Хвърлих поглед към Рамирес.

— Мисля, че можем да поемем от тук, благодаря ти — каза той.

— Удоволствието бе мое — сложих си обратно слънчевите очила, докато следвах Едуард навън в коридора.

В момента, в който погледнах лицето на Едуард, знаех, че се е случило нещо лошо. Не го показваше по начин, по който нормален човек би го направил, но си личеше, от напрягането около очите му, начинът по който се държеше, внимателно, сякаш се страхуваше, че ако мръдне по-рязко, ще се счупи. Не мисля, че щях да го забележа без вампирското зрение.

— Какво има? — приближих се по-близо, защото нещо ми казваше, че това не беше за пред полицаи. С Едуард рядко беше.

Поведе ме за ръка надолу по коридора, по-далеч от униформените, зяпащи към нас.

— Райкър е взел децата на Дона — хватката му се затегна, но не му казах, че болеше. — Хванал е Питър и Бека. Ще ги убие, ако не те заведа при него сега. Знае, че сме в болницата. Даде ми един час, за да те закарам, после ще започне да ги измъчва. Ако не съм там до два часа, ще ги убие. Ако замеся полицията, ще ги убие.

Докоснах ръката му. Ако беше който и да друг приятел, щях да го прегърна.

— Дона добре ли е?

Изглежда осъзна, че беше забил пръсти в ръката ми и ме пусна.

— Това е вечерта, в която Дона излиза с групата си. Не знам дали бавачката е още жива, но Дона дори няма да се прибере в къщи до два, може би три часа. Тя не знае.

— Да вървим — казах аз.

Обърнахме се и тръгнахме надолу по коридора. Рамирес извика зад нас.

— Къде отивате вие двамата— Мислех, че искате да участвате в това.

— Личен спешен случай — каза Едуард и продължи да върви.

Обърнах се, вървейки назад, опитвайки се същевременно да говоря:

— След два часа се обади в къщата на Тед. Обаждането ще бъде прехвърлено на мобилния му телефон. Ще се присъединим към вас в лова на чудовището.

— Защо два часа? — попита той.

— До тогава ще сме се погрижили за спешния случай — отвърнах аз. Трябваше да докосна ръката на Едуард, за да продължа да вървя заднешком без да падна.

— Всичко може да е свършило след два часа — каза Рамирес.

— Съжалявам. — Едуард беше при вратите, които водеха към следващата част от коридора. Бутна ме през тях и вратите се затвориха след нас. Вече набираше цифри на мобилния. — Ще кажа на Олаф и Бернардо да се срещнат с нас на обръщалото към къщата на Райкър.

Едуард караше и всичко, което правех бе да мисля. Това не беше добро. Спомнях си миналия май, когато едни лоши типове отвлякоха майката и по-малкия брат на Ричард. Бяха ни изпратили кутия с кичур от косата на брат му и пръст от ръката на майка му в нея. Всеки, който ги беше докоснал, беше мъртъв. Всеки, който ги беше наранил, нямаше да нарани никого отново. Съжалявах само за две неща — първо, че не бях пристигнала навреме, за да ги спася от мъченията и второ, че лошите типове не страдаха достатъчно, преди да умрат.

Ако Райкър причини болка на Питър и Бека… Не съм сигурна, че исках да видя какво Едуард би му направил. Молех се докато пътувахме през тъмнината: „Моля те, Боже, не позволявай да са ранени. Нека са в безопасност”. Райкър можеше и да лъже. Можеше вече да са мъртви, но не мислех така. Може би защото имах нужда да бъдат живи. Спомних си Бека в нейната рокля на слънчогледи с онова стръкче люляк в косите— смееща се в ръцете на Едуард. Видях намусеното възмущение на Питър, когато Едуард и майка му се докоснаха. Спомних си начина, по който Питър се беше опълчил на Ръсел в ресторанта, когато заплаши Бека. Беше смело хлапе. Опитах се да не мисля за това какво можеше да им се случва точно в този момент.

Едуард беше много, много тих. Когато го погледнах, мрачното кристално зрение ми показваше повече от него, отколкото бях виждала преди. Не ми трябваше да отгатвам дали го беше грижа за децата. Можех да го видя. Той ги обичаше. Толкова, колкото беше способен, той ги обичаше. Ако някой ги ранеше, отмъщението му щеше да бъде нещо  ужасяващо. Нямаше да бъда способна да го спра, без значение какво искаше да им стори. Всичко, което бих могла да направя, бе да стоя, да гледам и да се опитам да не изцапам прекалено много обувките си с кръв.

54

Беше тъмна нощ. Не изглеждаше облачно, просто тъмно, сякаш нещо друго, а не облаци блокираше луната. Или може би моите мисли бяха мрачни. Нещото, което бях искала да избегна, докато връщах услугата на Едуард, бе да работя с Едуард в най-незаконните му дела. Бяхме взели Олаф и Бернардо от един кръстопът в средата на нищото, между тези голи гладки хълмове, продължаващи навън и навън в тъмнината. Там нямаше никакво прикритие, с изключение на няколко недорасли храста и когато Едуард спря колата и изключи двигателя, мислех че ще трябва да почакаме.

— Слизай. Трябва да се нагласим. — Той беше излязъл без да чака да видя дали аз излизах или не.

Слязох. Тишината изглеждаше голяма като небето над нас, една необхватна празнота. Един мъж се изправи на малко повече от метър пред мен. Бях се прицелила с браунинга, преди той да успее да насочи светлината от малко фенерче към лицето си и да осъзная, че беше Бернардо.

Олаф магически се беше появил от другата страна на пътя. Нямаше канавки от нито една страна на пътя. Нямаше нищо и отстрани. Още по-впечатляващо беше, че започнаха да вдигат големи черни сакове с екипировка от същото нищо. Ако имахме време, щях да ги попитам как го бяха направили, макар че се съмнявам, че щях да разбера отговора. Тренинг вероятно. Аз нямах тренинг, макар че може би нямаше да е лошо да се сдобия с такъв.

Разбира се, повечето от нещата, от които аз се криех, щяха да са чули сърцебиенето на Олаф и Бернардо, без значение колко добре бяха скрити. Беше почти облекчаващо да се изправиш срещу най-обикновени хора. Поне можеше да се скриеш в тъмното.

Двайсет минути по-късно отново бяхме на път и Едуард не се беше шегувал за нагласянето. Наложи се да се съблека по сутиен и да се напъхам в една бронежилетка. Оказа се мой размер.

Което означаваше че е специална поръчка, защото не ги правеха с мой размер по стандарт.

— Това ти е наградата, че откри всички оръжия — каза Едуард. Винаги знаеше какво да ми купи.

Налагаше се да наглася отново каишките на презраменния кобур, след като сложих жилетката, но ми беше казано да го направя в колата. Не започнах да споря. Имахме по-малко от десет минути, за да стигнем до Райкър. Тениската ми не пасваше добре върху жилетката. Имам предвид, че пасваше, но не добре. Бернардо ми подаде една черна, мъжка риза с дълги ръкави.

— Сложи я върху тениската. Закопчай някои от копчетата след като нагласиш кобура.

На презраменния кобур трябваше единствено да се нагласят каишките. Кобура за в панталоните просто не вършеше никаква работа след като бях сложила жилетката. Сложих файърстара отпред в дънките си, докато не постигнах максимално удобна позиция при създалите се обстоятелства. Все още се забиваше в стомаха ми, но го исках на място, където можех да го стигна бързо. Можех да преживея насиняването.

Пробвах се да извадя браунинга през частично разкопчаната риза няколко пъти, макар че е трудно да се упражняваш в седнала позиция, но нямахме време да излизам навън и да се упражнявам права.

— Момчета, изнервяте ме като ме карате да обличам жилетка.

— Не започна да спориш — отбеляза Бернардо.

— Нямаме време да спорим. Кажи ми каква да правя и ще го направя. Но защо жилетки?

— Олаф — каза Едуард.

— За Райкър работят двадесет мъже, десет са просто наемници. Половината вече сме ги срещали. Но има и десет, които държи близо до себе си. Трима бивши тюлени, двама бивши военни, един бивш полицай и четирима с черни досиета. Което означава, че каквото и да са направили или правят, то е свръхсекретно и вероятно твърде диво.

Спомних си какво ми беше казал агент Брадфорд от ФБР за Олаф. Че имаше черно досие.

— Това не е ли малко прекалено крайно за един иманяр?

Олаф продължи, сякаш не бях казала нищо. В същото време Бернардо започна да ми показва съдържанието на голяма кожена чантичка. Слушах Олаф и гледах Бернардо.

— Райкър има връзки в Южна Америка, които го снабдяват с контрабандни стоки. Подозират, че пренася и нещо повече от антики. Може би дрога. Местните нямат никаква идея колко лошо момче си имат тук.

— Кога открихте всичко това?

— След като ни нападнаха в къщата — отговори Едуард.

— Как открихте всичко това? — попитах.

— Ако ти кажем, ще трябва да те убием — каза Олаф.

Започнах да се усмихвам, мислейки че се е пошегувал, но мернах лицето му в светлините на единствената преминала покрай нас кола. Не изглеждаше сякаш се шегува.

Бернардо каза:

— Това изглежда като флакон с лак за коса. Може дори да пръсне малко — показа ми той. — Но като повдигнем тук — той го направи и разкри втори пласт метал — това е щифтът. Това е депресорът*. Това е запалителна граната. Дърпаш щифта, отпускаш депресора и имаш три секунди да се озовеш на минимум петнадесет метра от нея. Пълна е с бял фосфор. Тази гадост гори дори и под вода. Ако дори и малко парченце залепне на ръкава ти, ще пробие през плата, кожата ти, костите, чак до другата страна.

Той намести тайното отделение на място и ми го връчи.

— Дяволски тежко за флакон с лак за коса — отбелязах.

— Аха, но колко бивши военни, от който и да е вид, биха го забелязали?

Тук беше прав. После идваше малък освежител за уста, който всъщност беше здрав боздуган. Ключодържател, на който, след като натиснеш бутончето, изскачаше десетсантиметрово острие.

Имаше и тежка мастилена писалка, която наистина пишеше, но след натискане на малко ключе, на края— се показваше острие, дълго петнадесет сантиметра. Истински парфюм, който съдържаше по-високо от нормалното количество алкохол. „Цели се в очите”, беше съветът. Запалка за еднократна употреба, защото никога не знаеш, кога ще ти потрябва огън и пакет цигари, който да оправдава запалката. В яката на черната риза имаше предавател, който би им позволил да ме открият вътре в сградите или поне да намерят ризата. Започвах да се чувствам, сякаш бях попаднала насред филм за Джеймс Бонд.

Вдигнах четка за коса, която беше по-тежка от нормалното.

— Какво е това?

— Четка за коса — отговори Бернардо.

О. Погледнах към Едуард. Той беше сложил единствено бяла бронежилетка под тениската и ризата си. Дори все още носеше каубойската си шапка. И Олаф, и Бернардо бяха облечени в черно като командоси и имаха раници, които изглеждаха пълни. Бяха настръхнали от оръжия, почернени, за да не проблясват в мрака, но без да бъдат скрити.

— Приемам, че тези момчета няма да влязат през предната врата с нас — казах.

— Не — потвърди Едуард. Той натисна спирачките и Олаф и Бернардо се плъзнаха от колата в тъмнината. Понеже знаех за какво да гледам, можех да ги видя как тичаха приведени през хълма. Но ако човек не търси конкретно тях, щеше да ги изпусне.

— Плашиш ме, Едуард. Аз не съм момиче тип командос или Джеймс Бонд. От къде, по дяволите, взе граната-лак за коса?

— Напоследък в тайните служби има много жени. Това е прототип.

— Приятно е да знаеш къде отиват данъците ти.

Движехме се по дълга чакълеста алея за коли. На хълма пред нас стоеше голяма къща. През прозорците пламтяха светлини, като че ли някой беше минал и запалил всяка възможна лампа в къщата, сякаш беше уплашен от тъмното. Ако Райкър наистина мислеше че чудовищата идваха за него, аналогията беше точна.

Едуард ми очерта плана си, докато шофираше през последните няколко метра. Трябваше да се престоря, че правя магия за защита за Райкър. Докато печелех време, Олаф и Бернардо щяха да опитат да намерят децата. Ако не можеха да ги намерят или ако не можеха да ги измъкнат, Олаф трябваше да намери някой човек и да го убие, колкото е възможно по-кърваво и объркано, за колкото се може по-малко време, да остави тялото там, където би могло лесно да бъде открито и да се надяваме, че Райкър ще си помисли, че чудовищата вече са влезли вътре. Заради експертните ми съвети, можеха да ни заведат до мястото, където се е случило убийството, което би поставило нас и който още е с нас, например Райкър, близо до мястото, където Олаф и Бернардо биха ни помогнали да го убием. Ако това се провалеше, Бернардо щеше да започне да взривява разни неща. Което би предизвикало паника и да се надяваме, би ни помогнало да намерим децата. Освен ако Бернардо не решеше, че структурата на сградата не беше достатъчно стабилна, за да бъде взривена и да не ни погребе под себе си. Тогава щеше да ни трябва друг план.

Едуард спря колата на покрито с чакъл обръщало, близо до билото на хълма. Мъже, въоръжени с автомати, се приближиха до колата. Никой от тях не беше Харолд или Ръсел. Движеха се, както го правеха и Едуард и Олаф, като хищници.

— Не вярваш, че ще върнат децата, нали?

— А ти? — попита той. Беше поставил ръцете си върху кормилото на два и десет, за да се виждат добре.

Вдигнах ръце във въздуха, където можеха да се видят.

— Не — отговорих.

— Ако децата са добре, ще убиваме, колкото се може по-малко, но ако не са добре, оцелелите ще са нула.

— Полицаите ще разберат за този случай, Едуард. Ще пратиш в ада прикритието си на „Доброто старо момче” Тед Форестър.

— Ако децата не се измъкнат, не ми пука.

— Как Олаф и Бернардо ще разберат дали да убиват или не?

— В жилетката ми има микрофон. И двамата имат слушалки, така че ще могат да ни чуят.

— Ще им кажеш да започнат да убиват — уточних.

— Ако трябва.

Носещите автомати мъже бяха от двете страни на колата. Махнаха ни да излезем. Направихме, каквото искаха от нас, държейки ръцете си, така че да се виждат. Не искахме никакви недоразумения.

55

Мъжът с автомата от моята страна не беше чак толкова висок, може би около един седемдесет и пет или по-малко, но ръцете му бяха покрити с толкова много мускули, че вените изпъкваха под кожата му като змии. Вените на повечето хора изпъкват, дори и малко да са потренирали, но обикновено не си личат толкова много без огромно напрежение. Сякаш се опитваше да компенсира ниския си ръст, ставайки неприлично силен. Повечето покрити с мускули мъже са бавни и почти не знаят как да се бият. Те разчитат на голата сила и впечатляващия външен вид. Но този тук се движеше гладко, почти сякаш се плъзгаше, донякъде странично, което намекваше за познание в някое бойно изкуство. Движеше се добре и бицепсът му беше по-широк от врата ми. Освен това беше насочил към мен модерно изглеждащ автомат. Покрит с мускули, трениран боец и въоръжен по-добре от мен — нямаше ли правила срещу това?

— Облегни се на капака, заеми позиция — каза той.

Поставих ръце на капака и се облегнах. Двигателят бе все още топъл, не горещ, но топъл. Мускула срита краката ми.

— По-раздалечени.

Направих каквото ми каза. Вдигнах очи над капака и срещнах погледа на Едуард. И той получаваше същото от другата страна, от по-висок и по-слаб мъж, който носеше очила със сребърни рамки. Очите на Едуард показваха най-празното си и безжалостно изражение. Но някакси разбрах, че не е доволен. Когато осъзнах това, осъзнах също и че все още нося черните очила, а зрението ми си беше все така добро, дори и през тъмните стъкла през нощта. Смешно, че нито Олаф, нито Бернардо ме бяха попитали за тях в колата. Не беше имало време за много въпроси.

Вампирското зрение беше поотслабнало, но все още беше там, иначе щях да съм напълно сляпа с очилата. Зачудих се какво ли би си помислил Мускулестия за очите.

Той ритна отново десния ми крак, толкова силно, че ме заболя.

— Казах, облегни се! — беше превключил на тренировъчен сержантски тип глас.

— Ако се облегна още малко, ще съм легнала на земята.

Усетих го да се движи и бях успяла да завъртя главата си настрани, когато ме удари по нея отзад, достатъчно силно, че бузата ми да удари капака. Щеше да боли, ако беше по лицето, носът или устата. Той искаше да боли.

— Прави, каквото ти се казва и няма да бъдеш наранена.

Започвах да не му вярвам, но се облегнах, с буза, притисната към капака, ръце, разперени толкова настрани, че приличах на прикована и крака, толкова раздалечени, че едно леко побутване щеше да ме изпрати на земята. Но беше нестабилно, очевидно така както той искаше да е. По някакъв начин си беше ласкателно. Третираше ме като опасна личност. Много от лошите момчета не го правят. Обикновено оживяват, за да съжалят за това, но не винаги. Ако Мускулестия умреше тази вечер, нямаше да е, защото е бил невнимателен.

Беше ме претърсил от горе до долу, дори прекарвайки ръце през косата ми. Беше открил иглите за коса — ками на Бернардо, които другите бяха пропуснали при къщата. Свали очилата и ги огледа, сякаш търсеше нещо, които аз никога не бих си помислила, че бих могла да открия в чифт слънчеви очила. Не погледна наистина лицето ми, не забеляза очите ми или те може би вече не светеха в черно. Мускулестия откри всичко, освен предавателя, който беше зашит някъде в ризата и съдържанието на чантичката ми. Той я изтърси на земята и прекара светлината на фенерчето си през всеки предмет. Увери се, че писалката пишеше, че спреят пръскаше и взе освежителя за уста — палка, сякаш го беше разпознал от пръв поглед. Но това беше всичко, което взе от чантичката, макар че след като я изпразни я смачка с лявата си ръка, дясната продължаваше да държи автомата.

— Тази не е от вида, който има отделение за пистолет, нали?

Бях вдигнала глава достатъчно, че да го наблюдавам как изпразва чантичката, така че да можем да се гледаме в очите, докато държеше оръжието срещу мен и преглеждаше нещата долу.

— Не, не е.

— Бих се обзаложил, че е.

— Не — казах отново.

Той приключи като хвърли и чантата на земята и я смачка с крак. Зарадвах се, че не беше наистина моя.

— Предполагам, че няма пистолет.

— Казах ти.

Той направи три големи крачки назад, извън обхват. Държеше се така, сякаш бях опасна. Проклятие. Понякога разчитах на това, че минавах за безобидна, но предполагам, че носех прекалено много железа, за да мога да мина за нещо друго освен за опасна.

— Можеш да се изправиш.

Станах.

Подхвърли ми обратно очилата. Хванах ги. Очите ми бяха осветени от лампите в къщата, но той не потрепна. Явно блестящият ефект беше отшумял. Махна ми с оръжието да събера нещата от чантичката. Прибрах всичко вътре и почти бутнах и очилата в нея, но реших да си ги сложа. По две причини: първата, че когато нощта станеше прекалено тъмна, за да ги нося, щях да знам, че вампирската част ме е напуснала напълно и второ, познавайки Едуард, очилата вероятно бяха скъпи, а аз не исках да ги надраскам.

Той махна с пушката и каза:

— Просто върви бавно право към къщата и всичко ще бъде наред.

— Защи ли не ти вярвам? — попитах.

Той ме погледна с очи, мъртви и празни като на кукла.

— Не обичам бъбривци.

— Ще трябва да изчакаш да направя магията, преди да можеш да ме застреляш.

— Така ми казаха и на мен. Движение.

По-слабият мъж с очилата, който държеше Едуард на мушка, чакаше Мускулестия да ме накара да се раздвижа. Когато тръгнах, Очилатко накара и Едуард да тръгне. Накараха ни да се движим един до друг, настоявайки да стоим заедно. Накараха ни да сме заедно, така че ако се наложеше да започнат да стрелят, да могат да ни убият и двамата с един откос. Истински професионасписъки. Надявах се Олаф и Бернардо да бяха толкова добри, колкото се предполагаше да са. Ако не бяха, значи бяхме затънали в сериозни неприятности.

Къщата беше една от онези новаторски архитектурни сгради, каквито хората с повече пари, отколкото вкус, винаги наемат някой да им построи. Изглеждаше така, сякаш някакъв гигант беше изтърсил бял бетон в свободна форма, слагайки прозорци и врати тук и там, като стафиди в овесени бисквити. Приятна изненада, но никога не са там, където очакваш да ги откриеш. Несъответстващите прозорци караха къщата да изглежда деформирана. Вратата беше встрани и кръгла, като зееща уста. Прозорците не само че бяха кръгли и несъответстващи, но и броят им изглеждаше не пасваше на плана на етажа, сякаш някои от тях гледаха към тухлени стени, където не беше възможно да има стаи.

Бели стъпала водеха до кръглата врата, като един от онези анимационни езици, които се развиват от усти и се изтъркалват по стълбите надолу. Стъпалата не бяха достатъчно широки, за да ходим един до друг, така че Едуард мина няколко стъпала напред. Никой от мъжете зад нас не започна да протестира, затова продължихме да се движим.

Беше минало толкова много време откакто за последно бях носила чантичка, вместо чанта за кръста, че я усещах странно на рамото си. Трябваше да я придържам с ръка, за да не се премята насам-натам. Бях я сложила на лявото си рамо, оставяйки дясната си ръка свободна по навик. Не че ми беше останало нещо за изтегляне, вадене или нещо друго. Но винаги е добре, силната ти ръка да е свободна, просто за всеки случай. Или поне така винаги са ми казвали Едуард и Долф.

Казаха ни да спрем на върха на верандата, в кръг от ярка жълта светлина. Спряхме. Те се преместиха по-напред от двете ни страни, но все още малко зад нас. Първоначално не разбирах какво правеха, докато не се отвори вратата и още един мъж насочи същия вид автомат към нас. Мускулестия и Очилатия се бяха преместили, така че да не попадат в обхвата на неговия автомат и в същото време и той да не е в обхвата на техните. Не е лесно да използваш три автомата на такова малко пространство, без да покосиш собствените си хора, но те с лекота го направиха да изглежда такова. Другият носеше допълнителен пълнител за автоматите в кобур на бедрата си, а този имаше два на кръста си.

Мъжът на вратата беше афроамериканец и висок, може би колкото Олаф, доста над метър и осемдесет. Освен това беше напълно плешив, точно както Олаф. Ако някога се срещнеха, щяха да изглеждат като черна и бяла версия на едно и също тяло.

— Какво ви забави толкова? — попита той, гласът му беше дълбок, отговаряше на тялото.

— Носеха доста железа — каза Мускулестия.

Новият се подсмихна към мен.

— От начина, по който те описваше Ръсел, очаквах да изглеждаш като Аманда. А ти си просто една дребна кучка.

— Аманда, амазонката, която дойде в къщата на Тед ли? — попитах.

Той кимна.

Свих рамене.

— Не бих вярвала много на нещата, които говори Ръсел.

— Каза, че си му счупила носа, сритала си го в топките и си му спукала главата с парче дърво.

— Всичко е вярно, с изключение на последното. Ако му бях счупила главата, щеше да е мъртъв.

— Какво чакаме, Саймън? — попита Мускулестия.

— Дюс има някакви проблеми с откриването на палката.

— Дюс би имал проблеми с откриването на главата си, ако не беше закрепена на раменете му — продължи Мускулестия.

— Това е истина, но все пак трябва да изчакаме. — Оглеждаше и двама ни, оръжието стоеше леко в големите му ръце.

— За какво са ти слънчевите очила, кучко?

Не казах нищо за обръщението. Те държаха всички оръжия.

— Изглеждат готино — отговорих.

Той се засмя с топъл, тътнещ звук. Щеше да е приятен смях, ако не беше въоръжен.

— Ами ти, Тед— Чух че си лошо момче.

Едуард се трансформира в Тед, като магьосник, който беше решил, че все пак ще трябва да изнесе представление.

— Аз съм ловец на глави. Убивам чудовища.

Саймън погледна към него и нещо в начина, по който го направи говореше, че номерът на Тед не заблуждаваше.

— Ван Клийф разпозна снимката ти, Гробарю.

Гробарю?

Тед се усмихна и поклати глава.

— Не познавам никого, който се казва Ван Клийф.

Саймън просто погледна към Очилатия. Едуард имаше врме да обърне глава, така че пое удара с рамото си. Пристъпи, но не падна. Саймън отново погледна. Очилатия го удари в коляното и Едуард падна на коляно.

— Само момичето ни трябва функциониращо — каза Саймън. — Така че, ще те попитам само още един път: познаваш ли Ван Клийф?

Стоях, несигурна какво да направя. Лошите държаха прекалено много оръжия около нас и наш приоритет, трябваше да е спасяването на децата. Така че, без героизми, докато те не бяха в безопасност. Ако ние загинехме, не бях сто процента сигурна, че Бернардо и Олаф биха рискували живота си, за да ги измъкнат оттук. Така че, просто стоях и гледах Едуард, коленичил на верандата, чакайки го да ми даде някакъв сигнал, какво се очакваше да направя.

Едуард вдигна поглед към Саймън.

— Да.

— Да какво, задник?

— Да, познавам Ван Клийф.

Саймън се усмихна широко, очевидно доволен от себе си.

— Момчета, това е Гробаря, човекът, който все още държи рекорда за най-много убийства, от всички, които Ван Клийф някога е тренирал.

Не видях, а по-скоро усетих двамата мъже да потръпват. Тази информация не само имаше смисъл за тях, но ги и плашеше. Караше ги да се страхуват от Едуард. Кой, по дяволите, беше Ван Клийф, и кога и в какво беше тренирал Едуард— Исках да знам отговорите, но не достатъчно, че да попитам. По-късно, ако оцелеехме, щях да попитам Едуард. Може би дори щеше да ми каже.

— Аз не те познавам — каза Едуард.

— Постъпих веднага след като ти си се махнал — отговори Саймън.

— Саймън? — Едуард изговори името въпрос ително и големият мъж, изглежда разбра какво го питаше.

— Като в „Каквото и, по дяволите, да каже Саймън, по-добре да го направиш”*.

/*Има такава игра „Саймън казва”. Всички други играчи трябва да направят това, което казва Саймън/

Колко звучно, си помислих, но не го казах на глас.

— Сега мога ли да стана? — попита Едуард.

— Давай, ако можеш.

Едуард се изправи. Ако го болеше, не го показа. Лицето му беше безизразно, очите му бяха като парченца бледосин лед. Виждала съм го да убива с тази физиономия.

Усмивката на Саймън поувехна по краищата.

— Предполага се да си един подъл кучи син.

— Ван Клийф никога не е казал че съм подъл. — Изглеждаше съвсем сигурен в това.

Усмивката на Саймън изчезна напълно.

— Не, не е. Каза че си бил опасен.

— Какво би казал Ван Клийф за теб? — попита Едуард.

— Същото — отговори Саймън.

— Съмнявам се — отбеляза Едуард.

Втренчиха се един в друг и във въздуха между тях тежестта и опитването бяха почти видими. Нервите на Мускулестия първи не издържаха.

— Къде, по дяволите, е Дюс с палката?

Саймън примигна и премести много студените си кафяви очи върху мъжа зад мен.

— Млъквай, Мики.

Мики— Нямаше такова ярко звучене като прякорите на другите. Разбира се и Саймън не беше звучало толкова тежко, преди да бъде обяснено.

— Ван Клийф не разпозна нейната снимка.

— Няма причина да го прави— отвърна Едуард.

— Вестниците я наричат Екзекуторката.

— Така я наричат вампирите.

— Защо— викат така?

— Как мислиш?

Саймън погледна към мен.

— Колко вампирски убийства имаш, кучко?

Ако имах възможност тази вечер, щях да науча Саймън на някои маниери, но не точно сега.

— Не знам точно.

— Горе-долу.

Замислих се.

— Спрях да броя на около трийсет.

Саймън се разсмя.

— По дяволите, всеки мъж на тази веранда има повече убийства.

Повече от трийсет убийства— Кои, по дяволите, бяха тия момчета— Свих рамене.

— Не знаех, че това е състезание.

— Включи ли убийствата на хора? — попита Едуард.

Поклатих глава.

— Той попита за убийствата на вампири, не на хора.

— Добави и тях.

Това беше по-трудно.

— Единайсет, може би дванайсет.

— Четирдесет и три — каза Саймън — Биеш Мики, но не и Рустър. Явно Очилатия беше Рустър*.

/*Петел/

— Добави и превръщачите — продължи Едуард.

Беше се превърнало в състезание. Не бях сигурна дали наистина исках да изглеждам толкова опасна, колкото наистина бях, но се доверявах на преценката на Едуард.

— Ох, по дяволите, Едуард, не знам. — Започнах да броя на ум. — Седем — казах най-накрая.

— Значи петдесет — обобщи той.

Дори и само да го чуя на глас ме накара да искам да потреперя. Звучеше толкова психотично.

— Все още те бия, кучко — каза Саймън.

Тоя започваше да ми лази по нервите.

— Петдесетте включват само хората, които съм убила лично с оръжие.

— Искаш да кажеш, че не включват хората, които си убила с голи ръце ли? — Той се ухили, докато го казваше, сякаш не го вярваше.

— Не, тези ги преброих.

Усмивката му стана снизходителна.

— Тогава какво не си включила, малка кучко?

— Вещици, некроманти, такива неща.

— Защо не ги включваш? — това дойде от Мики.

Свих рамена.

— Защото да използваш магия, за да убиваш, води до автоматична смъртна присъда — каза Едуард.

Намръщих му се.

— Не съм казвала нищо за магия.

— Ние не сме приятели — каза Саймън — но тази вечер можеш да си честна, кучко. Не бихме казали на ченгетата. Нали така, момчета? — той се разсмя и другите се присъединиха към него, със същия вид нервен смях, с който се смееха и вампирите на Ицпапалотл, сякаш се страхуваха да не се засмеят.

Свих рамене.

— Повечето от петдесетте са разрешени убийства. Полицаите вече знаят за тях.

— Някога явявала си се пред съда? — това се чу от мълчаливия досега Рустър.

— Не.

— Петдесет законни убийства — отбеляза Саймън.

— Горе-долу — казах.

Саймън погледна към Едуард. Проведоха още едно състезание по тежки погледи.

— Ван Клииф ще я хареса ли?

— Той да, но тя няма да го хареса.

— Защо не?

— Защото тя не обича много-много заповедите и не слуша хората, просто защото имат една нашивка повече на рамото си.

— Липсва и дисциплина — каза Саймън.

— Тя е дисциплинирана. Просто ти трябва нещо повече от по-висок ранг, за да я накараш да ти се слуша.

— Теб те слуша — забеляза Саймън — Не искаше да говори за убийствата си, но последва твоите думи.

Думите му означаваха, че Саймън е много наблюдателен, прекалено наблюдателен, за да ми е спокойно. Бях го подценила. Глупаво от моя страна. Не, не глупаво, невнимателно.

Дойде друг мъж, с абсолютно същия пистолет в ръце. Беше на косъм под метър и осемдесет, но изглеждаше по-малък, деликатен някакси. Косата му беше тъмнокафява, къдрава, подстригана късо. Лицето му беше сладко по момичешки. Кожата му беше с онзи тъмен тен, който обикновено изобщо не е тен. Около врата му висяха комплект малки слушалки, които чрез жица бяха свързани с една метална кутия и малка плоска … палка прикрепена с връзка към кутията. Това трябва да беше Дюс с пръчката.

Не знаех какво беше това, но Едуард замръзна. Той беше наясно какво е и не му харесваше. Това не беше добър знак.

— Къде, по дяволите, беше? — попита Мики.

— Мики — каза Саймън, и „Мики” прозвуча по същия начин, по който Едуард казваше „Олаф” и получаваше абсолютно послушание. Нямаше повече коментари от задните редове. Саймън погледна към Дюс. — Направи го.

Дюс сложи слушалките, натисна един ключ и някакви бутони по кутията и отгоре— светна лампичка. На лицето му се изписа разсеян и вглъбен израз, сякаш чуваше неща, каквито ние не можехме. Започна от шапката на Едуард и продължи надолу, поколеба се при гърдите, после продължи обхода. Клекна до Едуард и прекара пръчката нагоре зад гърба му. Внимаваше много да стои извън огневата линия и на трите пистолета. Собственото му оръжие висеше на превръзка през рамото, която беше избутал назад зад гърба си, задържайки я да не му пречи, докато се движи, с добре поставен лакът.

Изправи се, смъкна слушалките и ги изключи от кутията.

— Чуй това. — Той размаха палката пред гърдите на Едуард. Машинката започна да бибитка като обезумяла.

— Свали си ризата — каза Саймън.

Едуард не започна да спори. Разкопча ризата си и я подаде на Дюс, който размаха палката покрай нея. Проклетията остана тиха.

Дюс отново махна с палката покрай гърдите на Едуард и палката избипка. Плъзна я отново покрай ризата в ръцете си. Никакъв звук.

— Долната блуза — каза Саймън.

Наложи се Едуард да свали шапката си. Подаде я на мен, после измъкна тениската през главата си. Бронежилетката изглеждаше много неестествена и бяла. Подаде тениската на Дюс и отново минахме през същата процедура.

— Свали жилетката — нареди Саймън.

— Кажи ми първо едно нещо — попита Едуард. — Децата добре ли са?

— Защо, по дяволите, ти пука за децата на някаква кучка?

Едуард просто го изгледа, но в този поглед имаше нещо, което накара Саймън да отстъпи крачка назад. Той забеляза какво е направил и се върна напред, насочвайки пистолета стабилно в гърдите на Едуард.

— Свали проклетата жилетка.

— И без това е прекалено горещо за бронежилетка — каза Едуард. Изразът, звучеше странно от устата на Едуард, човекът на малкото думи, но трябваше да го познаваш добре, за да знаеш, че е странно. Имах чувството, че току-що беше дал знак за нула оцелели. Той разкопча велкрото, плъзна жилетката през главата си и я подаде на Дюс.

Едуард стоеше гол от кръста нагоре. Изглеждаше крехък покрай мускулите на Мики или много високия Саймън, но явно и те забелязваха в него, това, което и аз виждах, защото дори и така, невъоръжен и полугол, все още се страхуваха от него. Виждаше с е в начина, по който Саймън реагираше към него. Начинът, по който другите, с изключение на Дюс, стояха на разстояние. При Дюс изглежда не работеха същите инстинкти, както при другите, макар че и той нито веднъж не пресече огневата линия. Караше Едуард да протегне ръка или самият той клякаше под линията на насочените оръжия. Никой от тях не беше невнимателен. Това не беше добър знак.

Той плъзна палката по жилетката. Когато палката избипка, подаде жилетката на Саймън. След това прекара пръчката над голите гърди на Едуард. Тишина. Това беше добре, защото мисля че Саймън щеше да каже „кожа”, по същия начин, по който беше казал риза, тениска, жилетка. Само защото Едуард го изнервяше, не означаваше, че и той сам по себе си не е страшен.

— В бронежилетката. Това е добро — каза Саймън — Повечето хора, дори и да те накарат да се съблечеш, не биха проверили жилетката.

Едуард само го изгледа.

— Сега нея.

Дюк мина патешката пред нас. За всеки случай, ако някой започнеше да стреля, той щеше да е в безопасност. Никой никого не застреля. Естествено, нощта едва сега започваше. Той се изправи от другата ми страна. Не си направи труда да сложи отново слушалките, просто прекара палката пред мен. Тя избипка.

— Върни му шапката, моля.

Моля — звучеше освежаващо след като ме бяха нарекли кучка около дузина пъти.

— С удоволствие — казах и върнах шапката обратно на Едуард.

Дюс погледна нагоре, когато проговорих, сякаш и той не беше свикнал на учтивост от другите. Палката мина над мен и избипка на нивото на гърдите ми.

— Свали си ризата, кучко — каза Саймън.

Извадих я от панталоните и започнах да я разкопчавам.

— Името ми е Анита, не „кучко”.

— Сякаш ми дреме — отговори той.

Добре, бях опитала да съм мила. Подадох ризата на Дюс и магическата му пръчка.

Тя избипка, но когато я плъзна отново над мен, нямаше звук. Дюс постави нежно кутията на земята, пръчката върху нея и започна да разглежда ризата. За по-малко от минута беше открил тънка жичка, с леко удебелен край, пришита в яката на ризата.

— Изглежда като предавател, може би някакъв насочващ предавател.

Саймън хвърли жилетката към Дюс.

— Срежи я и виж какво има вътре.

Дюс измъкна сгъваем нож от задния си джоб и направи едно от онези бързи движения с китката, които отварят острието. Първо прекара длани през жилетката със затворени очи, после започна да реже. Жицата беше по-дълга, с малка кутийка, прикрепена към нея.

— Това е приемник. Някой там навън чува всичко, което си говорим.

— Унищожи предавателя.

Дюс смачка моя с пета. Когато от него остана само едно малко петно метал и пластмаса на верандата, той вдигна глава и ни се усмихна, сякаш беше направил нещо добро. На Дюс му хлопаха няколко дъски. Смешно, колко много от хората, на които Едуард ме беше представил, бяха така.

— Кой е там, Гробарю? — попита Саймън.

Едуард отново беше нахлупил шапката си. Изглеждаше смешно с шапка и без риза, но той изглеждаше абсолютно спокоен. Ако беше нервен, не можех да кажа.

— Ще те попитам мило още един път и след това няма да съм толкова мил — той изглеждаше така, сякаш стягаше раменете си, като че той щеше да е този, който щеше да бъде бит. — Кой беше от другата страна на тази жица— Кой е отвън?

Едуард поклати глава.

Саймън кимна.

Рустър го удари в гърба, и сигурно беше силно, защото го свали на колене. Нещо на приклада на пушката сряза кожата на два места. Той остана на ръце и крака за няколко секунди, сякаш беше зашеметен, после се изправи на крака и се обърна към Саймън.

— Отговор— на въпроса, Гробарю.

Едуард поклати глава, отново. Беше готов за следващия удар. Той го накара да се олюлее, но не падна. Появи се трета малка рана. Порязванията не бяха сериозни, но показваха колко много сила се употребява. На следващата сутрин щеше да има дяволски синини.

— Тя може да знае — каза Мики.

— Не знам кои са — казах и лъжата се плъзна гладко между устните ми. — Едуард каза, че ни трябва подкрепление. Той намери някого.

— Ще се набуташ в подобна ситуация с непознати хора зад гърба ти— Не изглеждаш толкова глупава — отбеляза Саймън.

— Едуард гарантира за тях.

— А ти му вярваш?

Кимнах.

— Би му поверила живота си?

— Да — отговорих.

Саймън ме погледна, после върна поглед върху Едуард.

— Тя ли е твойта мадама?

Едуард премигна и разбрах, че печелеше време, за да реши кой отговор щеше да е най-безболезнен.

— Не.

— Не съм сигурен, че ви вярвам и на двамата, но ако пребием кучката и тя се окаже прекалено зле, за да направи магията, Райкър ще побеснее.

— Защо не накараш Гробаря да повика подкреплението си да дойде насам? — попита Дюс.

Всички замръзнаха, после го погледнаха и Саймън попита:

— Какво каза?

— Ако могат да ни чуят, защо не го накараш да ги повика тук с вдигнати ръце, нещо такова?

Саймън кимна и се обърна към Едуард.

— Кажи им да дойдат при къщата. С ръце, където можем да ги видим.

— Не биха дошли — отбеляза Едуард.

— Ще дойдат или ще ти отнесем шибаната глава. — Саймън опря пушката с късия приклад до рамото си, а цевта— в челото на Едуард. — Повикай ги да дойдат в къщата. С вдигнати ръце. И да хвърлят оръжията си на земята.

Смешно как Саймън и за миг не беше допуснал, че отвън може да беше полицията, сякаш не вярваше, че Гробаря би я докарал на купона.

Едуард се втренчи в цевта на пушката, покрай нея, в очите на Саймън с обичайния си поглед. очите му бяха студени и празни като зимно небе. Нямаше страх. Нямаше нищо. Сякаш и той не беше там изобщо.

Едуард може и да беше спокоен, но аз не бях. Бях виждала достатъчно лоши хора, за да знам, че Саймън говореше сериозно. Още повече, той искаше да го направи. Щеше да се чувства в по-голяма безопасност, ако Едуард беше мъртъв. Нямах никакви идеи, но не можех просто да стоя там и да зяпам.

— Кажи им, Гробарю, или ще разпръсна главата ти по цялата веранда.

— Дори и да ги повикам, не биха дошли.

Саймън притисна дулото така, че Едуард трябваше да напрегне крака, за да не бъде избутан назад.

— По-добре се надявай да дойдат. Не се нуждаем от теб жив, само от нея.

— На мен ми трябва жив — казах.

Очите на Саймън проблеснаха към мен, после се върнаха на Едуард.

— Лъжлива кучка.

— Саймън, ти вещица ли си? — попитах, макар че знаех отговора. Щях да усетя, ако беше практикуващ.

— Какво занчение има това, по дяволите?

— Тогава не знаеш какво ми трябва, за да направя тази магия, така ли е— Шефът ти ще е бесен, ако утрепеш някого, който ми е трябвал, за да го запазя в безопасност от чудовищата.

— Защо се нуждаеш от него? — попита Дюс.

Преглътнах и се опитах да мисля, но нищо добро не изплуваше. Опитах с истината. Върши работа, когато ми свършат всички други възможности.

— Райкър каза, че няма да нарани децата. Каза, че няма да нарани и нас. Каза че иска от мен само да го спася от чудовището. Ако издухаш мозъка на … Тед оттатък оградата, тогава не мога да вярвам на никое от другите обещания на Райкър. Секундата, в която реша, че Райкър ще убие децата и нас, след като си свърша работата, няма начин да ме накарате да му помогна.

Очите на Саймън проблеснаха отново към мен.

— Можем да ти дадем стимул.

Не видях кимването, но усетих Мики да се движи зад мен. Никога не съм била добра в поемането на удари. Дръпнах се без да мисля и той пропусна рамото ми, но бях права. Той знаеше как да се бие. Обръщах се към него, за да направя нещо, не знам какво, когато прикладът на пушката се стовари в брадичката ми. Мисля, че го бях вбесила като се дръпнах, защото ме удари силно.

Следващото нещо, което разбрах, беше, че съм на земята, гледайки нагоре. Дюс беше клекнал до мен и галеше лицето ми. Стори ми се, че ме е потупвал известно време, сякаш бях припаднала. Не си спомнях да съм припадала. Очилата ги нямаше. Не знаех дали Дюс ги беше махнал или те бяха отлетели, когато главата ми отхвръкна назад.

— Будна е — каза Дюс, с донякъде замечтан глас. Усмихна ми се нежно и продължи да ме гали.

Саймън клекна до мен, блокирайки светлината.

— Как ти е името?

— Анита, Анита Блейк.

— Колко пръста?

Гледах ръката му да се движи напред-назад, следейки я с очи.

— Два.

— Можеш ли да седнеш?

Това беше добър въпрос.

— Може би, с помощ.

Дюс постави ръка зад гърба ми и ме повдигна. Оставих го да поеме голяма част от тежестта, не защото беше необходимо, а защото ако мислеха, че съм по-наранена, отколкото бях, можеше да ги накара да вярвят, че съм по-малка заплаха. Имахме нужда от всяка помощ.

Почивах си на рамото на Дюс. Той си тананикаше нещо беззвучно под нос, ръката му обхващаше лицето ми, галейки кожата, отново и отново. Най-накрая можах да видя всичко. Едуард беше на колене с ръце хванати една за друга върху каубойската му шапка. Пистолетът на Рустър докосваше главата му. Едуард не изглеждаше наранен. По-скоро го бяха направили, за да го спрат от някоя героична постъпка.

Устната на Мики беше разкървавена. Внимаваше да не погледне никого в очите.

— Можеш ли да стоиш? — попита Саймън.

— Аха, с помощ.

— Дюс.

Дюс ми помогна да се изправя и светът потрепери. Хванах се за Дюс, ръцете ми се впиха в него, докато светът се опитваше да се изплъзне от обхвата ми. Може би не се преструвах, че съм наранена.

— По дяволите — каза Саймън. — Можеш ли да ходиш, ако Дюс ти помага?

Опитах се да кимна, но ми се догади. Наложи се да дишам дълбоко, за да се успокоя, преди да мога да му отговоря.

— Така мисля.

— Добре. Да вървим. — Той отстъпи на заден в къщата, очите му обхождаха мрака отвъд, макар че с цялото това осветление, нощното му виждане вероятно не ставаше за нищо. Дюс и аз влязохме след него. Беше окачил жицата на Едуард около врата си като сТедоскоп. Едуард беше следващ, а ръцете му бяха поставени стабилно на главата. Рустър и накрая Мики оформяха ариегарда. Подредиха се на зиг-заг, така че ако някой започнеше да стреля имаше място за маневри.

Саймън започна да се изкачва стълбище. Погледнах нагоре и светът се завъртя. Дюс извика:

— Саймън, не съм сигурен, че тя ще може да се качи.

— Мики. — Въпросният мъж застана в подножието на стъпалата. — Носи я.

— Не искам той да ме докосва — започнах да протестирам.

— Не съм ви питал, и двамата — прекъсна ме Саймън.

Мики подаде оръжието си на Саймън, после пое ръката ми. Дръпна ме прекалено бързо и внезапно се оказах преметната на рамото му, с главата надолу. Не можех да дишам. Светът се въртеше и ми ставаше лошо.

— Ще повърна.

Той ме тръшна без церемонно обратно на краката ми и аз паднах. Саймън беше този, който ме хвана.

— Прекалено ли си зле, за да направиш магията?

Знаех отговора на този въпрос — не. Защото, ако Райкър решеше, че не мога да му помогна, щеше да ни убие всички.

— Мога да го направя, ако приятелчето ти Мики не ме провесва през рамото си, така че главата ми да виси надолу. Трябва да стоя изправена или нещата няма да се подобрят.

— Носи я в ръцете си, не през раменете си — нареди Саймън. — Всичките тези мускули все трябва да стават за нещо.

Мики ме вдигна на ръце, както се носи малко дете. Стоеше така, сякаш не тежах никак. Беше силен, но този начин на носене е по-труден, отколкото изглежда. Щяхме да видим как се справяше, ако трябваше да се изкатери повече от един етаж. Тук се вписваше и надеждата, че нямаше да ме изпусне.

Преметнах ръка върху рамото му. Бих сключила ръце зад врата му за по-сигурно, но не можех да стигна покрай мускулите на раменете без да се напъна.

— Колко вдигаш от лежанка?

— Сто седемдесет и пет.

— Впечатлена съм — казах.

Той се наду леко. Мики беше опасен, но ако можех да го спра да не ме удря, той беше слабата брънка. Рустър следваше заповеди твърде добре. Саймън си беше Саймън. Дюс изглеждаше безвреден, но имаше нещо в тези замечтани очи, което изглеждаше малко страшно. Може и да грешах, но бих пробвала да измамя Мики, преди да се пробвам с Дюс. За канадска борба бих се спряла на Дюс.

Мики изкачи без усилие стълбите, с мен на ръце. Можех да почувствам мускулите в краката му, как изтласкваха, как работеха. Отново придобих впечатление за необхватен физически потенциал и бързина.

— Какво означава Мики? — попитах.

— Нищо.

— Саймън обясни своя прякор, просто ми се иска да знам какво означава твоя.

Дюс отговори:

— Идва от Мики Маус.

— Млъквай, Дюс.

— Има татуировка на Мики на задника си — продължи Дюс, сякаш Мики не беше проговорил.

Лицето на Мики потъмня и той се обърна да изгледа злобно другия мъж. Аз просто се опитвах да запазя лицето си безизразно. Кой идиот би си татуирал Мики Маус на задника— Но не бих го казала на глас, не и с тези ръце като стволове, обвити около крехкото ми тяло. Ако нямах белезите, онзи удар вероятно щеше да ме е убил. Не, не исках Мики да ми е ядосан.

Имаше площадка и второ стълбище. Мики дори не се поколеба на площадката. Просто продължи по следващия комплект стъпала. Краката му се движеха все така лесно и по второто стълбище, както бяха го правили и по първото. Изобщо не спря, за да си поеме дъх. На практика дишането му едва се беше ускорило. Каквито и оплаквания да имате към Мики, „извън форма” не беше едно от тях.

Казах му го.

— По колко тичаш на ден?

— По осем километра всеки ден. Как разбра?

— Много бодибилдъри щяха да имат вече проблеми. Те пренебрегват аеробиката, но ти се движиш като добре смазана машина. Дори не си се задъхал. — Имаше нещо много интимно да бъдеш носен в нечии ръце по този начин, някакъв спомен от детството и ръцете на родителите ти, може би.

Ръцете на Мики се стегнаха около мен, тази на бедрото ми започна да масажира крака ми. Не му казах да спре. От опит знаех, че ако един мъж е заинтересуван да прави секс с теб, се колебае да те убие, преди да го е постигнал. Това правило не важи винаги, но в повечето случаи е вярно. Номерът е да накараш мъжа да мисли повече за секс, отколкото за насилие, така че да е леко объркан. Точно сега имахме нужда от малко объркване сред враговете си.

Намирахме се в широк, бял коридор, който минаваше по дължина на най-горния етаж на къщата. На стената имаше бели врати със сребърни дръжки. Нищо не ги отличаваше една от друга. Саймън тръгна към най-далечната врата и Мики го последва с мен на буксир. Можех да видя Дюс след нас и Едуард, тъкмо изкачващ последните стъпала с Рустър зад него, пристъпващ извън обхвата на ръцете и краката му. Тези момчета бяха добри. Бях стигнала до този момент, разчитайки, че лошите не са толкова добри. Дори и да бяха вампири или върколаци, бяха непрофесионасписъки. Но никога не съм била около професионални лоши момчета, които да са такива специалисти. Това променяше възможностите ни от лоши към отвратителни.

Саймън отвори вратата. Бяхме тук. Все още бяхме живи. Нощта все още криеше възможности.

56

Мики ме спусна почти в средата на много хубав персийски килим. Продължи да държи едната си ръка около раменете ми, сякаш идеята да ме носи беше негова. Стиснах го леко преди да пристъпя настрани. Нямах за цел да се държа курвенски, но исках да се надява, в случай, че се окажеше полезно. Стаята приличаше на кабинет на процъфтяващ учен. По стените висяха антични карти в рамки. Почти всяко свободно пространство бе заето от полици, изпълнени с множество книги, които изглеждаха често четени и употребявани. Върху голямо, покрито с кожа бюро се виждаха отворени книги, с разделители в тях и изписани на ръка залепващи списъкчета, сякаш бяхме прекъснали нечие научно изследване.

Зад бюрото седеше мъж. Беше едър, едновременно висок и широк. Не бе точно дебел, но се беше отправил натам. Той се изправи с усмивка от стола и се запъти към нас с протегната ръка. Движеше се с увереност и лекота като бивш спортист, оомекнал от обикновения живот. Тъмната му коса беше постригана много късо, а темето му беше почти голо. Ръцете му бяха големи, а допълнителното тегло си личеше там, където колежанският пръстен  беше започнал да се впива в кожата. По ръцете му имаше мазоли сякаш не се страхуваше от физическия труд, но те започваха да губят от изпъкналостта си, омекваха, потъвайки обратно в кожата. Вероятно някога беше дал своя дан в тежкага работа, но вече бе престанал.

Той сграбчи ръката ми с двете си ръце, при условие, че едната беше достатъчна, за да обхване и двете мои.

— Толкова се радвам, че сте тук, г-це Блейк.— Изрече го сякаш съм била поканена, вместо изнудена.

— Радвам се, че един от нас е доволен, че съм тук— отговорих.

Усмивката му се разшири и той пусна ръката ми.

— Съжалявам за малкото ни представление. Саймън се обади, защото беше помислил, че Мики е счупил врата ви. Толкова съм щастлив, че е преувеличил.

— Не много, г-н Райкър.

— Достатъчно добре ли се чувствате, за да направите магията— Може първо да пием чай, да ви оставим да си починете.

Успях да се усмихна.

— Благодарна съм, че всички сме толкова цивилизовани и едно кафе би било чудесно, но къде са децата?

Очите му се стрелнаха през мен към Едуард. Ръцете му все още бяха кръстосани върху шапката, но поне не го бяха накарали отново да коленичи.

— А, да, децата.

Не ми хареса начинът, по който го каза, като че ли новините щяха да бъдат лоши.

— Къде са?— попита Едуард и Рустър отново го удари с оръжието отзад. Това го накара да се олюлее и се наложи да изчака замайването да премине, преди да се изправи. Ръцете му не помръднаха от главата, сякаш знаеше че си търсят извинениее, за да го наранят отново.

— Обещахте ни, че няма да ги нараните— казах.

— Закъсняхте— отговори Райкър.

— Не— каза Едуард.

— Недей— изрекох, в момента, в който Рустър вдигна ръка за още един удар. Така или иначе го направи. По дяволите. Отново се обърнах към Райкър.— Всяка жестокост, която извършите, спомага да бъда убедена, че нямате никакви намерения който и да било от нас да се измъкне оттук жив.

— Уверявам ви, г-це Блейк, че възнамерявам да ви пусна.

— А другите?

Той сви леко рамене и се върна зад бюрото.

— За нещастие хората ми мислят, че г-н Форестър е прекалено опасен, за да бъде оставен жив. Съжалявам за това.— Седна в хубавия въртящ се стол, лактите му бяха върху страничните облегалки, а върховете на дебелите му пръсти бяха опрени.— Но ще бъде полезен, преди да умре. Ако вие показвате неохота, ще си го изкараме на г-н Форестър. Тъй като така или иначе възнамерявахме да го убием, можем да му направим всичко, което искаме и то ще бъде без значение.

Стомахът ми се беше свил, пулсът ми се беше качил в гърлото, така че ми се наложи да преглътна два пъти, за да мога да проговоря.

— А децата?

— Наистина ли ви интересува?

— Попитах, нали?

Той се пресегна зад бюрото и натисна нещо. Задните стени на стаята се отвориха с плъзгане и разкриха толкова много оборудване, че и НАСА можеше да се гордее. Имаше четири черни телевизионни екрана, но поради някаква причина не смятах, че това е новата цифрова телевизия на Райкър.

— За какво е това, по дяволите?— попитах.

— Това, всъщност, не е ваша грижа. Дадох сигнал да бъдат доведени още мъже. Когато пристигнат, ще ви покажа децата.

— Защо са нужни още мъже— се поинтересувах.

— Ще видите— отвърна той.

Не се наложи да чакаме дълго. През вратата влязоха четирима мъже. Двама от тях разпознах — Харолд с белезите по лицето и Нют, когото почти бях превърнала в сопрано. Харолд държеше пушка, а Нют големия си никелиран четирдесет и пети калибър. Но двамата мъже зад тях бяха проблемът.

Единият беше висок и представляваше само мускули и тъмна, лъскава кожа. Не беше с размерите на Мики, но и нямаше нужда. Влезе в стаята, заобиколен от облак от собствения си потенциал за насилие. Накара всичките ми сетива да настръхнат, сякаш знаеха, че това е някой, който трябва да бъде избягван. Носеше същото оръжие като останалите, но беше добавил и ножове. Под лактите, в горната част на ръцете, на двете бедра и дори зад раменете се показваха дръжки. По някакъв начин това беше много примитивно и много ефективно. Ако беше влязъл в килия, човек можеше само да падне на колене и да се моли за милост.

Другият беше среден на ръст, с обикновена кестенява коса, постригана късо, без да е прекалено тъмна, нито прекалено светла, нито прекалено каквото и да било друго. Имаше физиономия, която човек нямаше да запомни и две секунди след като я е видял, защото нито беше достатъчно красив, нито достатъчно грозен, за да изпъква. Беше един от най-незапомнящите се хора, които съм виждала, и въпреки това кафявите му очи се плъзнаха бързо върху мен, срещнаха моите за секунда и усетих разтърсване до пръстите на краката си. Само един поглед и вече знаех, че от двамата мъже, той би убил по-бързо.

Имаше същия автомат, като на останалите, но го беше допълнил с нещо, което приличаше на десет милиметров автоматичен пистолет. Не разпознах марката. Ръцете ми не са достатъчно големи за десет милиметров, така че не съм им обръщала кой знае колко внимание.

— Саймън, искам по двама от нашите и при всеки от гостите ни.

— Нека при него са четирима— отвърна Саймън.

— Осланям се на опита ти.

Рустър накара Едуард да застане на колене. Саймън накара Мики да отиде до Едуард. Предполагам, че не искаше да рискува Мускулестия да ме удари пак. Ако убиеха Едуард рано, все още разполагаха с децата, с които да ме изнудват. Саймън изпрати обикновения мъж при Едуард и самият той застана на пост край Едуард. Мислеха, че той е много опасен и бяха прави.

Гаденето започваше да преминава, но цялата тази подготовка ме изнервяше. Страхувах се от това, което щяхме да видим. Ако те се бояха да ни го покажат, нямаше да сложат четирима мъже при Едуард. При мен останаха Дюс и мъжът с ножовете. Харолд и Нют останаха близо до вратата. Харолд изглеждаше нервен.

Дюс ме докосна по ръката, проследявайки подутината от белега на лакътя ми.

— Какво ти го е направило?

— Вампир.

Той повдигна ризата си и ми показа корем, покрит с бели белези.

— Рана от минохвъргачка.

Не бях сигурна какво се очаква да кажа. Но решението ми беше спестено, защото мъжът с ножовете ме сграбчи за ръката и ме обърна с лице към Райкър. Продължи да ме държи за ръката, и понеже дланта му обхващаше рамото ми напълно, нямаше да мога да се измъкна лесно.

— Време е за шоу— каза Райкър. Натисна друг бутон и два от мониторите оживяха. Черно-бели кадри от килии. В началото всичко, което виждах беше гърба на Ръсел в едната стая и гърба на амазонката Аманда в другата. След това очите ми видяха крака, които се подаваха около жената. Крака, обути в дънки и маратонки и с вързани глезени. Прекалено големи, за да са на Бека. Сигурно беше Питър.

Тя се беше съблякла гола до кръста и пред нейния мускулест гръб всички в тази стая, с изключение на Мики, започнаха да изглеждат хилави. Познах я единствено заради дължината на косата. Тя се наведе напред и откри повече от тялото на Питър. Беше смъкнала дънките и бельото му до коленете. Играеше си с него.

Погледнах към пода, след което отново нагоре.

Тя се опита да го целуне, но когато той си извърна главата, го зашлеви силно два пъти— първо по едната буза, а после по другата. По устата му вече имаше кръв, като че ли не го удряше за пръв път. Тя се наклони назад за целувка, като по този начин разкри към камерата малки, стегнати гърди. Целуна го и този път той— позволи. През цялото време ръката— не беше спирала да работи върху тялото му.

Обърнах се бавно към другия монитор. Моля те, Господи, моля те, не позволявай Ръсел да причинява същото на Бека! Той не го правеше и бях благодарна. Обърна се с нея в скута си, сякаш знаеше, че вече има публика, с която да си играе. Прегръщаше я така както човек държи малко дете, но беше притиснал едната малка ръка, а два от пръстите— бяха извити под лош ъгъл. Докато гледахме счупи трети и устата— се отвори в беззвучен писък.

— Да пуснем ли звук?— попита Райкър.

Бека пишеше високо и сърцераздирателно. Ръсел я люлееше и— мърмореше успокояващо. Погали я по косата и погледна право в камерата. Носете му все още беше превързан. Знаеше, че сме там.

Гласът на Питър се чу писклив. Никога не беше звучал повече като малко момче, отколкото сега.

— Моля те, недей. Моля те, спри!— Ръцете му бяха вързани на кръста, но все още се съпротивляваше.

Тя го зашлеви.

— Ще ти стане хубаво, обещавам.

Погледнах към Едуард. Саймън беше опрял пистолет в главата му. Шапката беше на земята. Безлично изглеждащият мъж беше измъкнал от някъде нож и го беше притиснал до гърлото на Едуард. Капка кръв се процеди по кожата му. Срещнах погледа му и знаех, че всички в тази стая, всички в тази къща бяха мъртви. Те просто още не го знаеха.

Едуард започна да казва нещо, но Саймън изрече:

— Не, ти няма да приказваш или Шутър ще пререже гърлото ти.

Безличиният сигурно беше Шутър. Името не му отиваше. Нямаше да позволят на Едуард да говори, така че на ход бях аз, но и двамата знаехме как ще свърши тази игра. Внезапна смърт.

— Изкарай ги от там, Райкър.

— Децата?— Гласът му накрая се извиси въпросително.

— Нареди им да оставят децата на мира, веднага.

— А ако не го направя?

Усмихнах се.

— Тогава чудовището ще влезе тук и ще те изкорми.

Очите му трепнаха. Това то притесняваше. Хубаво.

— Мисля си че да знаеш какво се случва с тях, би трябвало да ускори магията за защита.

— Ако не прекратиш това, Райкър, няма да остане нищо за спасяване.

— Не знам. Мисля, че на момчето му харесва, ако съдя по звуците.

Опитвах се да не чувам, но дъхът на Питър излизаше все по-бързо и по-бързо, френетичен, но не беше звук от болка. Той изкрещя:

— Недей, моля те, недей.

Погледнах и ми се прииска да не бях. Някои гледки прорязват съзнанието ти и след себе си оставят белег, който никога не зараства. Да наблюдавам как Питър се гърчи, хванат в капана на първото си удоволствие и ужаса от всичко, бе една от тези гледки. Гордея се, че никога на трепвам. Ако измъчват някого, не отмествам поглед. Да погледна настрани спестява единствено моята болка, но не и тяхната. Ако не мога да им я спестя, тогава гледам, един вид уважение и същевременно наказание за мен самата, да ми напомня какво се случва с хората, когато ги подведа. Но аз подведох Питър два пъти, защото отместих поглед точно преди един безмълвен писък да се откъсне от устата му. Не беше звук от болка.

Обърнах се настрани и може би го направих прекалено бързо, като се има предвид нараняването на главата или причината беше друга, защото стаята се завъртя в сияние от цветове. Опитах да се смъкна на колене и мъжът с ножовете дръпна ръката ми, задържайки ме на крака. Хубаво, повърнах върху него.

Той отскочи назад и даже ми пусна ръката. Паднах на колене, благодарна, че съм ниско на земята. Повръщането ми беше докарало ужасно главоболие. Гласът на Райкър се чу през следващото замайване.

— Аманда, Ръсел, бъдете така любезни и оставете децата на мира. Нашата г-ца Блейк е прекалено гнуслива, за да свърши работата си, докато се страхува за безопасността им.

Вдигнах поглед към мониторите, за да се убедя, че наистина напускат стаите. Ръсел целуна Бека по главата и я остави свита в ъгъла и плачеща за майка си. Аманда сложи превръзка на очите на Питър, докато той я умоляваше да не го прави. Тя прошепна нещо в ухото му, което го накара да се свие на топка. Остави панталоните му спуснати, вдигна ризата си от пода и излезе.

Свих се на пода според собствената си версия за топка. Останах коленичила, докато се опитвах да реша дали ще повърна отново или не. Обикновено, такова замайване е признак на мозъчно сътресение. Главоболието беше друг признак. Но си мисля, че бях прескочила ръба от чисти нерви. Преди доста често повръщах на местопрестъпленията. Очевидно, все още имаше неща, с които не можех да се справя, като например насилието над деца. Мили Боже, моля те, помогни ни малко. Помогни ни да ти изведем невредими.

Чу се пиукане и Райкър натисна друго копче върху бюрото си.

— Какво има?

— Долу имаме два трупа. Изкормени са.

Райкър пребледня.

— Чудовището.

— Ножове, някакъв вид големи скапани ножове.

— Сигурен ли си?— попита Райкър.— Напълно ли си сигурен?

— Да, господине.

— Изглежда, че си имаме нарушители.— Той погледна към Саймън.— Какво ще предприемеш относно компанията ни, Саймън?

— Ще ги убия, господине.

— Тогава го направ?.

— Шутър, Рустър, останете при него и го убийте веднага, щом Райкър нареди. Мики, ти си с мен.— Той погледна през стаята към двамата мъже до мен.— Вие оставате с нея. Погрижете се никой друг да не я удря. Харолд, Нют, елате с мен.

След което изчезнаха и останахме с по двама лоши момчета на човек, и Райкър. Никога нямаше да стане по-добре, отколкото беше сега.

— Има ли баня?— попитах.

— Отново ли ще ти прилошее?

— Възможно е.

— Вие двамата я отведете. И Дюс, ако можеш да измислиш нещо градивно, което няма да остави следи или да нарани по какъвто и да било начин физически г-ца Блейк, но все пак ще я убеди, че децата или г-н Форестър не са единствените, които могат да пострадат, направи го. Може би ще и демонстрираш какво означава прякорът ти. Разполагаш с половин час. Не съществуваха много неща, които можеше да се причинят на човек и които да отговарят на изискванията на Райкър. Повечето, за които се сещах, бяха свързани със секс. Обикновено, приказките за предстоящото ми изнасилване ме тревожеха, но всичко, за което мислех сега бе, че имам на разположение половин час с двама мъже, които може да искат повече да правят секс с мен, отколкото да ме убият. Всичко, което аз исках да направя, бе да ги убия. Това опростяваше опциите ми. Но казах:

— Има ли някаква причина, поради която да измъчвате и мен или това е просто хоби?

Той се усмихна, доволен, уверен.

— Мислех, че ще бъдете достойна за хората ми, но ви намирам за слаба, г-це Блейк. Слабостта трябва да бъде наказана. Но това трябва да бъде извършено внимателно, така че все пак да направите заклинанието, защото го искам.

— Нямаше ли реплика, че нещата трябва да се вършат внимателно или ще развалиш магията?

Дюс се разсмя. Райкър ми се намръщи.

— Това е от „Магьосникът от Оз”— каза Дюс.— Злата вещица го казва на Дороти.

— Отведи я, Дюс и той сбърчи носа си и се почисти Блейд. Добре дошъл си да помогнеш при наказанието, но Дюс командва. Не я искам наранена.

Дюс ме хвана почти нежно за ръката и ми помогна да се изправя на крака. Човекът, върху когото бях повърнала, Блейд, вървеше няколко стъпки зад нас. Очевидно не поемаше рискове. Един мъж се появи на вратата. Беше тъмен латиноамериканец с горе-долу дълга коса и с презраменен кобур, допълнен с девет милиметров автоматичен пистолет. Приличаше на местен наемник, но не беше. Вибрираше от сила. От него се изливаше трептяща енергия. Медиум, а може би и повече от това.

— Г-це Блейк, запознайте се с нашия местен експерт по свръхестественото— Аларио. Той отговаряше за защитните магии във всичките ми имоти. Но напоследък изкуството му го провали в един от магазините ми и служителите ми са мъртви. Вие ще успеете там, където той се провали.

Аларио ме наблюдаваше с тъмни и студени очи. Силата му пламна над моята, докато Дюс ме водеше покрай него. Разпознахме се един другиго като сила, сега нямаше време за нищо друго, но по-късно щеше да има. От което се опасявах. Аларио беше голямата работа, един от практикуващите изкуствата. Доста бързо щеше да се сети, че не знаех бъкел за магиите за защита, поне не и за този вид, който искаше Райкър.

Дюс ме поведе по белия коридор, заедно с Блейд, който ни следваше. Времето ни изтичаше. Не можех да се върна обратно в онази стая и да си измисля магия. Олаф се беше провалил в опита си да направи убийствата да изглеждат достатъчно ужасяващи, че да заблудят лошите. Единственото хубаво нещо, което беше направил, бе да раздели силите им и трябваше да се възползвам от това докато мога. Което означаваше, че ако въобще беше възможно, само един човек щеше да се върне от банята. Да се надяваме, че това щях да съм аз.

57

Беше една от онези бани с отделно помещение с двойна мивка. Дюс ме отведе в отделението с душа. Успях да се поизчистя на сухо— това беше най-доброто, което можех да направя, но дори и от това главата ме заболя. Болеше ме толкова силно, че се принудих да затворя очи, за да попреча на мозъка ми да изтече през тях. Ако нямах сътресение, то тогава това беше адски добра имитация.

Дюс намокри една кърпа за лице и ми я подаде.

— Благодаря. — Сложих си я върху лицето и се опитах да помисля. До този момент Дюс не ме беше докоснал. Блейд опитваше да се почисти в отделението с мивките, но скоро щеше да поиска душ.

— Хареса ми физиономията на Блейд, когато повърна върху него. Беше безценно.

Сложих кърпата на врата си. Бързо обмислих какво имам в чантата и с какви възможности разполагам. Но гласът ми беше спокоен, точка за мен.

— Блейд— Като героят от комиксите*?

Той кимна.

— Да, убиецът на вампири. И двамата носят ножове.

— И двамата са афроамериканци — добавих.

— Да.

Погледнах лицето му, а кърпата за лице, която така любезно ми беше дал, беше още на врата ми. Опитах се да проникна зад любезните му, леко замечтани, кафяви очи, но беше все едно да се опитвам да разгадая Едуард. Просто не можех да чета между редовете.

— Мисля, че Блейд всъщност е използвал дървени ножове и нещо подобно на арбалет в комиксите — казах.

Дюс сви рамене.

— Или си много смела, или си мислиш, че няма да те нараня.

— Вярвам, че ще ме нараниш, ако поискаш.

— Тогава си смела — констатира той. Беше се облегнал на стената, пръстите му лекичко си играеха с пистолета, закачен на каишка през рамото.

Беше мой ред да вдигна рамене.

— Да, но не точно смелостта ме държи спокойна.

Той за пръв път изгледаше заинтересуван.

— А какво тогава?

— След като видях какво беше сторено на Питър и Бека, просто не мога да се развълнувам прекалено много относно това, което ме чака.

Блейд потропа на вратата.

— Нямаме цяла нощ на разположение, а аз искам да взема душ.

Когато той потропа на вратата, двамата с Дюс подскочихме. Споделихме една от онези засрамени усмивки, след което той отвори врата и ме поведе напред.

Блейд се беше опитал да изтърка дрехите си на мивката, но това не беше помогнало. Опита се да мине през вратата и Дюс му препречи пътя.

— На Райкър няма да му хареса да си взимаш душ.

— Той ми каза да се почистя.

— Саймън каза да държим двама човека при нея. Не можем да го направим, ако ти си под душа.

Блейд погледна към мен.

— Мисля, че Саймън я надценява. Всеки, който повръща след като е видял едно леко мъчение като това, не може да ме уплаши. Сега се махни от пътя ми, Дюс.

Дюс се отмести на една страна, премествайки се напред и от едната му страна. Блейд мина покрай нас, без да каже и дума, а гневът му се вееше след него като свободна дреха. Затръшна вратата зад себе си.

Отидох до мивката и отново намокрих кърпата. Сега той ме гледаше в огледалото. Погледът му все още беше спокоен, но в него беше пропълзяло нещо друго. Нещо, което обещаваше болка, както вятърът можеше да донесе дъх на дъжд срещу кожата точно преди да започне да вали.

Започнах да ровя из чантата.

— Тук някъде имам нещо за свеж дъх.

— Мога да те заключа в стаята при Блейд. Той е много красив съблечен, а в момента не е много доволен от теб.

Ръката ми се сключи около писалката със скритото острие.

— Наистина ли си мислиш, че може да се контролира достатъчно, че само да ме изнасили, без да ме нарани допълнително— Както ти сам каза, не е много доволен от мен.

— Така и не ме попита за прякора ми— вметна той.

Разговорът стана прекалено забързан за моя вкус.

— Предположих, че е нещо свързано с игра на карти.

Той поклати глава, докато го наблюдавах в огледалото. След това започна да сваля ципа на панталона си. Беше твърде далеч, за да ме докосне или за да му отвърна. Всичко, което можех да направя, бе да чакам той да дойде при мен.

Той бръкна в дюкяна си и извади члена си с едно плавно, отработено движение. Той беше огромен, впечатляващ дори и увиснал и мек. Ако по-рано не бях видяла Бернардо, щях да съм по-впечатлена. Естествено, не може да си сто процента сигурен, колко голям може да стане един мъж когато еректира. Някои едва си променят размера. Други нарастват много. Той може би щеше да е много впечатляващ. Тогава осъзнах, че има татуировка на него.

Трябваше да се обърна и да погледна, вместо да се доверявам на огледалото.

— Какво се предполага да направя — да избягам с писъци или да поискам да го докосна? — Дори не бях уплашена. Беше прекалено странно.

— Кое от двете би желала да направиш?

Признавам, че ми беше много трудно да го гледам в лицето, а не в пениса, защото той нарастваше и можех да видя татуировката по-добре.

— Не можеш да изнасилиш желаещите, нали?

Той се усмихна, сякаш този подход и преди беше имал успех сред жените. Това определено беше нещо, което не се предлага на едно момиче всеки ден.

— Няма да кажа на никого, ако и ти не го направиш.

— Двойка купи ли имаш на… пениса си?

Усмивката му се разшири.

— Това не боля ли?

— Не толкова, колкото тепърва ще боли — каза Дюс. Той започна да се приближава бавно към мен, така че можех да го огледам добре. Със сигурност имаше способност за театралничене. Не исках да използва способността си или каквото и да било друго негово нещо върху мен. Обърнах се и се препънах нарочно. Той ме прихвана точно както и предишните пъти. Опрях писалката в гърдите му точно под гръдната кост под ъгъл нагоре. Аз бях ловец на вампири. Ако имаше нещо, което да знаех как да направя, това беше да намеря сърцето с първия удар.

Натиснах бутона още щом ножа го докосна. Нямаше движение насочено нагоре, нямаше усещането за тласък на острието, защото то самото свърши работата.

Очите му се разшириха, устата му се отвори, но от нея не излезе нито звук. Извъртях острието наляво, после надясно, за да мога да съм сигурна, че никога няма да си поеме дъх и да предупреди мъжа в другото помещение.

Дюс започна да се плъзга надолу по шкафчетата. Подхванах го внимателно и го положих на пода доволна, че той беше един от най-дребните от мъжете. Щях да се затрудня с мъкненето на тялото на Мики. Водата под душа все още течеше. Блейд вероятно под душа не беше чул удара на тялото в пода, но по-добре да внимаваш, отколкото да съжаляваш.

Дюс лежеше на пода, острието стърчеше от гърдите му, панталоните му все още бяха разкопчани, а адашът му— гол и изложен на показ. Беше много тъжна гледка, докато лежеше там мъртъв. Ако имах време преди да изляза, щях да го закопчая, но преди това — Блейд. Взех пистолета от рамото на Дюс и увих каишката около моето рамо. Проверих, за да съм сигурна, че знам къде се намира предпазителят, както и че беше свален. Превключвателят за режима на стрелба беше тристепенен, а не двустепенен като при „Узи”-то. Включих го на най-високата степен. Според логиката това щеше да накара куршумите да излизат един след друг в много по-малък промеждутък от време между тях. Взех допълнителния пълнител на Дюс за автомата. Пълнителят имаше само двадесет куршума. Обикновено това звучеше като много, но не и днес. На света няма достатъчно амуниции, които да ме накарат да се чувствам в безопасност тази нощ. Взех допълнителни амуниции и за двата резервни пистолета, както и за тези в чантата, и прекарах каишката— през врата си.

Вторият пистолет на Дюс беше 9мм Глок. Аз лично намирам пистолетите Глок за неудобни при стрелба, въпреки че познавам хора, които се кълнат в тях след като вече са овладели стрелбата. Но се радвах да видя този. Оръжията бяха чудесни, но щяха да предизвикат много шум. Ако застрелях Блейд, щях да пратя останалите лоши момчета по петите ми и по-лошото беше, че можеха да убият Едуард, преди да тръгнат след мен. Имаха трима заложника. А се нуждаеха от само един.

Трябваше ми нещо тихо. Бедата беше там, че не смятах, че ще мога да убия Блейд с острие. В открит двубой— забрав?. Това означаваше, че ми оставяше съдържанието на чантата. Издърпах острието от гърдите на Дюс. Шурна кръв, по-тъмна от останалата, както се очакваше да бъде кръвта от сърцето. По навик го избърсах в ръкава на ризата му и го пъхнах в предния си джоб.

Една от двете му ръце лежеше срещу вратичките на шкафа, далеч под мивката. Може би все пак имах повече неща от това, което беше в чантата. Преместих ръката му и погледнах. Невероятно е колко смъртоносни неща държат хората в шкафовете в баните си. Почти всичко има етикети, предупреждаващи за опасността, за отрова, за сода каустик, какво да правим, ако ни влезе в очите после незабавно да изплакнем с вода. Но в този шкаф имаше само купчина пухкави хавлии, а аз имах пистолета на Дюс. И домашно приспособен заглушител. Но щеше да ми се наложи да държа пистолета на нивото на гърдите си, близо до тялото и да притискам кърпите достатъчно стегнато, за да подействат като заглушител. Да държа пистолета по този начин означаваше, че трябва да се приближа максимално преди да стрелям. Ако Блейд беше толкова добър, колкото и останалите, щеше да държи пистолет наблизо. Щях да имам само един изстрел и той трябваше да е точен.

Как човек може да се приближи толкова до добре въоръжен мъж— Отговорът — сваля малко дрехи. Махнах тениската и жилетката. Нямаше да спре нож, а идеята беше да не допусна той да стреля, нали така— Освен това се опитвах да го свалям или поне да го прелъстя. В бронежилетката просто нямаше романтика.

Оставих си сутиена. Нервите ми не бяха чак толкова на ниво. Освен това, ако той настои да сваля малко дрехи, ще имам и друго освен панталоните. Беше все едно играя стрийп-покер. Повече дрехи означава повече неща, с които да играеш.

Душът спря. Мамка му. Времето ми току-що изтече. Внезапно сърцето ми се качи в гърлото. Но трябваше да вляза там преди той да дойде насам. Ако видеше тялото, това, за което щях да се притеснявам, нямаше да е изнасилването.

Затъкнах пистолета отпред в панталоните си, притиснах кърпите здраво до гърдите и стомаха си и отворих вратата. Затворих я и се облегнах на нея. Блейд вдигна поглед. По тъмната му кожа имаше капчици вода и Дюс се оказа прав. Гол, Блейд беше наистина красив. Ако обстоятелствата бяха по-различни, би било удоволствие да го гледам. Сега бях толкова уплашена, че ми беше трудно да дишам.

Той се пресегна за пистолета, който беше сложен срещу ваната. Каниите на ножовете му бяха провесени на задната поставка за кърпи, както човек би проснал парцала за миене — да го запази сух, но все пак да му е удобно. Той спря по средата на движението, като пръстите му се плъзгаха по пистолета.

— Какво искаш?

— Дюс ми нареди да ти донеса кърпи. — Оставих страха да се прояви в гласа ми и да го накъса.

— Как успя да те накара да се съблечеш?

Погледнах надолу с рязко, засрамено движение.

— Даде ми право на избор между него и теб.

Блейд се разсмя и това беше чист мъжки звук.

— Показа ли ти двойката си?

Кимнах. Нямаше нужда да се преструвам, че съм засрамена. Просто не се опитах да го крия.

— Свали си сутиена. — Той се изправи, ръката му започна да се отдръпва от големия пистолет, но беше все още много близо до ножовете и до малкия пистолет на поставката за кърпи.

Плъзнах надолу презрамките и като притиснах кърпите към гърдите си, се пресегнах назад и разкопчах закопчалките. Повдигнах кърпите само дотолкова, колкото да изтегля сутиена и да го пусна на пода. Оставих кърпите притиснати до мен заради благоприличието и прикритието на пистолета на кръста ми.

Той излезе от ваната и започна да прави онези три стъпки, които щяха да стопят разстоянието между нас. Завъртях тялото си малко настрани, изваждайки оръжието, като все още го държах зад кърпите.

Той беше точно срещу мен, на три стъпки от всичките си оръжия. Сви пръстите си върху кърпите и ги натисна надолу разкривайки гърдите ми сантиметър по сантиметър. Беше на по-малко от двадесет сантиметра от мен. Награби горната част на гърдите ми и аз стрелях. Тялото му трепна и мисля, че го чух да казва „Мамка му”. Продължих да натискам спусъка, докато падна на колене, а очите му се извъртяха назад. Стомахът и долната част на гърдите му бяха червена руина. Кърпите бяха станали на парцали, покрити с черни петна барут. Изстрелите бяха заглушени, но не и тихи. Чаках там, в малката стая, а изстрелите сякаш отекваха в стените. Чаках да прозвучи алармата или викове. Нищо.

Вдигнах сутиена си, но не губих време да го слагам, преди да отворя свързващата врата и да се ослушам. Тишина. Чудесно. Облякох се и събрах всички оръжия. Пистолетът на Блейд беше „Хеклер и Кох”. Хубаво оръжие. Пъхнах го в предната част на панталона си, където обикновено слагах „Файърстар”-а. Преметнах двете големи оръжия през същото рамо, а каниите с ножовете преметнах през другото. Примъкнах автомата, свалих предпазителя и бях толкова готова, колкото беше възможно.

Последният път, когато видях Едуард, той беше на колене. Двамата му пазачи бяха прави. Ако бях внимателна и пистолетът не даваше голям откат, можех да ги застрелям над главата на Едуард. Целта ми беше да обсипя стаята. Като за план беше груб и потайността щеше да изчезне, ако някой ни чуеше, но веднъж след като се убедях, че Едуард няма да бъде убит заради шума, това не ме интересуваше толкова. Щяха да го убият защото е заплаха и щяха да искат да я премахнат от гърба си, преди да се изправят пред нова. Децата не бяха заплаха. Ако Райкър беше мъртъв и не можеше да заповяда да ги наранят, тогава децата щяха да бъдат добре докато стигнем при тях. Поне идеята беше такава и тя бе най-добрата, която имах.

Въоръжена до зъби се ослушах при външната врата. Нищо. Открехнах я съвсем малко. Коридорът беше празен. Още по-добре. Заключих я зад мен, така че когато е затворена, хората да предположат, че там има повече от мъртъвци. Ножовете на рамото ми се движеха прекалено много, така че ги преместих колкото се може по-тихо на купчина до стената. Коридорът, който преди ми изглеждаше толкова дълъг, сега ми се струваше къс, защото планът беше един от онези, които или щяха да проработят много добре, или щяха да се превърнат в бедствие. След по-малко от две минути щях да съм при вратата и щяхме да разберем.

58

Оръжието имаше къс приклад, но аз го подпрях срещу рамото си и ръцете ми бяха достатъчно къси, че вероятно за мен беше по-лесно, отколкото на мъжа, от който го взех. Бях само на крачка от отворената врата на кабинета. Гласове се чуха от коридора.

— Какво искаш да кажеш, че Антонио и Бандит са изчезнали? — Това беше Райкър. — Мислех, че хората ти са добри, Саймън.

По дяволите. Дали Саймън беше пак в стаята— Нямаше значение. Това не променяше плана. Но бих предпочела Саймън да е другаде, поне докато Едуард беше в безопасност и въоръжен. Но гласът на Саймън се чуваше тънък и статичен. Беше интеркома. Мамка му, не исках да чуят изстрелите. Най-доброто което можех да направя беше да изчакам, докато спра да чувам, че го използват. Колкото по-дълго да се криех в коридора, толкова по-малко шанс имаше плана. Някой щеше да дойде нагоре по стълбите или да излезе от стая или от кабинета. Ако аз загубех момента на изненада, това беше краят.

Бях уплашена, много уплашена и не за това че ще убия или ще бъда убита, а да не прострелям случайно Едуард. Имах непознат автомат в ръцете си. Никога не съм дори виждала как се използва това. Ако се целиш твърде високо с картечница, още повече с напълно автоматична картечница, но и автомат също, всъщност може да пропуснете. Ако стрелях в стаята и пропуснех всички, заслужавах да ме застрелят. Поех последен дълбок дъх и се приведох около рамката на вратата. Знам, че хората винаги стоят по средата на шибаната врата по филмите, но това е добър начин да бъдеш убит. “Използвай прикритие, когато го има.”

Имах частица от секундата да разгледам стаята. Рустър и Шутър покриваха Едуард, който все още беше на колене. Аларио, вещера, се беше преместил до бюрото на Райкър. Започнах стрелба преди да завърша огледа. Звукът беше огромен, но оръжието почти нямаше откат. Трябваше да коригирам прицела си, защото очаквах да трябва да се боря с пушката, но беше гладко, за автомат. Шутер в действителност изстреля един залп, но беше под погрешен ъгъл и оцели тавана над мен. Рустър се обърна, но това беше всичко. Секунди и двамата паднаха, секунди, да предвижа автомата в непрекъснат огън, който извади контролните панели и монитори от строя и Райкър, седяш зад бюрото си. Аларио беше най-далеко и имаше време да се гмурне на пода.

Аз също легнах на пода, ударих стомаха си, докато се целех по него. Бях под ъгъл далеч от Едуард. Не трябваше да бъда внимателна. Държах спусъка надолу и оцелих Аларио преди да успее да истреляи един изстрел. Тялото му затанцува от ударите на куршумите. Имаше нещо забележително по начина, по който куршумите го направиха на решето или може би аз просто не можех да пусна спусъка.

Хванах движение с крайчеца на окото си и се претърколих на рамото си с насочен пистолет. Пуснах спусъка точно навреме. Едуард коленичеше с пистолет в ръка до телата на неговата охрана… Той беше протегнал ръка, сякаш за да се предпази от куршумите, като че ли не беше сигурен, че ще се сетя навреме.

Останахме по този начин замразнали за секунда, аз от моята страна с автомат насочен към него, пръстът все още на спусъка, но не го натисках надолу. Той с протегната ръка с автоматичен пистолет в ръката си, но насочен надолу.

Устата му мърдаше, но не можах да го чуя. Част шок, адреналин, и част това, че стрелях с автомат без протектори за уши в затворено помещение. Изправих се до коленичеща позиция и спрях да насочвам пистолет към него. Той като че ли осъзна, че имам проблем със слуха, защото вдигна два пръста и свали палеца надолу. Рустър и Шутър са мъртви. Ура.

Знаех, че Аларио е мъртъв. Бях се отплеснала с него. Погледнах през стаята към Райкър. Той седеше на стола си, устата се отваряше и затваряше като риба на сухо. Предната част на хубавата му бяла риза и сако бяха оцветени в червено в един ред отпред на тялото му, включително и ръцете му. Той седеше, така че можех да видя ръцете му ясно. Не знам дали силата на истрелите са избутали стола на колелца или си беше така.

Едуард посочи Райкър, и чух една дума от изречението “охрана”.

Той искаше да пазя Райкър, а не да го убия. Разбира се, трябваше да разберем къде държаха децата. Надявах се, той да не умре преди да ни каже.

Слух ми се върна на етапи. Можех да чуя Райкър да казва:

— Моля, недей. — Това беше, това което Питър казваше на монитора. Достави ми удоволствие това, че Райкър се молеше. Едуард се върна от проверката на коридора. Той имаше един от автоматите в ръце. Затвори вратата, така че ако дойдеше компания, щяхме да получим малко предупреждение.

По времето, когато той започна да задава на Райкър въпроси, можех да чуя, но имаше звънтящо ехо в главата ми, което изглежда да искаше да си отиде.

— Кажи ми къде да намеря Питър и Ребека? — Каза Едуард. Той се беше облегнал на облегалката на стола на Райкър, с лице много близо до неговото.

Райкър извъртя очи да го погледне. Имаше кървава пяна на устните му. Бях пробила поне един бял дроб. Ако бяха двата, той умираше. Ако беше само единия, може би можеше да оцелее, ако стигнеше в болница достатъчно бързо.

— Моля. — успя да каже отново.

— Кажи ми, къде държите децата и аз ще позволя на Анита да се обади за линейка.

— Обещаваш ли? — каза той, с глас, пълен с неща, които никога не трябва да бъдат в гърлото.

— Обещавам, точно както ти ми обеща. — каза Едуард.

Или Райкър не схвана двусмислието, или не искаше. Хората биха повярвали на много неще, ако вярват, че ще умират. Той вярваше, че бихме извикали бърза помощ, тъй като даваше указания с този плътен, мокър глас. Той ни каза, къде ги държаха.

— Благодаря ви. — каза Едуард.

— Обадете се сега. — каза Райкър.

Едуард постави лицето си почти до това на Райкър.

— Искаш да бъдеш в безопасност от чудовището?

Райкър преглътна, изкашля кръв, и кимна.

— Ще те опазя от чудовището. Ще те опазя от всичко.

И той застреля Райкър в главата с Берета 9 мм, която си беше взел от тялото на Рустър. Моите оръжия бяха все още в Мики някъде там.

Едуард потърси пулса на Райкър и не го намери. Той ме погледна през тялото на мъжа. Винаги съм мисила, че Едуард убива студенокръвно, но бебешко сините му очи съдържаха чиста, вряща ярост, като пожар едва под контрол. Той все още имаше контрол над себе си, но за първи път се зачудих дали ще дойде момент тази вечер, когато ще го загуби. Можеш да стоиш студен и целенонасочен, когато нещата нямат никакво значение. А Питър и Ребека имаха значение за Едуард. Те значеха много повече, отколкото мислех, че някой би значел за него. Те и Дона, неговото семейство.

Той ми каза да презаредя автомата. Направих това което ми каза. Ако Едуард казваше, че съм изпразнила почти цял пълнител само за няколко секунди, аз му вярвах. Добавих допълнителен пълнител в чантата си от мъртвеца.

Едуард отиде към вратата, а аз го следвах. Мислех си, че няма нищо по-страшно от Едуард в неговото най-студено държание. Грешах. Едуард, семейният човек е направо ужасяващ.

59

Часове по-късно, въпреки че часовникът ми показваше тридесет минути, аз бях опряна до стената, свита толкова ниско, колкото можех, опитвайки се да не ме застрелят. Знаех, че първоначалния план беше да спася децата и аз все още планирах да направя това, но непосредственият ми план беше само за да избегна куршумите. Това беше плана за около пет минути. Бях чувала израза — градушка от куршуми, но никога не съм разбирала какво означава това. Като че ли самия въздух се беше преврнал в движещо, пръскащо нещо, където малки, бързо движещи се обекти пробиваха въздуха около себе си, забивайки се в масивна стена отзад и оставяха дупки. Имаше две автоматични оръжия долу в коридора, приковавайки ни в кръстосан огън. Аз никога не съм била стреляна с напълно автоматична картечница преди. Бях толкова впечатлена, не правех нищо в последните пет минути, освен да прегръщам стената и да държа главата си надолу.

Тайният панел беше точно там, където Райкър каза, че ще бъде. Едуард беше убил охраната от другата страна с нож, бързо, ефикасно. Бяхме убили още двама преди Саймън и неговия екип или това, което беше останало от него, ни намери и започха да отвъщат на огъня. Мислех, че съм добра в убиването на хора. Мислех, че съм добра в престрелките. Грешах. Ако това, което се случваше с мен, сега беше престрелка, тогава аз никога не съм била в такава преди. Бях стреляла по хора и бял прострелвана, но сме били един на един с полу-автоматични пистолети. Куршумите минаваха покрай мен в постоянен поток от шум и перкусии. Нямаше да покажа лицето си там.

Беше чист късмет, че не бях простреляна преди да стигнем толкова далеч. Единственото нещо, което правех правилно, което увеличаваше шансовете ми, е че използвах всяко шибано прикритие което се предлагаше. Единствения комфорт за новооткритата ми страхливост беше, че Едуард беше свит с мен, въпреки че той непрекъснато надничаше зад ъгъла и стреляше с кратки залпове по стрелците, които ни бяха приковали.

Той се пресегна около мен, стреляйки. Можех да усетя вибрациите на пистолета срещу тялото си, трептенето от ръцете му, докато той го държеше. Той се спусна обратно зад стената и нов взрив от куршуми гръмна надолу към нас. Едуард държеше ръката си отвън и аз му подадох още един пълнител от чантата си. Чувствах се като хирургична сестра.

Наведох се до ухото на Едуард и прошепнах-крещейки:

— Искаш ли жилетката— Аз не използвам.

— Имам жилетка. — Дюс любезно беше оставил жилетката на Едуард в кабинета.

— Мога да сложа моята на главата ти- казах аз.

Всъщност той ми се усмихна, сякаш се шегувах. Той ми махна да се приближа и взе пое моя пост на ъгъла на стената, а аз сложих гърба си, където беше той. Той легна по корем, стреляйки зад ъгъла. Отне му само секунди да надникне зад ъгъла, да стреля и да се върне, но докато гледаше коридора, видях малка част от глава да поглежда от завоя на стълби над нас. Главата изчена назад и се скри от поглед.

Опитах да докосна Едуард, да му кажа, че имаме компания, когато нещо дойде плаващо във въздуха. Нещо малко и кръгло. Не помня да съм мислела. Бях на колене, ставяйки пистолета да виси. Хванах предмета в ръцете си и го хвърлих обратно нагоре по стълбите, преди мозъка ми дори да има време да формира думата граната. Хвърлих се обратно на пода, докосвайки крака на Едуард, а след това имаше експлозия. Светът потръпна и стълбището се срина в дъжд от камъни и прах. Камъни се изляха надолу върху ръцете ми, с които бях покрила главата си. Помислих, че ако лошите момчета изскочат в коридора сега, няма да бъда в голяма помощ, което ме накара да повдигна главата си, за да видя ъгъла и Едуард.

Той беше покрил главата си с една ръка, но гледаше зад ъгъла, пистолет в едната ръка. Разбира се, нищо няма да накара Едуард да забрави за лошите момчета, със сигурност не и малко нещо като експлозия и таванът на път да падне върху нас.

Тишината дойде постепенно, пълна със скърцане и стонове от камъните около нас. Прахът се стелеше като тънка мъгла във въздуха. Започнах да кашлям и ръката на Едуард беше внезапно на устата ми. Откъде знаеше. Той поклати леко с глава.

Имах идеята, че той искаше да съм тиха, но не знаех защо. Разбира се, не ми беше нужно да знам.

Лежяхме тихо и накрая, чух някой да слиза в залата. Напрегнах се и ръката на Едуард натиснатна рамото ми. Спокойно, той казваше, спокойно. Преглъщах възможно най тихо и се опитвах да се отпусна. Мога да стоя тихо. Не можех обаче да се отпусна.

Движенията бяха потайни, много тихи. Някой пълзеше надолу по коридора към нас. Чудеше се дали бяхме взривени. Ние се преструвахме, че сме, но след като човека слезе тук, илюзията ще се вдигне. Бихме могли да го убием, но имаше друг мъж в края на котидора. Ако не му свършеха патроните, той можеше да задържи коридора срещу нас. Той не искаше да дойде до нас и ние трябваше да отидем по този коридор. Ребека и Питър бяха в килии в този коридор. Лошите момчета имаха предимство, защото ние трябваше да се движим напред, а всичко което те трябваше да направят, е да задържат позицията си. Разбира се, един от тях идваше към нас.

Едуард ми показа със знаци да мина напред и да легна. Знаех, че той искаше да играя мъртва, но толкова далеч от стената е убийствената зона. Ако те започнаха да стрелят, дори залепена за пода, може да бъда уцелена. Но … Аз пълзях напред през отпадъците, като много, много внимавах да не стържа с всички оръжия от чантата си в пода или да претърколя някой камък. Бях по далече, отколкото ми се искаше да бъда, когато погледнах назад и Едуард ми кимна. Легнах на пода, тихо. Лежах с лице надолу, тъй като актьорските ми способности не бяха толкова големи, че да играя мъртва. Косата ми се преметна през лицето ми и аз я оставих така, по-добре да надничам през нея. Задържах пистолета в ръката си, но Едуард поклати глава. Оставих пистолета, преместих ръката си малко от него и се преструвах на мъртва. Ако Едуард грешеше, нямаше да се преструвам дълго. Никога нямаше да стигна до пистолета на време. Веднъж като мъжа прочисти ъгъла, всичко свършваше.

Лежах там и се напрягах да чуя движение. Най-вече това, което чувах беше туптенето на сърцето ми. Който и да е беше, беше дори по-тих и от преди.

Може би се е изплашил. Може би той въобще не идваше и те ще започнат да стрелят отново. Трябваше да се боря да стоя неподвижно, да не се движа, да не дишам твърде много. Налагах си да се отпусна на пода и почти бях успяла, когато улових движение в коридора. Бях достатъчно далеч от Едуард и имах по-добър изглед на края на коридора. Дали е видял блясъка на очите ми през косата— Поех дълбоко дъх, затворих очи и го задържах. Или Едуард ще го убие, или той ще убие мен. Вярвам на Едуард. Вярвам на Едуард. Вярвам на Едуард.

Звуци, меки шумове, мачкане на дрехи. След това рязко издишане на дъх. Нищо не се чу от другия край на коридора. Тишина, толкова дебела, че беше плашеща, но ако Едуард не беше спечелил, щеше да има стрелба. Отворих очите си съвсем малко, след това по-широко, защото Едуард беше коленичил над тялото на Мики, претърсваше го. Аз не бях единствената, която мислеше мълчанието за твърде дълъго защото мъжки глас прозвуча:

— Мики, добре ли си?

Едуард отговори и не звучи като гласа му. Не беше перфектна имитация, но беше добра.

— Всичко е чисто.

— Какъв е кода — попита мъжът. Не разпознах гласа. Един от мъжете на Саймън, които тепърва трябва да срещнем лице в лице.

Едуард ме погледна и поклати глава. Аз не знаех какъв е кода, но очевидно, той не можеше да го измами, въпреки че Едуард се опита.

— Ела тук долу и ми помогни да претърся телата.

Отговорът на това беше стрелба. Вече бях толкова ниско, колкото можех до земята, но се опитах да бъда още по-ниско. Куршумите се пръскаха над мен в стената отзад и единственото нещо, което ме въздържа от крещене беше гордост.

Едуард направи едно рязко движение. Мислех, че знам какво иска. Когато стрелбата приключи, аз запълзях по корем обратно към стената. Бях почти там, когато той почна да стреля отново. Замръзнах на място с лице на земята. Стрелбата приключи и аз се облегнах на стената от другата страна на тялото на Мики.

Мики е все още носеше моите оръжия. Аз ги взех обратно.

Едуард с метална кутия в ръката си, която изглеждаше подозрително като запалителната граната, която сложиха в чантата ми, изваждайки камуфлажния лак за коса. Очите ми се разшириха. Той поклати глава, сякаш четеше мислите ми и каза без думи:

— Пушек.

Добре.

Той се наведе над тялото, а аз се наведох към него. Той прошепна,

— Прикривай ме, докато я хвърля. Пропълзи по коридора. Когато видиш някой през дима, застреляй го.Тогава той се облегна назад, дръпна щифта на димната граната,стоеше до стена, която все още го скриваше.Аз пропълзях до него, прегръщайки стената и краката му, стисках здраво пистолета.Сърцето ми биеше в главата. Имах време да помисля,

— Боже, главоболието си отиде. — тогава Едуард каза тихо,

— Сега.

Надникнах зад ъгъла, с пръст на спусъка, оглеждайки надолу по коридора. Едуард хвърли димната граната. Той се дръпна назад зад ъгъла и аз направих същото. Дебел бял дим изпълни коридора. Паднах по корем зад стената, в очакване димът да ме намери. Едуард показваше, че той ще поеме другата страна, но посочи напред за мен. Той пролази и почти веднага се загуби в гъстия дим. Димът беше горчив, като горящ памук, напоен с нещо лошо.

Пълзях в стената от лявата ми страна, пистолет протегнат пред мен. Имах два пистолета напъхани в предната част на джинсите ми и не беше удобно за пълзене, но нищо не можеше да ме убеди да спра и да ги наглася. Чантата ми стоеше здраво на гърба, като обемиста раница. Светът беше сведен до мек подвижен дим, усещането на пода под ръцете и краката ми, дращенето на стената срещу левия ми лакът, когато се движех твърде близо до нея. Нямаше нищо освен мен да се движи по коридора, очите се опитваха да се видят нещо в бялата маса на облаците.

Нищо освен мен не се движеше.

След това куршумите раздиряха дима, а аз бях достатъчно близо, за да видя искрите на пистолета през дима. Бях почти до него, а той стреляше на височината на гърдите в дима. Бях на височина около глезена и погледнах към него.

Аз всъщност можех да го видя като сенчеста фигура над мен, когато натиснах спусъка и гледах как сянката се сгърчи. Претърколих се, за да насоча огъня си върху тялото му, все още страхувайки се да стана дори на колене, докато не разберех, че той няма да стеля отново.

Той се срина на колене, лицето изведнъж се появи от дима. Стрелях почти от упор в гърдите му и той падна назад, почти изчезващ в избледняващия дим, сякаш падаше в облаци. Останах ниско и осъзнах, че можех да видя краката му. Димът беше почти изчезнал на нивото на пода, което беше една от многото причини Едуард да ни накара да пълзим.

— Аз съм, — каза Едуард, преди да пропълзи от дима. Беше мъдро от негова страна да ме предупреди. Пръстът ми все още беше на спусъка и започнах да разбирам, как може да среляш по приятелите си инцидентно в бойна ситуация, освен ако не си много внимателен.

Той се премести малко и дима изтъняваше достатъчно, че да видя, че той проверяваше пулса на мъжа.

— Остани тук, — и той се изгуби в умиращия дим.

Това ме вбеси, но останах на земята до мъжа, който бях убила и зачаках. Може да съм била ядосана, но ние бяхме в битка, за която знаех почти нищо. Някак си бях попаднала в другия живот на Едуард и той беше по-добър в оцеляването от мен. Щях да правя това, което ми казваха. Това беше почти единствената ми надежда за излизане жива.

Едуард се върна, вървейки, вместо пълзейки. Може би е добър знак.

— Районът е чист, но няма да е за дълго. — Той държеше ключовете които бяхме взели от Райкър.

— Да го направим.

Той отключи килията в която трябваше да бъде Питър и отиде отсреща към Бека, като не направи нищо повече от това да бутне вратата да се отвори. Предполагам, че аз получавах Питър. Коленичих на едно коляно и бутнах вратата да се отвори, докато не застана плътно до стената. Виж, никой не се крие зад него. Ако е имало някой в стаята, вероятно ще стреля над главата ми. На колене бях много по-ниска от повечето хора. Но един поглед ми показа, че стаята беше празна, с изключение на тясното легло с Питър върху него.

Почудих се за секунда дали да затворя вратата, и да рискувам някой да я заключи зад мен, или да я оставя отворена, и да рискувам някой да дойде зад мен с пистолет. Оставих я отворена, не защото е най-добрият вариант, а защото просто не исках затворена врата зад мен в килията. Част клаустрофобия, част просто бях заключвана в твърде много места чакайки нещо да ме изяде. Понякога си мисля, че последната част допринася за клаустрофобията.

Беше лошо на черно-белия монитор, но беше по-лошо наживо. Питър се беше свил във възможно най-стегнато. Ръцете му вързани зад гърба му, завързаните глезени прибрани плътно до голия му задник. Дрехите му все още бяха смъкнати около коленете му и гледката на бледата му плът изглеждаше невероятно уязвимо. Тя целеше да го унижи, оставяйки го по този начин. Превръзка на очите му беше още на мястото си, отсичайки ярка линия в тъмните му коси. Устата му имаше петна от исъхнала кръв, долната устна вече се подуваше, синини започваха да се разпространяват по лицето му като грозно червило от разпалена целувка.

Не се опитвах да съм тиха. Опитах се да бъда бърза. Той ме чу идвам, защото започна да говори през превръзката на устата му. Не можех да го разбера.

— Моля те, недей, недей. — Той продължи да го казва отново и отново в все по-неистов глас, докато гласът му се пречупи, не от юношеството, а от страх.

— Това съм аз, Питър, — казах аз.

Не изглеждаше да ме чува, просто продължаваше да моли отново и отново.

Докоснах рамото му и той изкрещя.

— Питър, Анита е.

Мисля, че спря да диша за миг, а след това каза:

— Анита?

— Да, тук съм да те измъкна.

Започна да плаче, тънъките раменете се разклащаха. Извадих един от ножовете на Блейд и го пъхнах внимателно между китките му, режейки нагоре. Въжето се отряза чисто с късия, остър нож. Опитах се да се вдигна превръзката на очите му, но беше прекалено стегнато.

— Ще трябва да срежа превръзка на очите ти, Питър. Не мърдай.

Дишането му се забави и той стоеше неподвижно, докато аз плъзнах острието между кърпата и главата му. Беше по-трудно да се среже от въжето, защото беше по-плътно до кожата и беше под лош ъгъл. Но острието накрая го сряза и кърпата падна. Имаше червен отпечатък в кожата му, където превръзка на очите му го беше белязала. След това той се хвърли върху мен, прегръщайки ме.

Прегърнах го, с нож в едната си ръка. Той прошепна:

— Тя каза, че ще я махне, когато се върне.

Той не започна отново плаче. Просто се държеше. Аз разтривах гърба му със свободната си ръка. Исках да го утеша, но трябваше да се махнам от тук.

— Тя няма да те нарани повече, Питър. Обещавам ти това, но трябва да се махнем от тук. — Дръпнах се от отчаяните му ръце, докато можех да видя лицето му и той можеше да види моето. Държах лицето му в ръцете си, ножа внимателно насочен нагоре. Погледнах в очите му. Те са широки и шокирани, но нямаше много което можех да направя за него сега.

— Питър, трябва да вървим. Тед отиде за Бека и си тръгваме.

Може би беше името на сестра му, но той мигна и кимна леко.

— Добре съм- каза той, което беше най-добрата лъжа, която бях чула през цялата нощ.

Но аз го приех и казах:

— Добре. — Трябваше да се изправя, за да стигна въжета на глезените. Той беше толкова висок или аз бях толкова ниска. Прегръдката ни го беше поставила с лице напред и той като че ли изведнъж осъзна, че беше на показ. Започна да дърпа бельо и панталоните си, докато аз се опитвах да освободя глезените му.

Трябваше да издърпам ножа обратно.

— Ако не стоиш мирно, ще те порежа.

— Искам си дрехите-, каза той.

Стоях в долния край на леглото и казах:

— Обличай се.

— Не гледай- каза той.

— Не гледам.

— Но ти гледаш към мен. — каза той.

— Но аз не гледам в теб. — Но не можех да му го обясня, така че се обърнах и погледнах към вратата, докато той се бореше в панталоните си.

— Може да погледнеш сега.

Той беше закопчал всички копчета и ципове и дори само това беше отнело малко от суровия старх от очите му. Освободих глезените му, прибрах ножа и му помогнах да се изправи. Той се дръпна далеч от мен, а след това едва не падна, защото глезените му бяха вързани твърде здраво за прекалено дълго и не си беше върнал още чувствителността. Само ръката ми на неговата го държеше в изправено положение.

— Трябва да ходиш с малко помощ, преди да можеш да тичаш. — казах аз.

Позволи ми да му помогна до вратата, но не искаше да ме погледне. Първата му реакция беше, като на дете, благодарно да бъде спасено искайки да се държи за някого, но втората му реакция беше на възрастен. Сега той се чустваше неудобно. Засрамен от това, което се е случило и може би от мен, че го видях почти гол. Той беше на четиринадесет, възраст между дете и възрастен. Някак си, мислех, че е бил по-млад, когато влезе в килията, отколкото когато излезе.

Едуард ни посрещна в коридора с Бека в ръце. Тя изглеждаше бледа и болна. Синините вече бяха започнали да разцъфтяват на лицето и. Но беше нейната ръка, което ме накара да искам да плача. Тази малка ръка, която държах само преди дни, докато Едуард и аз я люлеехме във въздуха. Три от пръстите изглеждаха изкривени в неестествени ъгли. Те се бяха подули, кожата обезцветена. Беше рано за това, което означава, че бяха лоши счупвания и няма да се излекуват лесно.

Тя каза:

— Анита, ти също дойде да ме спасиш. — Гласът и беше висок и тънък. Стегна ми гърлото.

— Да, мила, аз също дойдох да те спася.

Питър и Едуард стояха взирайки се в един от друг. Едуард беше този, който се пресегна пръв, само с дланта си, защото раката му беше под краката на Бека. Питър взе тази ръка и прегърна и двамата. Пръстите му се задържаха над ръката на Бека и пресни сълзи паднаха по лицето му, но сега нямаше хлипане, само сълзи толкова тихо, че не би разбрал, че плаче, ако не ги виждаш.

— Тя ще бъде добре. — каза Едуард.

Питър погледна към него, сякаш не беше сигурен, че вярва, но го искаше.

Но той отстъпи от тях изтри сълзите от лицето си с ръце.

— Може ли да имам пистолет?

Отворих устата да кажа, не, но Едуард проговори пръв.

— Дай му твоя файърстартър, Анита.

— Ти се шегуваш. — казах аз.

— Виждал съм го да стреля. Той може да се справи.

Бях следвала нареждания на Едуард от известно време. Той обикновено беше прав, но …

— Ако продължим искам го въоръжен. — Едуард ме погледна и тежеста в очите му беше достатъчна. Той не искаше Питър и Ребека да бъдат взети отново. Ако поставеше пистолет в ръката на Питър, те ще го убият, няма да го измъчват. Ако се случи най-лошото, Едуард беше решил как момчето ще излезе. И Бог да ми помогне, аз се съгласих. Извадих пистолета от джинсите си.

— Защо файърстартъра?

— Има най-малък откат.

Аз го подадох на Питър, чуствайки се като че малтретирам дете или може би корумпирана.

— Той има девет ако има един в цевта. Този е само с осем. Предпазителя е тук.

Той взе пистолета и извади пълнителя да го провери, после погледна леко смутен.

— Тед казва, че винаги се проверява дали нещо не е заредено. — Той вкара пълнителя отново, зареди патрон в цевта, така че да е готов да стреля.

— Опитай се да не стреляш срещу някой от нас. — казах аз.

Той сложи предпазителя

— Няма.

Гледайки го в очите, аз му повярвах.

— Искам да се прибера вкъщи. — каза Бека.

— Ние си отиваме у дома, сладурче. — каза Едуард.

Едуард поведе зад ъгъла все още носейки Бека. Следваше Питър и аз вървях последна. Не исках да развалям ентусиазма им, но знаех, че сме далеч от сигурност. Трябваше да минем през Саймън и останалата част от хората му, да не говорим Харолд и Нют и местните момчета. Къде бяха Ръсел и Аманда— Много се надявах да ги видя, преди да си тръгнехме. Бях обещала на Питър, че тя никога няма да го нарани отново. Аз винаги държа на обещанията си.

60

Коридорът се превърна в голямо открито пространство. Едуард спря, Питър и аз направихме същото. Все още носехме Бека, така че тя нямаше голям избор. Продължих да държа под око пътека зад гърба ни и чаках Едуард да реши какво да правим. Не можех да видя колко е голямо откритото пространство, вероятно беше доста голямо, за да се тревожи Едуард, че ще бъдем на толкова открито. Той най-накрая се преместени бавно напред, прегръщайки лявата стена. Когато видях стаята хубаво, разбрах, защо той се поколеба. Не беше само открито пространство. Имаше три тунела водещи в дясно, тъмна паст, където можеше всичко да се крие, като Саймън и останалата част от хората му. Но имаше една четвърти отвор със стълби водещи нагоре. Това е, което ни беше необходимо.

Вървях с гръб към твърдата стена зад мен, опитвайки се да държа под око залата, от която дойдохме и на трите тунела в дясно. Оставих стълбите на Едуард.Стълбището беше тясно, колкото а за двама слаби хора да вървят заедно. Извиваше се нагоре и имаше остър ъгъл в горния край, сляп ъгъл.

Продължих да гледам зад гърба ни, защото знаех, че ако стрелците излезат зад гърба ни и пред нас по едно и също време, бяхме мъртви. Това беше идеалното място за засада.

Питър усещаше напрежението, тъй като се премести по-близо до Едуард, почти го докосваше. Бяхме на около три четвърти от пътя до достигането на първия сляп ъгъл, когато Едуард се поколеба, гледайки надолу към стъпалата. Питър направи една допълнителна стъпка. Едуард го удари с рамо, бутна го назад. Той изпусна Бека на стъпалата, все още държейки здравата и ръка, опитвайки се да да я спаси от пълно падане. Видях размазано движение и имаше дървен кол стърчащ от гърба на Едуард. Започнах да отивам към него, но той каза.

— Нагоре по стълбите, сега. Застреляйте ги.

Аз не задавах въпроси. Минах последните няколко крачки толкова бързо, колкото можех и се хвърлих зад ъгъла от моята страна и почнах да стрелям по коридора преди дори да видя по какво стрелям.

Харолд, Ръсел, Нют и Аманда тичаха към друго ниво на стълбите. Аз стрелях в тях. Тримата мъже паднаха, но Аманда се обърна и се спусна обратно около ъгъла от който бяха дошли. Убедих се, че мъжете няма да се изправят, стреляйки в техните паднали тела, след това се изправих на крака и побягнах нагоре по стълбите след нея. Свих се зад ъгъла, но стълбите бяха празни. Мамка му. Не смеех да тръгна да я преследвам и да оставя децата и Едуард сами.

Върнах се по стъпалата и се подхлъзнах на кръвта, така че се озовах седейки върху стълбите, лакътя ми удари тялото на Харолд и тялото изхърка.

Сложих цевта на пистолета към гърдите му когато очите му се отвориха.

— Не направих засадата на време. Саймън ще бъде ядосан. — каза той и тонът на гласа му каза, че го боли.

— Не мисля, че трябва да се притесняваш за Саймън повече, Харолд. Няма да си наоколо, за да отговряш пред него.

— Никога не се съгласих да наранят децата. — каза той.

— Но не го спря. — казах аз.

Той пое дъх и това изглеждаше, като че също боли.

— Саймън се обади на някой по радиото. Каза, че се е провалил. Каза, че е необходимо да се почисти бъркотията. Мисля, че те идват да убият всички ни.

— Кой идва?

Той отвори уста и мисля, че щеше да ми каже, но дъхът му избяга в дълга въздишка. Потърсих пулса на врата му, нямаше Знаех, че е мъртъв, но все пак трябва да провериш. Проверих Ръсел и Нют само за да бъда сигурна, но те бяха мъртви. В действителност оставих оръжията на всички, защото просто не можех да нося повече.

Чух гласове, като приближавах завоя, с който се връщах обратно към Едуард. Мамка му. Тогава познах един от гласовете. Това беше Олаф.

Дойдох зад ъгъла и видях, Олаф и Бернардо коленичили до Едуард. Питър седеше на стълбите държейки Бека. Тя плачеше. Той не. Той гледаше към Едуард, с лице бяло от шок.

Бернардо ме забеляза първи.

— Мъртви ли са?

Аз кимнах.

— Ръсел, Нют и Харолд. Аманда се измъкна.

Очите на Питър се обърнаха към мен и те бяха огромни и тъмни на бледото му, бледо лице. Насинена устата стоеше срещу кожата му като че ли е грим, твърде ярка да е истинска.

Едуард прави малък звук и Питър се обърна към него.

— Съжалявам, Тед — каза той. — Съжалявам.

— Всичко е наред, Пит. Просто следващия път, ме следвай по-добре. — Гласът му беше обтегнат, но Питър изглеждаше взимаше присърце приказките за следващия път. Аз не бях така сигурна.

Олаф и Бернардо го бяха обърнали, така че можеше да се види заострения края на кола, който беше пробил гърдите му. Беше в горната част на гърдите, близо до лявото рамо. Беше пропуснало сърцето иначе щеше да бъде мъртъв. Или пък можеше да е пропуснало всичко. Беше достатъчно високо, така че вероятно е пропуснало белите дробове. Вероятно.

— Как разбра че те идват? — Попитах.

— Чух ги. — и гласът му ми напомня на Харолд, стресиран от болка.

Изведнъж ми стана студено и не беше от температурата. Започнах да коленича до тях, но Едуард каза:

— Пази ни гърба.

Така че аз се изправих, сложих гърба си до стената и оставих периферното си зрение да се опитва да следи и нагоре и надолу по стълбите. Но очите ми се връщаха обратно към него. Дали умираше— Моля те, Господи, не по този начин. Не беше само Едуард. Беше изражението на лицето на Питър. Ако Едуард умре, Питър ще се самообвинява. Момчето имаше достатъчно лоша нощ. Не биваше и тази вина да му се стовари.

— Дай ми тениската си. — каза Олаф.

Погледнах го.

— Трябва да затворим раната и да предпазим кола да се движи наоколо. Не можем да го извадим тук. Твърде близо е до сърцето му. Той ще има нужда от болница.

Аз се съгласих с това.

— Някой друг да гледа за лошите момчета, докато аз се събличам.

Бернардо се изправи и взе моето място до стената. Забелязах, че имаше нож, който стърчеше от гипса му като връх на копие. Острието беше оцветено в черно от кръвта. Свалих фланелката и я подадох на Олаф. Той беше вече останал по черната си кевларена жилетка, навивайки собствената си риза около раната.

— Имате ли нужда от моята? — Петър попита.

— Да. — каза Олаф.

Петър премести Бека напред в скута си и свали ризата си. Неговия торс беше слаб и блед. Той беше висок, но останалата част от него не беше наваксала. Олаф използва ризата на Бернардо да задържи импровизираната превръзка на мястото и. Раната изглеждаше страшно, но не кървеше много. Не знаех дали това е добър знак или лош.

— Хванахме другата половина от засадата по пътя и към стълбите — Бернардо каза.

— Чудех се защо не бяха повече. — казах аз. Спомних си това, което Харолд беше казал.

— Преди Харолд да умре, той каза, че Саймън се е обадил на някого. Казал им, че той се е провалил и е необходимо да изчистят бъркотията. Означава ли това, което мисля, че означава това?

Едуард погледна към мен, докато Олаф използваше още ленти от риза да се обвърже лявата ръка стегнато, така че той да не може да я движи и да рискува кола да докосне нещо жизненоважно.

— Те ще убият всички, които намерят. — Гласът му звучеше почти нормално, само малко задъхан, леко стегнат.

— Те ще изгорят мястото до пепел. Може би дори ще посолят земята. — Смятам, че последното беше гласа на раната, но с Едуард никога не се знае.

Олаф вдигна Едуард на крака, но разлика във височината беше твърде голяма. Едуард не можеше да държи ръката си върху раменете на големия мъж.

— Бернардо ще трябва да ти помогне.

— Не, Анита може да го направи.

Олаф отвори уста да спори, според мен, но Едуард каза:

— Бернардо има само една добра ръка. Той има нужда от нея за да стреля.

Олаф затвори устата си в тънка линия, но предаде Едуард на мен. Рамото на Едуард мина около раменете ми. Сложих лявата си ръка около кръста му. Опитахме няколко крачки и се получи.

Олаф поведе. Аз бях следваща с Едуард, а след това Питър, който носеше Бека увита около тялото си като тъжна малка маймунка. Бернардо беше отзад. Олаф погледна телата на мъртвите мъже, докато минаваше. Той проговори, без да поглежда назад към мен.

— Ти ли направи това?

— Да. — Обикновено бих излязла с нещо саркастично като, “да виждате някой друг “, но бях твърде притеснена за Едуард, за да си губя силите. Пот се беше появил по лицето му, сякаш му струваше много усилия, за да продължи да върви. Проблемът беше, че ако го носехме както носят пожарникарите това щеше да създаде проблеми с кола, а ако някой от нас можеше да го носи само в ръцете си, това беше Олаф, но това щеше да означава, че няма да може да стреля. Имахме нужда от пистолета.

— Добре ли си, Едуард? — Попитах.

Той преглътна, преди да каже:

— Добре съм.

Не му повярвах, но не попитах отново. Това вероятно е толкова добре, колкото може.

Едуард се опита да се обърне и да каже нещо на децата, но го болеше и аз трябваше да се обърна за него, обръщайки двама ни назад.

— Покрий очите на Бека, Питър.

Питър сложи лицето на Бека срещу рамото си и държеше ръката си върху задната част на главата и. Той нямаше пистолет в ръцете. Чудех се къде беше, но не достатъчно, за да попитам.

Обърнах обратно Едуард и започнахме да се изкачваме по стълбите отново. Олаф беше почти на следващия завой по стълбите, когато се спря. Той гледаше надолу към стъпалата. Замръзнах и казах:

— Никой да не се движи.

— Капан ли е? — Едуард попита.

— Не, — каза Олаф.

След това видях, тънки струйки кръв плъзгащи се надолу по стълбите към нас. Виеше се като змия около крака на Олаф и капеше по пътя си към Едуард и мен.

Петър не беше толкова далеч зад нас. Той попита:

— Какво е това?

— Кръв. — каза Олаф.

— Моля те, кажи ми, че това е ваша работа, Олаф. — казах аз.

— Не. — каза той.

Гледах кръвта да се стича около моите найкове и знаех, че нашите проблеми току  що станаха по-лоши.

61

Наведох Едуард до стената. Искаше ме свободна да стрелям, ако Олаф ми кажеше. Олаф отиде да разузнае напред и да види какъв беше проблема. Той изчезна зад този ъгъл и аз се притиснах до стената и отправих кратък поглед напред. Стълбите свършваха точно отпред. Електрическото осветление показваше една пещера. Светлините блестяха от кръв и тела.

Олаф огледа и дойде до нас отново.

— Мога да видя изхода.

— Какви са тези тела?

— Мъжете на Райкър.

— Какво ги е убило?

— Мисля, че това е нашият убийствен звяр. Но няма друг изход. Другите изходи бяха блокирани от експлозията. Ние трябва да вървим по този път.

Реших, че ако убийствения звяр беше там и ни чакаше, Олаф би бил по-развълнуван. Затова се върнах при Едуард. Кожата му беше много бледа. Очите му бяха затворени. Те се отвориха, когато го докоснах, но бяха по-ярки от колкото трябваше да бъдат. — Ние сме почти навън — казах аз.

Той не каза нищо, просто ме остави да наместя ръката му през рамото ми. Той все още се държеше за мен, но със всяка стъпка която правехме, ръката ми около кръста му поемаше все повече и повече от теглото му.

— Дръж се, Едуард, само малко по-нататък.-

Главата му се дръпна, сякаш току-що ме чу, но краката му продължиха да се движат с мен. Щяхме да оцелем, всички ние. Кръвта ставаше по гъста колкото по-нагоре вървяхме. Едуард се подхлъзна в нея и аз трябваше да го хвана и едва успях да задържа и двама ни прави. Той издаде стон, заради рязкото движение. По дяволите.

— Внимавай къде стъпваш, Питър, — казах аз. — Хлъзгаво е.

Олаф ни очакваше при телата. Имаше само три от тях. Единият беше мъж, когото не познавах, но познах пистолета в близост до тялото му. Той беше един от хората на Саймън. Саймън лежеше в локва от кръв. Цялата долна част на гърдите, стомаха, корема бяха отворени. Червата му се въргаляха на пода на пещерата, но очите му все се движиха, беше още жив.

Третото тяло бе Аманда и тя също, все още се движеше. Но Олаф я покриваше, така че аз обърнах внимание на Саймън. Той се усмихна се към нас.

— Поне аз убих Гробаря.

— Той не е толкова умрял, колкото си ти —  казах аз.

— Вие всички сте мъртви, кучко.

— Знаем, че си поканил компания-, казах аз.

Очите му изглеждаха несигурни.

— майната ти — Ръката му леко помръдна към пистолета му, който все още лежеше до него. Изкормен, умиращ, в повече болка, отколкото можех да си представя и той се опита да стигне оръжието си. Аз настъпих ръката му, приковавайки я за земята. По-трудно е да се направи от нормалното с Едуард висящ на мен, но успях.

— Питър, ти и Бека отидете с Бернардо до предната част на пещерата.-

Питър не спореше. Той просто носеше Бека покрай нас, Бернардо го следваше отзад.

Насочих цевта на пистолета в главата на Саймън. Не можех да го оставя зад нас, беше рисковано.— Надявам се, че чудовището ще те изкорми, кучко.

— За теб съм г-ца Кучка,— казах аз и натиснах спусъка. Кратък изстрел, но последваха други. Зъвартях се, с вдигнат пистолет и видях Питър да стои над тялото на Аманда. Той изпразни Файерстартера в тялото и, докато гледах. Олаф просто го гледаше как го прави. Търсех Бернардо и го намерих да държи Бека близо до входа на пещерата.

Едуард започна да се плъзга на колене. Коленичих с него, опитвайки се да го задържа в изправено положение. Той прошепна:

— Децата, вън, отведи ги… Навън — и той припадна.

Олаф дойде, без да ме пита. Той вдигна Едуард на ръцете като дете. Ако чудовището дойде сега, всички бяхме с пълни ръце. По дяволите.

Питър беше свършил куршуми, но той все още дърпаше спусъка, отново и отново. Отидох при него.

— Питър, Питър, тя е мъртъва. Ти я уби. Свали оръжието. -

Той не изглеждаше да ме чул. Докоснах ръцете му, опитвйки се да взема пистолета от него. Той се дръпна, враждебен, с диви очи. Той продължаваше да стреля в жената без патрони. Избутах го назад към скалната стена, силно, едната ръка претискаше гърлото му, другата държеше ръката му все още увита около Файерстартера. Очите му бяха широки и уплашени, но той ме погледна.

— Питър, тя е мъртва. Не можеш да я убиеш повече, отколкото тя вече е.

Гласът му бе разтърсен, когато каза:

— Искам да я боли.

— Боляло я е. Да бъдеш разкъсан е гаден начин да умреш.-

Той поклати глава.

— Това не е достатъчно.-

— Не, казах аз, — това не е достатъчно, но ти я уби, Питър. Това е, което получаваш от отмъщението. След като ги убиеш, няма повече. — Взех пистолета от ръцете му и той ми позволи. Опитах се да го прегърна, но той ме отблъсна, а след това си тръгна. Времето за подобен вид утеха бе отминало, но имаше и други видове утеха. Някои от тях идват от пистолета. Има известна утеха в убийството на този който ви е наранил, но това е студена утеха. Това ще унищожи нещо в теб. Въпроса не дали част от душата ти ще ти липсва, а коя част ще бъде.

Питър носеше Бека. Олаф носеше Едуард. Бернардо и аз водехме напред. Претърсвахме тъмнината с насочени оръжия, назад и напред, назад и напред. Нищо не се движеше. Само звукът на вятъра във храстите, ограждащи задната част на пещерата. Чувствах въздуха толкова добре срещу лицето си и аз осъзнах, че не очаквах да излезем, поне не живи. Песимизъм, това не е съм аз.

Бернардо тръгна назад да обиколи къщата. Щяхме да се опитаме да стигнем колата на Едуард, но искахме да сме сигурни, че никой или нещо, не чака да ни изяде, . Олаф отиде втори, носейки много неподвижния Едуард. Молех се силно, да се оправи, но се чувствах странно да се моля на Бог за Едуард, като че ли се молех на грешното място. Петър и Ребека бяха точно пред мен. Той се спъна, когато навлезохме в по гъстите храсти. Трябваше да е уморен, но не можех да си позволя да нося Бека. Трябваше да имам свободни ръце, да се бия.

Почувствах изтръпваща вълна от магия. Казах:

— Момчета, има нещо тук.

Всички спряха и започнаха да претърсват тъмнината.

— Какво видя? — Олаф попита.

— Нищо, но нещо тук прави магия.

Олаф исумтя, като че не ми повярва. След това първата вълна от страх ни заля. Толкова много се страх, че сковаваше гърлото, караше сърцето да бие силно и дланите на ръцете да се потят. Бека започна да се бори бурно в ръцете на Питър.

Направих две стъпки за да помогна на Питър да я контролира, но тя се освободи, падна на земята и се затича като заек в храстите. Питър изкрещя:

— Ребека! — и отиде след нея.

— Питър, Ребека! О, по дяволите! — Затичах се в храстите след тях. Какво друго можех да направя, чувах ги точно пред мен, мачкайки храстите, Питър викаше името на Бека. Усетих движение от дясната ми страна и видях нещо. Беше по-голямо от човек и дори и на лунна светлина можеше да се види, че беше с различен цвят. Стрелях в него, докато отваряше огромна пълна с бръсначи уста, но лапата продължаваше да идва към мен, като че куршумите бяха нищо. Затворена лапа се стовари върху главата ми. Събори ме от крака и аз се ударих в земята силно. Потънах в тъмнина и когато можех да виждам отново,нещото беше точно над мен. Държах пръста си на спусъка, докато кликна на празно. Чудовището не се поколеба. То се надвеси над мен,лицето му беше почти като на птица и за момент ми се стори доста красиво, преди да ме удари отново и да потъна в тъмнината.

62

Събудих се рязко, кожата ми пулсираше от прилив на магия, която ме остави без дъх. Тялото ми се напъна, гърчеше се, от силата която преминаваше през тялото ми като горещи вълни, които се засилваха. Ръцете и краката ми се опъваха срещу веригите, които ме държаха. Вериги. Обърнах се и се загледах в китките си, главата все още пребита, тялото ми се сгърчи когато силата изрева в мен. Ръцете и краката ми се гърчеха, не защото се борех срещу веригите, а от силата.

Магията започна да намалява, дишах на пресекулки. Едно нещо знаех. Ако не си оправех дишането щях да припадна. Да припадна отново ще бъде лошо. Хеван знаеше какво събудих втория път. Концентрирах се върху дишането си, успокоявайки се, поемайки дълбокивдишвания. Трудно е да бъдеш паникьосан, когато правиш дихателни упражнения. Заливах с фалшиво спокойствие тялото и съзнанието си. Но това ми даде възможност да помисля, което беше добре.

Лежах по гръб, окована на гладка каменна повърхност. Имаше извивка на стената на пещерата до мен, както и таван, който се губеше от поглед в тъмнината по-горе. Бих искала да вярвам, че Бернардо и Олаф са ме спасили и ние сме пред входа на пещерата, но веригите разрушаваха тази приятна мисъл.

Тази пещера беше много по-висока и без да гледам, просто я чувствах по-голяма. Светлина от камина подскачаше в оранжеви сенки по стените  на пещерата. Най-накрая обърнах главата си надясно и се оставих да видя какво беше там. Отначало помислих, че е Пинотл, човешкия слуга на Ицпапалотл, имаше няколко секунди, в които се проклинах че повярвах, когато тя каза, че не са знаели за чудовището, но после разбрах, че това не беше той. Изглеждаше като него. Същото квадратно, изписано лице, тъмна кожа и черната подстригана дълго и странно квадратна коса, но този човек беше с по-тесени и тънки раменете. Той беше облечен с чифт широки шорти вместо шикозните дрехи, които носеше Пинотл.

Имаше гладки заоблени каменни плочи, като в Обсидианова пеперуда. Имаше тяло, увито около този камък. Къси крака и ръце, къса тъмна коса и за миг помислих, че е Ники Бако, но след това видях голите гърди по-ясно, това беше Паулина, съпругата на Ники. Имаше дупка под ребрата си като голяма зейнала уста.Те бяха извадили сърцето и. Неизвестният мъж стоеше, държейки сърцето в ръцете си, пред главата си, като жертва. Очите му изглеждаха черни в слабата светлина. Той сведе ръцете си, вървейки към мен със сърцето в ръцете му. Ръцете му бяха толкова пропити с кръв, заради което изглеждаше, че той е с червени ръкавици. Имаше четири мъже, които стояха с внимание около олтара. Те бяха облечени с някаква мека кожа върху телата си, с качулки, които ги покриваха почти от главата до петите. Имаше нещо нередно в това, с което бяха облечени, но очите ми не можеха да направят връзка, а и аз имах други по-належащи проблеми от това, с какво бяха облечени хората.

Аз все още носех кевларената жилетка и всичко останало от моите дрехи. Ако те искаха да вземат сърцето ми, щяха да са взели дрехите. Това беше много успокоителна мисъл докато човека, свещеника, вървеше към мен със сърцето в ръцете си. Той държеше сърцето върху гърдите ми и започна да пее на език, който звучеше като испански, но не беше.

Кръв капеше от сърцето, размазваше се върху жилетката. Това ме накара да подскоча. Спокойствието от дихателните упражнения почна да изчезва. Не исках да ме докосва с това нещо. Не беше логика, страх от заклинание или магия. Беше просто отвращение. Не исках да бъда докосвана от сърце, което току що е изтръгнато от нечие тяло. Бях достигнала предела на споделяне със сърца. Аз дори съм изтръгвала няколко, за да ги изгоря, но някак си това беше различно. Може би беше, защото бях окована и безпомощна, или може би защото тялото на Паулина лежеше отпуснато над олтара, гледайки като счупена кукла. Единственият път, когато я срещнах, тя беше толкова силна, заплаши ме с пистолет, но много хора са правили това. Едуард правеше това непрекъснато. Започвайки връзка на края на оръжие не означава, че не може да бъдете приятели понататък. Освен ако някой от вас не умре.

Мъжът сложи край на пеенето и започна да накланя сърцето към мен.

Обтегнах се срещу веригите, въпреки че знаех, че е безполезно и казах:

— Не ме докосвай с това. — Звучах сигурно и силно, но ако той разбираше английски, не можах да кажа, защото той продължаваше да навежда кървавите си ръце, по-близо и по-близо. Той постави сърцето на гърдите ми, а аз бях почти благодарна, че кевлара ме предпазваше да почуствам това нещо до кожата ми.

Сърцето лежеше на гърдите ми като парче месо. Нямаше магия в него. Беше просто мъртво. Тогава сърцето пое въздух или поне така изглеждаше. Кожата се надигаше и спадаше. То стоеше на гърдите ми, голо и незкрепено към нищо, и пулсираше.

Изведнъж осъзнах собственото си сърцебиене. В момента, в който забелязах собственото си сърцебиене, сърцето на Паулина наруши ритъма си, след което започна да бие заедно с мойто. И в момента, в който ритмите бяха еднакви, можех да чуя втори сърдечен ритъм. Освен че сърцето на Паулина, нямаше никаква кръв за да изпомпва, нямаше гръден кош да го поеме. Трябваше да е блед звук в сравнение с истинското, но бяха силно пулсиращи удари. Като че ли звука достига през жилетка, през кожата, ребрата ми и пробива сърцето ми. Болката беше рязка и незабавна, спря ми въздуха, гръбнака ми се изви.

— Дръжте я — човекът крещеше.

Мъжете, които стояха до олтара се затичаха към мен, силни ръце натискаха краката ми, приковаваха раменете ми. Гръбначният ми стълб се опита да се извива от болката и третият чифт от ръцете притисна бедрата ми, трима от тях ме приковаваха към камъка, принуждавайки ме да се отдам на болката, а не да се боря.

Сърцето на Паулина биеше по-бързо и по-бързо, забързваше се, все повече и повече. Сърцето ми туптеше срещу ребрата ми, сякаш се опитваше да ме разкъса. Сякаш беше юмрук, удрящ отвътре на гърдите ми, опитвайки се да си пробие път навън. Не можех да дишам. Болката беше в центъра на гърдите ми, но се разпространяваше надолу по ръцете и краката ми, пълнеше главата ми, докато си помислих, че може да не е сърцето ми, това което ще избухне. Можеше да е главата ми.

Можех да почувствам двете сърца като любовници, разделени от една стена, разкъсвайки я между тях, докато могат да се докоснат. Имаше момент, когато чувствах че се докосват, усетих с дебелите мокри страни на двата органа да се плъзват един в друг. Може би беше от болката. Тогава сърцето спря като човек, хванат в крачка и  моето сърцето  спря с него. За един бездъхан момент сърцето ми седеше в тялото ми и не правеше нищо, сякаш чакаше. След удари веднъж, после още веднъж, и поех въздух в дробовете си неистово бързо и веднага след като имах въздух, изкрещях. След това лежах там, все още слушах как сърцето ми бие, чувство на болка започна да избледнява като паметта от кошмар. Минути по-късно, болката изчезна.

Тялото ми дори не ме болеше. Всъщност, се почувствах пълна с енергия.

Сърцето на гърдите ми беше сбръчкано в сиво, използвано парче месо. Не приличаше на сърце, просто суха топката по-малка от дланта ми. Мигнах  и видях лицето на човека, който държеше раменете ми. Сигурна съм, че той гледаше надолу към мен за известно време. Той носеше маска на лицето. Само устните му, очите и ушите се показваха през тънкото покривало. Шията му беше открита, след това една дрипа от същия материал на маската го покри. Мисля, че част от мен знаеше какво виждах, преди останалата част от мен да го приеме. Това не стана, докато не обърнах главата си, доколкото можех на една страна и видях ръцете, тогава разбрах какво носеше. Празни ръце бяха вързани към китките му като израстъци, плътски дантела. Беше човешката кожа. Най-накрая разбрах, какво се е случило с кожата, която одраните хора бяха загубили.

Очите, които гледаха от това ужасно нещо бяха кафяви и много човешки.

Погледнах надолу по тялото си и установих, че другите двама мъже, които държаха краката ми носеха същото нещо, но кожата не беше същия цвят. Една тъмна, две светли. Гърдите бяха зашити с дебел кабел там където е трябвало да бъдат гърдите и зърната, така че нямах представа дали кожата е на мъж или жена.

Първият мъж, когото бях видяла пристъпи напред.

— Как се чувстваш? — английският му беше със силен акцент, но ясен.

Погледнах го за секунда. Сигурно се шегуваше.

— Как трябва да се чувствам— Току-що се събудих в пещера, където вие извършихте човешко жертвоприношение. — погледнах към мъжете, които все още ме държаха. — Държат ме мъже облечени с одрани човешки костюми. Как, по дяволите, трябва да се чувствам?

— Аз питах само за телесното ви здраве. Нищо повече, каза той.

Започнах да казвам нещо друго саркастично, но се спрях и се замислих за неговия въпрос. Как се чувствам— Всъщност, аз се чувствах добре. Спомних си този прилив на енергия и благополучие, който се беше разпространил върху мен, когато магията свърши. Беше все още там. Аз се чувствах по-добре, отколкото се бях чуствала с дни. Ако не беше необходима човешка жертва, това щеше да е велико медицинско лечение.

— Чувствам се добре.

— Без болка в главата?

— Не.

— Добре, каза той. Той направи движение, а момчета в кожи се отдалечиха от мен. Те се върнаха до стената при четвъртия човек, който не беше необходим, за да ме държат. Стояха като добри войници, чакащи следващи заповеди.

Обърнах се назад да погледна към другия мъж. Всички в стаята изглеждаха страшно, но поне той не беше облечен в нечия друга кожа.

— Какво направи с мен?

— Спасихме живота ти. Създанието на нашия господар беше запален. Имаше кръвоизлив в главата ти. Имахме нужда от теб жива. -

Мислех за това.

— Ти използва силата от живота на Паулина, за да ме излекуваш?

— Да.

— Радвам се, че съм жива, честно. — Погледнах покрай него към тялото на Паулина, което лежеше разбито и забравено. — Но тя не е била доброволка да замени живота си за моя, нали— -

— Ники Бако започна да подозира каква цена ще трябва да плати за благословията на нашия господар. Тя беше заложник, за да сме сигурни, че той ще дойде на тази последна среща- каза мъжът.

— Нека да позная. Той не се появи-, казах аз.

— Той вече не отговоря на повикването на нашия господар.

Очевидно Рамирез е последвал моят съвет, да позволи на Леонора Еванс да направи някаква магическа бариера около Ники, така че да не може да се свърже с господаря си.

Добре е да се знае че работи, но се опитваш да направиш правилното нещо, а завършва с убийството на някой друг. Защо нещата винаги се получават така— Но признавам, че бях по-щаслива за себе си, отколкото съжалявах за Паулина. Не е защото замених нейния живот за моя, а защото ако Ники е защитен с магия, тогава той и полицията са по пътя за насам. Всичко, което трябваше да направя, беше да стоя кротко и да се опазя от каквото и да са планирали за мен.

— Така че, когато Ники не се появи, нямаше нужда да я пазите жива. — Гласът ми звучеше спокойно, но по-хубавото беше, че аз бях спокойна. Не нормалното спокойствие, но хладно, далечено спокойствие, на което или се научаваш да пазиш по време на много лоши неща, или тичаш крещейки. Бях свършила с крешенето което бях планирала за вечерта

— Нейният живот не е важен. Вашият е.

— Радвам се, че съм жива и не приемайте това погрешно, но защо, по дяволите, ви пука дали ще живея, или ще умра— -

— Имаме нужда от вас, —каза един мъжки глас зад мен. Аз трябваше да изкривя врата си за да видя собственика на този втори глас. Не виждах човека отначало, защото беше заобиколен от хората с одрани кожи. Знаех, че Едуард се притесняваше, че сме пропуснали няколко тела. Няма си и на идея. Там трябва да има двадесет и пет, тридесет и пет съживени трупове стоящи зад мен.

Те бяха стояли, толкова тихо, че не ги бях чула или усетила. Стояха там като роботи с изключени копчета, чакайки живота да се върне.

Зомбитата никога не са добри в стоенето мирно. В края, когато започват да гният и трябва да ги положиш обратно в гроба, преди да се разтопят в малки локви, те са по-живи от това. В този момент осъзнах, че телата са били възкресени, но личноста в тези тела не е била съживена. Господарят е изял това което ги прави индивиди. Изял е това, което ги прави нещо повече от мускули и кожа. Той не е изял душите им, защото бях видяла една от тях в къща, където бяха одрани двама и направени такива. Но той взима нещо от техните тела, някъкъв спомен или остатък, който аз оставях, когато възкресявах мъртви. Те стояха като скали издълбани от плът, съвсем празни. Поне тези в болницата се преструваха на още живи. Тук нямаше никакви преструвки.

Очите ми най-накрая намериха мъжа. Той носеше стоманена каска и нагръдник като учебниците по история винаги показваха облеклото конквистадорите, но останалата част от облеклото беше направо кошмарна. Той носеше огърлица от езици и те всички изглеждаха пресни и розови, както че току-що са били изрязани. Той носеше пола от черва, които се гърчеха и усукваха като змии, сякаш всеки дебел отрязък има независим и собствен живот. Ръцете му бяха голи, силни и мускулести ибяха покрити с липсващите клепачи на жертвите. Като се приближи, клепачите се отвориха и затвориха. Той дойде до мен, до първия мъж. Клепачите мигнаха срещу мен и имаше оформени дупки за очи под всеки капач, който видях. Дупките съдържаха тъмнината и студената светлина на звездите.

Аз се обърнах, защото ми напомняше за звездните очи на Ицпапалотл. Не исках да попадна в тези очи. В тази секунда, ако ми беше даден избор, бих избрала вампира пред това нещо, което стоеше пред мен. След това, което бях видяла от сцените на убийствата, очаквах да почувствам зло, произтичащо от него, но в него нямаше зло. Имаше сила, като да стоиш до батерия с размерите на сградата на Крайслер. Енергията тананикаше по кожата ми, но беше неутрална енергия. Нито добро, нито лошо и само по себе си, начина, по който пистолета не е нито добър, нито лош, но може да се използва за зли цели.

Вгледах се по линията на тялото му и езиците се движеха, като че ли все още опитвайки се да крещят. Той свали шлема и показа, стройно, красиво лице, което ми напомняше на Бернардо, а не на чисто  ацтек, което очаквах. Той имаше тюркоазени ролки в ушите си и те пасваха на синьо-зеленото на очите му. Можех да усетя тежестта на вековете в погледа му като някое огромно тегло притискащо се върху мен, като че ли стоейки толкова близо правеше дишането ми по трудно.

Той протегна ръка да докосне лицето ми и аз се дръпнах рязко от него. Това прекъсна контрола му над мен. Аз можех да се движа. Аз можех да дишам. Можех да мисля. Била съм в приемащия край на достатъчно магическа заблуда, за да знам, когато я почувствам. Или си бог, или не си. Той не беше. И това не беше заради моя монотеизъм. Бях усещала магията на чудовища и свръхестествени същества от всякакъв вид и можех да позная едно, когато го видех. Силата не те прави божество. Не знам точно какво, но силата не го прави. Някаква искра на божественост липсваше на това съшество, което гледаше надолу към мен. Ако той беше просто друго чудовище, може би можехме да се споразумеем.

— Кой си ти? — И бях щастлива, че гласът ми е беше уверен, нормален.

— Аз съм Мъжът на Червената жена. — Той погледна надолу към мен с очи, така търпеливи, така мили. Мислиш си, че ангелите трябва да имат такива очи.

— Червената жена е ацтекска дума за кръв. Какво означава това, че ти си съпруг на кръвта?

— Аз съм тялото, а тя е животът. — Той го каза, като че това отговоряше на моя въпрос. Не отговаряше!.

Нещо мокро и мазно докосна ръката ми. Аз седръпнах назад, но веригата  ме спря. Дължината на съживените черва следваха ръката ми, овивайки се като някой обсебен червей. Преглътнах един писък, но пулса ми се ускори.

Той ми се присмя.

Това беше един много обикновен смях за кандидат бог, но беше снизходителен може би така се смеят кандидат-боговете. Но това беше особено мъжко снизхождение, отдавна излезло от мода. Смехът казваше: „Глупаво малко момиченце, не знаеш ли, че съм голям силен мъж и ти не знаеш нищо, а аз знам всичко?” Или може би аз бях прекалено чувствителна.

— Защо червата? — Попитах.

Усмивката избледна по краищата. Неговото красиво лице изглеждаше озадачено.

— Подиграваш ли се с мен? — Червата падаха далеч от ръката ми като среща която съм отхвърлила.

— Не, просто се чудех защо черва. Можете очевидно да възкресите всеки орган. Можете да запазите откъснати части от разлагане, като кожите които хората ти носят. От всичко от което можете да избирате, защо червата, а не нещо друго? — Хората обичат да говорят за себе си. С колкото по-голямо его са, толкова повече им харесва. Надявах се, че Мъжът на Червената жена е същият, поне в това нещо.

— Аз нося корените на техните тела, така че всички, които ме видят, да знаят, че врагове ми са празни черупки и имам всичко, което е било тяхно. Зададе глупав въпрос.

— Защо, езици?

— Така няма да повярват на лъжите на враговете ми.-

— Клепачите?

— Ще отворя очите на моите врагове, така че те да не могат никога вече да ги затворят за истината.

Той отговаряше на въпросите толкова добре, че аз реших да опитам с повече въпроси.

— Как одрахте кожата на хората, без да използвате някакъв вид инструменти?

— Тлалоци, моят жрец, повика кожата от телата им.

— Как? — Попитах.

— Моята сила-, каза той.

— Нямаш ли предвид силата на Тлалоци?

Той се намръщи отново.

— Всичката му сила произтича от мен.

— Разбира се-, казах аз.

— Аз съм негов господар. Той дължи всичко на мен.-

— Звучи сякаш ти си му длъжник.-

— Вие не знаете какво говорите. — Той започваше да се ядосва. Вероятно това не е, което исках. Опитах с един по-любезен въпрос.

— Защо взехте гърдите и пенисите?

— Да нахраня моят любимец. — Той не направи нищо, но изведнъж почувствах въздуха в пещерата да се движи и това беше като че сенките се отдръпнаха като завеса и разкриха тунел на около тридесет метра в подножието на мястото където лежах. Нещо изпълзя от този тунел. Първото впечатление беше от блестящи преливащи се цветове. Люспите променяха цвета си на всеки отблясък на светлината. Първо зелено, след това синьо, след това синьо и зелено наведнъж, тогава перлено бял блясък, заради което помислих, че сигурно си въобразявам, докато то не обърна главата си и показа бял корем. Зелените люспи ,ставаха по-сини, докато цвета се преместваше нагоре към главата, докато муцуната беше с ясен, чист син цвят като на небето. Имаше ресни от деликатни пера в цветовете на дъгата около лицето. То се обърна и се загледа към мен, развяваше перата около люспестата си глава, с такава парадност на която би завидял и паун . Очите му бяха кръгли и големи и заемаха по-голямата част от лицето му, като очи на хищна птица. Чифт от тънки крила бяха сгънати на гърба, с цветовете на дъгата по ръбовете, но аз знаех, без да виждам, че долната страна на крилата ще бъде бяла. То се избута напред на четири крака. Броейки и крилата, това животно беше с шест крайника.

Това беше Кецалкоатъл Дракунус Гигантикус или поне това беше последната латинска класификация за която знаех. Понякога са класифицирани като подвид на драконите, понякога като подвид на гаргойлите, а понякога са имали собствена група само за себе си. Независимо от класификацията, Гигантикус е най-големият и се предполага, че е изчезнал. Испанците бяха убили много от тях, за да обезкуражат местните жители, за които те са били свещени и защото това е европейския начин да се направи. Видиш ли дракон, убий го. Не е била сложна философия.

Бях виждала само черно-бели снимки, както и един препариран в Чикагския полеви музей. Снимките не бяха много близо истината, а препарирания, може би беше лоша работа на препаратора.

Той се плъзна в стаята с блестящо завъртане на цветове и мускули. Беше буквално едно от най-красивите неща, които бях виждала. Също така най-вероятно то беше това, което изкормваше хората. То отвори небесносинята си муцуната и се прозя,показвайки редове от подобни на триони зъби. Звукът от дращенето на ноктоте му по каменният под, беше като от куче от кошмар.

Съпругът на Червената жена сложи испанският си шлем на камъка до краката ми и отиде да поздрави създанието. То сведе глава, за да го погалят, точно като куче.

Той го погали точно над окото и то издаде слаб, гърлен звук и притвори очите си. То мъркаше.

Той го изпрати с едно игриво подбутване срещу мускулестото му рамото. Гледах как изчезваше в тунела, сякаш не беше реално.

— Аз мислех, че са изчезнали.

— Моят любимец помогна да дойдем до това място, тогава той заспа магически сън, чакайки ме да се събудя.

— Не знаех, че Кецалкоатъл изпадат в хибернация.-

Той погледна към мен отново и застана до главата ми.

— Знам какво означава вашата дума хибернация, но това беше магически сън, направен от последният ми воин-жрец. Жрецът се пожертва, поставяйки всички нас в омагьосан сън, знаейки, че няма кой да му помогне и че той ще умре сам на това чуждо място много преди аз да се събудя.

Омагьосан сън. Звучеше като Спящата красавица

. -Това е истинска лоялност, да пожертваш себе си за нещо по добро .

— Толкова се радвам, че си съгласна. Това ще направи това, което трябва да се случи много по-лесно. — Не харесах как звучи това. Може би ласкателството не е начина да го направя. Ще опитам нещо по-нормално за мен, сарказъм и ще видим дали това ще ни отдалечи от темата за предстоящата ми гибел.

— Аз не ви дължа лоялност. Аз не съм един от вашите последователи. -

— Само защото не разбираш, каза той и тези усмихнати очи гледаха към мен с поглед на почти съвършен мир.

— Това е, което Джим Джоунс каза точно преди да даде на всеки един от Kool-Aid.

— Аз не знам това име, Джим Джоунс-. После обърна главата си на една страна, това ми напомни за Ицпапалотл когато слушаше гласове, които не можах да чуя.

Сега разбрах, че това може да бъде начин за достъп до спомените на други хора.

— О, сега знам кой е той. — Той погледна надолу към мен с тези спокойни, блаженни очи. — Но аз не съм луд. Аз съм бог.

Той се разсейваше, като че ли имаше значение за него, да повярвам, че е бог. Ако трябваше да ме убеди, че е божество, преди да ме убие, тогава съм безопасност. Може да ме убие, но никога няма да ме убеди, че е бог.

Той се намръщи.

— Ти не ми вярваш. — Звучеше отново изненадан. И разбрах, че въпреки всичките си сили, изглеждаше млад. Възрастта бушуваща през очите на ръцете му, сякаш можех да видя началото на създаването, но той самият, изглеждаше млад. Или може би той просто не е беше свикнал с хора, които не падат да го боготворят. Ако това е всичко, което си знаел през цялото си съществуване, а след това срещне някой който не го боготвори, може да бъде шокиращо.

— Аз съм бог —  повтори той и гласът му имате този снизходителен тон отново.

— Както кажеш. — Но се уверих, че съмнението се усещаше в гласа ми.

Намръщеният му вид се задълбочи ими напомняше на нацупено дете. Разглезено, нацупено дете.

— Трябва да вярваш, че съм бог. Аз съм Мъжа на Червената жена на. Аз съм тялото, което ще отмъсти на тези, които унищожиха моя народ.

— Искаш да кажеш испанските конквистадори?-

— Да, — каза той.

— Няма много конквистадори в Ню Мексико-, казах аз.

— Тяхната кръв все пак ще тече във вените на децата, на децата на техните деца.-

— Не се обиждай, но не си получил тези тюркоазено сини очи от някой местен.

Той се намръщи отново ималки линии се образуваха между очите му. Ако той продължи да говори с мен, щеше да получи мимически бръчки.

— Аз съм бог, създаден от сълзите на моите хора. Аз съм силата, която е останала от ацтеките и аз съм плътта на испанската магия. Ние ще използваме тяхната сила да ги унищожим.

— Не е ли малко късно да ги унищожите— Петстотин години закъснение.-

— Боговете не отчитат времето като хората.-

Вярвах, че той вярваше в това, което казваше, но мислех също, че той не мислеше разумно. Той щеше да е сритал задниците на испанците преди петстотин години, ако беше в състояние да го направи.

Може би това се показа на лицето ми, защото той каза.

— Аз бях нов бог тогава и нямах силата да победя враговете, затова Кецалкоатъл ме доведе тук, за да изчакам докато израсна достатъчно силен за нашата цел. Сега съм готов съм да водя моята армия напред. -

— Значи ми казваш, че ти са трябвали петстотин години, за да се превърнеш от един мъничък малък бог в големия лош бог, по начина, по който супата трябва да къкри наистина дълго време, преди да стане наистина супа.

Той се засмя.

— Мислиш много странно. Тъжен съм, че скоро ще бъдеш мъртва. Бих те направил първа наложница и майка на богове, защото деца родени от теб, биха били велики магьосници, но за съжаление, имам нужда от твоят живот.

Върнахме се обратно към моето убийство, а аз не исках да е така. Егото му изглеждаше доста крехко за божество. Ще видя колко крехко.

— Офертата не звучи много привлекателна, не се обиждай.

Той се усмихна надолу към мен, проследявайки с пръсти ръката ми.

— Това, че ще вземем живота ти не е предложение. Това е факт. -

Погледнах го с най-невинния си поглед.

— Мислех, че ми предлагаш да стана наложница, майка на богове.

Той погледна към мен по-силно.

— Не съм ти предлагал възможност да ми бъдеш наложница.

— О-, казах аз. — Съжалявам. Разбрала съм погрешно.-

Пръстите му са все още докосваха ръката ми, но не мърдаха, сякаш беше забравил, че ме докосва.

— Ти би отказала леглото ми? — Той звучеше истински объркан. Велико.

— Да, казах аз.

— Своята добродетел ли защитаваш?-

— Не, просто вашето предложение конкретно не ме трогва. — Той наистина имаше проблеми с разбирането, че аз не го намирах привлекателен. Прокара пръсти по ръката ми като гъделичкаща четка. Аз просто лежах там и го погледнах. Бях му дала най-добрия контакт с очи, който бях давала на някой от това пътуване, защото, ако погледнех някъде другаде, щях да продължавам да виждам отрязани части движейки се сами. Трудно е да бъдеш корав, когато искаш да започнеш да крещиш. Той докосна лицето ми и му позволих този път. Пръстите му проследиха лицето ми, деликатно, внимателно. Очите му вече не изглеждаше приятни. Не, определено разтревожени.

Той се наведе към мен, като че ли ще ме целуне, а миглите по ръцете му трептяха като пеперудени целувки по тялото ми. Леко изпищях.

Той се отдръпна.

— Какво не е наред?

— О, не знам. Няколко клепачи пърхащи срещу кожата ми, черва които се увиват като змии около талията, огърлицата от езици, която се опитва да ме оближе. Избери едно.

— Но това не трябва да има значение, каза той. — Трябва да ме възприемаш като красив, желан.

Направих най-доброто свиване което можех с ръце оковани по-високо от раменете.

— Съжалявам, но аз просто не мога да преглъна това което носиш.-

— Тлалоци, каза той.

Човекът в шортите се приближи и падна на едно коляно пред него.

— Да, милорд.-

— Защо тя не ме вижда като прекрасен?-

— Очевидно, вашата аура на божество не работи върху нея.-

— Защо не? — И сега имаше гняв в гласа му, в това омиротворено лице.

— Не знам, милорд.-

— Ти каза, че може да замени Ники Бако. Ти каза, че тя е наухили като него. Ти каза, че тя е била докосната от моята магия и това е мирисът на моята магия, е това което привлече Кетцалкоатъл към нея. Но тя лежи под моите ръце и не чуства нищо към мен. Това не е възможно, ако моята магия е и действа. — Помислих си, какво ще стане, ако това не е неговата магия, но не го казах на глас. Какво, ако е на Ицпапалотл. Съществото стоящо пред мен почти ме уби от разстояние. Той ревеше в мислите ми и щеше да ме вземе, а аз не бях в състояние да да го спра. Сега той ме докосваше и очевидно опитваше неща върху мен и не действаха. Единственото нещо, което се беше променило, е силата на Ицпапалотл която ме изпълни за известно време. Дали в това беше разликата?

Тлалоци стоеше с глава все още в поклон.

— Трябва да има силна магия, която работи тук, милорд. Първо Ники Бако е загубен за нас и сега тази е затворена за вашата визия.

— Тя трябва да бъде отворена за силите ми или не може да бъде перфектното жертвоприношение- каза Мъжът на Червената жена.

— Знам, милорд.

— Ти си магьосник, Тлалоци. Как мога да отменя тази магия ?

Магьосникът мислеше сериозно. Няколко минути минаха докато мислеше. Аз просто лежах там и се опитвах да не привличам вниманието им обратно към мен.

Накрая, Тлалоци погледна нагоре.

— За да повярва на визията ви, тя трябва да вярва във вас.-

— Как мога да я убедя, че аз съм бог, ако тя не може да почувства силата ми.

Това беше добър въпрос и аз чаках търпеливо Тлалоци да му отговори. Колкото по-дълго мислеше, толкова повече време печелех. Рамирез идваше. Трябваше да вярвам в това, защото възможностите ми бяха ограничени, освен ако не намерех начин да ги накарам да ме развържат.

Усещах писалката все още в джоба си със скрития нож. Бях въоръжена, ако можех да освободя ръцете си и, ако стоманата може да го нарани. Разбира се, имаше четиримата помощници и Тлалоци, и малка армия от одраните. Така че, дори ако богът може да умре, ще трябва да направя нещо за всички останали. Те вероятно ще бъдат ядосани, ако убия техния бог. Не бях сигурна как да се измъкна от това.

Ако Рамирез не пристигнеше с кавалерията, бях в дълбоки лайна. Едуард нямаше да дойде,този път. За първи път, откакто дойдох, се чудех дали Едуард беше жив. Моля те, Господи, нека да е жив. Но жив или не, Едуард беше вън от играта за тази вечер. Признах си, че имах нужда от помощ този път единствената надежда, на която можех да разчитам, беше Рамирес и полицията. Той закъсня в болницата. Ако закъснееше тази вечер, аз вероятно нямаше да съм наоколо, да се оплаквам.

Тлалоци махна на своя бог да го последва малко по-далеч от мен. Мисля, че шепнеха неща, които неискаха  да зная. Защо имаше значение дали ще ги чуя, или не — За какво може да си говорят, което имаше нужда да се скрие от мен — Те весело ми казаха, че ще ме убият. Не беше като да се опитват да защитят чувствата ми. Така че, какво ставаше?

Съпругът на Червената жена свали огърлицата от езици и я подаде на жреца. Той свали и стоманения нагръдник и един мъжете в кожи дойде и го взе от него, коленичейки пред него. Той свали полата от черва, друг човек с кожа побърза напред да го вземе. „Богът” никога не моли да му се помогне, просто приемаше, че някой ще бъде там, за да помогне. Той беше почти перфекно арогантен, но неговото его беше крехко. Арогантност, която никога не е била тествана във външния свят. Той беше като от тези приказни принцеси, които са били отгледани в кула от слонова кост само с хора, които са им казвали колко са красиви, умни, добри, докато не дойде вещицата и не я прокълне. Може би аз ще бъда вещицата, въпреки че не знаех проклятие, дори ако ме ухапе по задника. Може би мога да бъда принца, който идва и го отнема. В този момент не бях придирчива.

„Богът” беше облечен с максилат, като всички в Осбидианова Пеперуда. Но този беше черен с тежък пояс от златни нишки провесени в предната част. Носеше черни сандали, украсени с тюркоаз, които странно не бях забелязала, когато носеше всички отрязани части от тяло. Странно е как не се концентрираш върху малките детайли, когато те е страх.

Той тръгна към мен, показваше увереност с всяка стъпка. Максилатът остави долната част на тялото открито от талията до сандалите. Имаше хубаво бедро.

— Така по добре ли е? — попита той, гласът му лек, почти дразнещ, очите му си върнаха обратно това спокойно задоволство, сякаш нещата винаги стават по неговия начин и той не виждаше защо сега трябва да е различно. Ицпапалотл е арогантна, но не спокойна.

Много по-добре — казах аз. Мислех, да отбележа колко много ми хареса да видя почти гол мъж, но не исках да бъде с много сексуален тон освен ако не ми свършат другите възможности.

Той дойде до мен отново. Клепачите все още върху ръцете му, мигащи към мен като светулки, случайни и чужди.

— Това е голям напредък-, казах аз. — Не можеш да направиш нищо за очите по ръцете си, нали —Той се намръщи отново.

— Те са част от мен.

— Виждам-, казах аз.

— Но те не са нещо, от което да те е страх.

— Щом казваш.

— Искам да ме познаваш, Анита. Това е първият път, когато използва името ми. Не мислех, че го знаеше, до този момент. Разбира се, Паулина знаеше коя съм. Мъжът на Червената жена достига до дясната ми китка и махна малкото парче метал, което държеше белезниците затворени.

Мъжът в одраната кожа, който все още стоеше от другата страна на камъка направи крачка напред, с ръка върху ножа на колана си. Замръзнах, не бях сигурна дали наистина ще ми бъде разрешено да освободя ръката си.

„Богът” вдигна ръката ми без вериги и постави устните си на обратната страна на ръката ми.

— Докосни ги. Виж, че те не са нищо от което да се страхуваш. — Отне ми секунда да разбера, че те означаваше, очите на ръцете му. Бях облекчена да разбера, че той нямаше предвид нищо под кръста и нещастна, че той имаше предвид всички тези очи. Не исках да ги докосвам. Не исках да имам нищо общо с нещо, което е било издълбано от мъртво тяло, особено докато човек е бил жив.

Той държеше китката ми и се опитваше да я сложи да ръката му, но аз държах стегнат юмрук.

— Докосни ги, Анита, леко. Те няма да те наранят. — Той започна да отваря пръстите ми и не можех да се боря с него. Бих могла да се съпротивлявам повече, може би да го накарам да счупи пръст или два, за да ме убеди, но в крайна сметка щях да загубя тази борба, така че просто му позволих да разтвори ръката ми. Не исках нищо счупено, ако можех да го избегна.

Той напътстваше ръката ми, точно над неговата, а клепачите пърхаха под моето докосване. Подскачах всеки път, когато един от тях мигнеше, но клепачите движещи се срещу кожата ми като линия на пеперудени целувки не беше толкова страшно. Чуствах клепачите пълни, като че ли имаше око зад тях, но там нямаше. Бях видяла това.

— Какво има в тях? — Попитах.

— Всичко-, каза той. Което нищо не ми казваше. — Разгледай ги, Анита-. Той натисна един от пръстите ми към края на едно око. Тогава ме насърчи да поставя пръст в окото.

Пъхнах пръст в това привидно празно око и там имаше съпротива, като натискане срещу нещо тънко и месесто, след това пръста ми премина и аз можех да усетя какво имаше вътре. Топлина, топлина, която обля ръката ми, нагоре към рамото ми и се разпространи като одеяло върху тялото ми. Почуствах се сигурно, топло. Гледах към него и се чудех защо не съм го виждала и преди— Той беше толкова красив, толкова мил, толкова … Пръстът ми беше студен, толкова студен, че болеше. Имах тази остра болка, която можете да получите точно преди да загубите всякакво усещане в крайниците, измръзването се настанява и се разлива над тялото, попадаш в последния лек сън, никога да не се събудиш.

Аз дръпнах ръката си назад и примигнах събудена, с издихание.

— Какво не е наред? — попита той, наведе се над мен, докосвайки лицето ми.

Аз дръпнах от него, притискайки ръка срещу гърдите си, гледайки към него, страхувайки се.

— Ти си студен отвътре.-

Той отстъпи крачка назад от мен иизненада се показа на лицето му.

— Трябва да се чувстваш сигурно, топло. — Той се наведе над мен, опитвайки се да ме накара да погледна в синьо-зелените му очи.

Аз поклатих глава. Чувствата се завръщаха в пръста ми с невероятна бързина, по начина, по който кръвообращението се връща след измръзване. Пулсиращата болка ми помогна да мисля, помогна ми да избегна погледа му.

— Аз не съм в безопасност-, казах аз,

— и аз не съм много топла.

Погледнах встрани, което насочи погледа ми срещу облечените с кожа мъже Но дори това беше по-добре от глдането на „Богът”. Докосването на Ицпапалотл беше помогнало, но имаше своите ограничения.

— Правиш това трудно, Анита-.

Продължих да гледам в далечната стена.

— Съжалявам, че ти съсипвам вечерта.-

Той погали извивката на лицето ми. Аз не трепнах, като че ли ме заболя. Мислех, че се опитвам да забавя смъртта си. Сега разбрах, че се опитвах да забавя, попадането в неговата магия. Те ще ме убият след това, но аз ще си отида преди ножа да падне. Дали Паулина си е отишла така, доброволно, нетърпелива да се хареса на „Бога”— Надявах се да е така, заради нея. За мен, не съм толкова сигурна.

— Искам да вярваш, че смъртта ти ще бъде за една голяма цел.-

— Съжалявам, днес не ми минават такива неща.

Можех почти да почувствам недоумението му като игра на енергия по кожата ми. Бях чувствала гняв, похот, страх, танцуващи по кожата ми от вампири и превръщачи, но никога не бях чувствала недоумение. Не бях чувствала емоциите му, преди да докосна проклетите очи. Изсмукваше ме парче по парче.

Той хвана ръката ми.

— Не. — Аз го казах през зъби. Той би могъл да счупи пръстите ми този път,но нямаше просто да си отворя ръката и да го докосна отново. Не може просто да му сътруднича, дори и да спечеля време. Трябваше да започна да се боря с него сега или няма да остане нищо от мен. Срещала съм вампири, които са завъртали съзнанието ми преди, но никога не бях срещала нещо като него. Веднъж след като той  получи контрол над ума ми, аз не бях сто процента сигурена, че ще се върна. Има много начини да умреш. Да бъдеш убит само един от по-очевидните такива. Ако той завърти съзнанието ми и не остане нищо от това, което бях, тогава ще съм мъртва или ще искам да съм.

Сгънах ръката си, прегръщайки я до гърдите си, напрягайки мускулите си да я държат там. Той вдигна китката и цялата ми горната част на тялото с него, но аз държах ръката си, пръстите затворени в юмрук.

— Не ме карай да те нараня, Анита-.

— Аз не те карам да правиш нищо. Каквото и да правиш, това е твой избор, не мой.

Той ме положи назад, нежно.

— Мога да смажа ръката ти. — Това звучеше като заплаха, но гласът му беше все още нежен.

— Няма да те докосна отново, не така, не доброволно.-

— Но сложи ръка на гърдите ми, над моето сърце. Това не е трудно, Анита — .

— Не.-

— Ти си много упорита жена.

— Не си първият, който го казва-, казах аз.

— Няма да те насилвам.

Мъжът с одраната кожа се премести напред,точно срещу камъка, отразявайки своя „бог”. Той извади обсидианов нож и се наведе над мен. Аз се напрегнах, но не казах нищо. Не можех да го докосна отново и да съм сигурна че ще се върна. Ако щях да умра така или иначе, ще умра цяла, а не е обладана от някакъв кандидат-бог.

Но той не ме удари. Той хлъзна върха на острието при рамото на кевларената жилетката. Кевлара не е предназначен да спре пронизващи движения, но това не е лесно да се среже, особенно с каменен нож. Празната ръка от кожа, която украсяваше китката му, се люшкаше напред-назад, напред-назад, докато той режеше. Гледах покрай него в далечната стена, но периферното ми зрение просто не можеше да се отърве от подскачащата ръка. Най-накрая трябваше да гледам нагоре към тавана, но там беше само тъмнина. Трудно е да се взираш в тъмнината, когато има и други неща за гледане, но аз се опитах.

Аз почти ги попитах дали знаят какво е велкро, но не го направих. Щеше да им отнеме известо време да срежат жилетката с осбидианов нож. По дяволите, може и да не трябва да правя нищо друго, за да ги забавя. Ще бъде сутрин, по времето, в което, обсидиана разреже материала. За съжаление, аз не бях единствената, която разбра това.

Мъжът върна острието обратно в ножницата му и извади втори нож от ножница зад гърба му. Начинът, по който носите резервен пистолет. Когато го повдигна на светлината от камина, то блесна като сребро, стомана. Със или без високо съдържание на сребро, то все пак ще мине през жилетка много по-бързо от обсидиановото острие.

Той хлъзна върха по раменния шев на жилетката. Най-накрая трябваше да кажа нещо.

— Просто планирате за извадите сърцето ми?-

— Сърцето ти ще остане в гърдите ти, където му е мястото-, каза „Бога”.

— Тогава защо искаш да махнеш жилетката? — Най-накрая обърнах главата си и погледнах към него, макар и не в очите му.

— Ако ти не докоснеш гърдите ми с ръка, има и други части на тялото ти, които могат да чувстват — , каза той.

Това беше почти достатъчно да ме накара да му дам ръката си, почти. Не ми харесваше това за други части на тялото ми, които могат да  чувстват. Но би било необходимо време, за да свалят жилетката, а ако просто дам ръката си, това няма да отнеме никакво време. Имах нужда от време.

Жилетката падна по-бързо, отколкото си мислех. Тя не е проектирана да устои на рязане с нож. Те издръпаха парчета от жилетка от мен, подръпвайки последните от под гърба ми.Съпругът на Червената жена се покачи до мен. Той коленичи, гледаше надолу към мен, но не гледаше в лицето ми. Той проследи очертанията на сутиена ми с върха на пръста. Проследявайки толкова леко по кожата ми.

— Какво е това? — Той проследи под сутиена назад и напред, назад и напред.

— Банели, казах аз.

Той проследи черна дантела в горната част на сутиена.

— Толкова много нови неща за учене. -

— Радвам се, че ти харесва-, казах аз. Той не схвана сарказма. Може би беше имунизиран срещу него.

Той направи това, което очаквах. Качи се върху мен. Но не застана в стандартната мисионерска поза. Намести се по-ниско, докато гърдите му се притискаха към мен. С нашата разлика във височината, това постави слабините му безопасно под моите. Така че това не беше изнасилване. Може би просто аз се притеснявам толкова много за това. Но по някакъв начин знаейки, той не искаше секс, се плашех повече. Имаше по-лоши неща, които можеше да вземе от мен, отколкото секс, като например съзнанието ми.

Гърдите му притиска моите, гладки, топли, много човешки. Нищо лошо не се случи. Странно, но това не забави неистовия ритъм на сърцето ми нито ме накара да погледна в очите му.

— Усещаш ли го? — , попита той.

Аз просто продължавах да гледам вторачено в далечната стена на пещерата.

— Не знам какво имаш предвид

Гърдите му се натискаха по-силно срещу мен.

— Усещаш ли ударите на сърцето ми?-

Това не беше въпрос, който очаквах, така че действително се замислих над него.

Опитах се да усетя ритъма на сърцето му, отговорящо срещу мен, но всичко което можех да почувствам беше собственият си паниран пулс.

— Съжалявам, всичко, което усещам е моя пулс.

— И това е проблем-, каза той.

Аз всъщност го погледнах тогава, получавайки кратък поглед от лицето му, толкова близо до моето, изумителните блясъци от неговите синьо-зелени очи на това тъмно лице. Погледнах назад към стената.

— Какво искаш да кажеш?-

— Сърцето ми не бие.

Опитах се да почувствам сърцето му, опитах се да усетя пулса на живота му чрез топла плът на гърдите му. Концентрирането върху това забави собственото ми сърце. Не винаги сте наясно с сърцебиенето на мъжа срещу тялото ти, но когато лежите гърди в гърди, обикновено се усеща. Но гърдите му натискаха тихо над мойте.

Преместих свободната си ръка бавно към него. Той се изправи, подпирайки се на ръцете си, за да мога да притисна ръката си срещу гърдите му. Кожата му беше топла и гладка, почти съвършенна, но нищо не биеше под моята ръка. Или той нямаше сърце, или то не биеше.

— Аз съм единствено тяло. Червената жена не живее в мен. Сърцето ми не годно за жертвоприношение, без нейното докосване. -

Това ме накара да погледна към него. Погледнах в тези спокойни очи.

— Жертвоприношение— Ти ще жертваш себе си?-

Очите му останаха нежни и пълни с надежда.

— Аз ще бъда жертва за създателя на боговете. Те трябва да се хранят с кръв на бог, както са правели от началото на времето — .

Опитах се да прочета нещо в това приятно, красиво лице. Някакво съмнение,страх, нещо, което можах да разбера.

— Ще оставиш жреца си да те разреже?-

— Да, но аз ще се преродя.-

— Сигурен ли си в това? — Казах аз.

— Сърцето ми ще бъде достатъчно силно, за да бие извън тялото ми и когато бъде поставено обратно в мен, старите богове ще се завърнат от изгнание, където вашият Христос ги хвърли. — Лицето му, повече от думите му, казваха, че той вярваше в това.

Бях чела достатъчно за завладяването на Мексико от испанците, за да се съмнявам, че Христос има нещо общо с това, без значение колко много неща са били направени в негово име.

— Не вини Исус Христос за това, което испанците са направили на вашите хора. Нашия Бог ни е дал свободен избор, а това означава, че можем да изберем злото. Вярвам, че това е, което се случи с хората, които са завладели твоите хора. -

Той погледна надолу към мене и бе озадачен отново.

— Ти вярваш в това. Мога да кажа, че ти вярваш в това. -

— С цялото си сърце-, казах аз. — Не влагам други чуства.-

Той седна срещу кръста ми.

— Повечето от хората, които взех като дарове не вярваха много в нищо. Тези, които вярваха, не вярваха в твоя бял Христос. — Той ме докосна по лицето. — Но ти вярваш. -

— Да-, казах аз.

— Как може да вярваш в Бог, който би позволил да бъдеш доведена на това място и да бъдеш пожертвана в името на един чужд бог— -

— Ако вярваш само, когато е лесно, тогава не вярваш наистина, казах аз.

— Не е ли иронично, че ти, последовател на Бога, който ни унищожи, ще бъдеш това, което ще ми позволи да си върна силите. Когато взема твоята същност, ще бъда достатъчно силен, за да направя тази скъпоценната течност и ще бъда свободен от това място най-накрая.

— Какво искаш да кажеш, да вземеш моята същност? — Бях спряла да се страхувам, защото ние говорехме толкова дълго време или може би просто не можех дасе страхувам толкова дълго. Евентуално, ако не ме убиеш или ме нараниш, ще спра да се страхувам.

— Аз ще те целуна и ти ще станеш лека и суха като изсъхнала царевица. Ти ще ме нахраниш, както царевицата храни хората. — Той започна да ляга до мен, близо до свободната ми ръка.

Изведнъж бях отново изплашена. Надявах се, не бях права, но бях сигурна, че вече бях виждала какво искаше да направи в Осбидианова Пеперуда.

— Искаш да кажеш, че ще изсмучеш живота от мен и аз ще свърша приличайки на суха мумия. — Той погали с пръст бузата ми, очите му бяха тъжни сега, съжаляващи. — Това ще боли много и аз съжалявам за това, но дори и болката ти ще отиде, за да ме направи по-силен. — Той се наведе лицето си към мен. Имах свободна ръка и нож в джоба си, но ако го вземех твърде скоро и се провалих, оставах без други опции. Къде, по дяволите беше Рамирез?

— Значи ще ме измъчваш. Велико, казах аз.

Той се отдръпна от мен, само малко.

— Това не е мъчение. Това е начинът, по който всичките ми жреци чакаха събуждането ми. -

— Кой върна жреците обратно? — Попитах.

— Аз събудих Тлалоци, но бях слаб и нямах повече кръв да дам на другите. След това, преди да може да събуди другите, човек който наричате Райкър наруши нашето място за почивка. — Той гледаше в пространството, като че ли го виждаше отново.

— Той открил това, което наричаш мумии на моите жреци. Много от тях бяха разкъсани от хората му, търсейки скъпоценни камъни в тях. — Гневът потъмни лицето му, открадна спокойствието от очите му. — Кетцалкоатъл все още не беше буден иначе ние щяхме да убием всички тях. Те взеха неща, които принадлежаха на моите жреци. Той ме накара да се намеря друг начин да ги върна към живот. -

— Кожа-, казах аз.

Той погледна надолу към мен.

— Да, има начини да им даде живот.

— Така че ти преследваше хората, които са осквернили … място за покой, и хората, които са купили неща, които принадлежат на твоите хора. -

— Да, — каза той.

Предполагам, че от определена гледна точка това е справедливо. Ако нямаш способноста да чустваш милост, тогава това е страхотен план.

— Ти си убил и си взел органи от хора, които са надарени — , казах аз.

— Надарени? .

— Вещици, brujos

— Ах, да, не желаех да ги оставя живи, за да ни преследват, преди да вляза в силите си. — Той докосваше лицето ми отново, галеше го. Мисля, че се връщаше обратно на път да ми даде своята „целувка”.

— Какво точно е влизането в силата си? — Попитах. Докато можех да го накарам да говори, той нямаще да ме убие. Мога да измислям въпроси цяла нощ.

— Ще бъда смъртен и безсмъртен.-

Аз впих очи в него.

— Какво искаш да кажеш смъртен?-

— Кръвта ти ще ме направи смъртен. Твоята същност ще ме направи безсмъртен.-

Аз се намръщих към него.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.-

Той сложи длани на лицето ми като любовник.

— Как би могла да разбереш боговете. — Той протегна ръката си, а мъжът с кожата му подаде дълга игла от кост. Може би аз не знаех какво щеше да направи.

— Това за какво е?-

Той държеше иглата, може би дванадесет сантиметра дълга, въртейки я бавно между си пръстите си.

— Ще пробия ухото ти и ще пия от кръвта ти. Това ще бъде малка болка. -

— Продължаваш да казваш, че искаш да вярвам в теб, но ти си единственият, който никога не го боли. Твойте жреци, хората, които откраднаха от теб, всички жертви, всеки изпитва боли, но не и ти. — Той се подпря на един лакът, тялото му плътно срещу моето.

— Ако болката ми ще те убеди в моята искреност, така да бъде. — Той заби иглата в пръста си, дълбоко, достатъчно дълбоко, че да докосне кост. Извади иглата бавно, пречинявайки си толкова болка, колкото можеше. Чаках кръвтада избие, но не стана — .Той държеше пръста, така че да можех да видя дупката, която иглата беше направила, но тя беше празна, нямаше кръв. Докато гледах, раната се затвори, като вода се изглади, перфектно още веднъж. Ножът нямаше да ми помогне, не срещу него.

— Прави ли моята болка, твоята по-малка? — , попита той.

— Ще ти кажа-, казах аз.

Той се усмихна, толкова търпелив, толкова мил. Така пълен с това. Той започна да движи иглата към лявото ми ухо. Можех да се отбранявам със свободната си ръка, но ако всичко, което щеше да направи е да пробие меката част на ухото ми, както съм виждала в нощните клубове, тогава той може да направи това. Аз не харесвах идеята, но нямаше да се бия с него. Ако се борех сега, те биха могли да оковат ръката ми отново. Исках свободната си ръка повече от колкото исках да се предпазя от смученето на ухото ми.

Истината е, че не обичам игли и не само лекарски игли, а всякакви. Имах фобията от малки заострени неща в тялото ми. Ножовете като че ли не ме притесняваха, но иглите да. Иди разбери. Това беше фобия. За да не се съпротивлявам, трябваше да затворя очите си, защото иначе щях да се боря. Просто не можех да се спра.

Болката беше рязка и моментална. Аз ахнах, отваряйки очите си, гледайки лицето му навеждайки се над мен. За момент помислих, че ще се проваля. Мислех, че ще мине направо на целувката, но след това устата му подмина моята. Той обърна лицето ми надясно, внимателно, опознавайки ухото ми и дългата линия на врата ми. Напомняше ми за вампир, с изключение, че тази уста облиза ухото ми, едно бързо движение. Той направи една малка въздишка, когато погълна първата кръв, след това затвори устата си над меката част на ухото, устата, работеща върху раната, езика облизващ кръвта от раната. Той притисна с цялата дължина  една ръка на лицето ми, другата спусна по линията на тялото ми. Линията на челюстта му беше притисната в лицето ми. Усещах устата му да се движи, докато преглъщаше. Имала съм вампири, които вземат кръв, без да съм под тяхно заклинание и болеше много. Това не болеше толкова много. Той е по-скоро като запален любовник с фетиш към уши. Обезпокояващо но не наистина болезнено. Ръката му се премести от лицето ми и я плъзна под сутиена ми. Това не ми хареса.

— Мислех, че каза, че не искаш секс.

Той изтегли ръката си от сутиен ми и се отдръпна от ухото ми. Очите му бяхашироки и нефокусирани и удавени в тюркоазен блясък като очите на всеки вампир, когато жаждата за кръв е най-голяма.

— Прости ми, каза той, — но беше толкова отдавна откакто съм чуствал живот в тялото си. -

Мислех, че разбрах какво имаше предвид, но питах всеки въпрос, който можех да измисля тази вечер. Всичко, за да говори.

— Какво искаш да кажеш?-

Той се засмя и се изтърколи на неговата страна да се подпре на лакътя си отново.

Заби иглата в пръста си отново и ахна. Кръв потече от раната, червена кръв. Той се засмя отново.

— Кръвта ти тече в тялото ми и аз съм смъртен още веднъж, с всички апетити на смъртен човек.

— Трябва да има кръв за да има кръвно налягане-, казах аз. — Получи първата си ерекция от векове. Схванах. -

Той погледна надолу към мен с удавящи очи.

— Може да го имаш. — Той се премести, така че тялото му се притисна към моето и аз можех да го почувствам претиснат срещу корема ми, нетърпелив и готов.

Започнах да казвам моето обикновено не, след това спрях. Ако моят избор беше, да бъда изнасилена или да бъда убита, когато си мислех, че помощта е на път … мислех и наистина не знаех какво бих казала, тъй като един от мъжете облечен в кожа избяга зад нас, където мълчаливо чакаха одраните хора.

Чух стъпките на човека и се обърнах да видя как си прави път през одраните. Той падна на коляно пред Съпруга на Червената жена.

— Господарю, въоръжени непознати се приближават. Малкият Brujo е с тях, водейки ги насам. — Мъжът на Червената жена го погледна. — Убийте ги. Забавете ги. Когато получа силите си, ще бъде твърде късно. — Мъжете в кожа взеха оръжия от кофчежето и се затичаха. Обърнах главата си, за да видя одраните да ги следват. Само жреца Тлалоци остана. Бяхме само ние тримата. Рамирес идваше. Полицията идваше. Разбира се, аз можех да забавя още няколко минути.

Пръсти докоснаха лицето ми, местейки го да го погледна.

— Можеше да си първата жена от векове за мен, но няма време. — Той започна да навежда лицето си към мен. — Съжалявам, че трябва да те взема като недоброволна жертва, защото не си навредила на мен или моите хора. -

Аз пъхнах ръка в джоба си. Стиснах пръсти върху химикала. Обърнах глава настрани, така че да не може да ме целуне, но наистина исках да видя къде беше Тлолоци в стаята. Той се връщаше обратно към олтара. Хвърли тялото на Паулина встрани като боклук. Почистваше олтара, подготовяше го, мисля за смъртта на своя бог.

Мъжът на Червената жена погали лицето ми, опитвайки се да ме обърне нежно към него. Той прошепна, с топъл дъх срещу лицето ми.

— Аз ще нося сърцето ти на огърлица от езици, така че всички мои последователи да може да си спомнят за твоята жертва за цяла вечност. -

— Колко романтично, казах аз. Започнах да вадя писалката от джоба си.

— Обърни се към мен, Анита. Не ме карай да те нараня. — Пръстите му държаха брадичката ми и започнаха да ме обръщат бавно към лицето му. Почувствах силата в неговите пръсти и знаех, че той може да смаже челюстта ми само с огъване на ръката си. Не можех да му попреча да обърне лицето ми към него. Не можех да го спра, но вече държах писалката в ръката си. Пръстът ми беше върху бутона, който ще освободи острието. Аз просто трябваше да се уверя, че е над сърцето му.

Престрелка звучеше извън пещерата и звучеше близко, сякаш входа не е чак толкова далеч. След това имаше звук като рев и аз знаех от какво е, защото го бях чувала и преди. Полицията бяха донесли огнехвъргачки или бяха поканили някои от Националната гвардия да се присъединят към партито. Чудех се, чия е била идеята . Беше добра. Надявах се, всички те да изгорят.

Вгледах се в него, пръстите му държаха лицето ми към него.

— Наистина ли твоето сърце бие за мен? — попитах.

— Сърцето ми бие. Кръв тече през тялото ми. Ти ми даде живот, а сега ще ми дадеш и безсмъртие. — Мъжът на Червената жена се наведе над мен като принца на път да дари целувката, която ще оправи всичко. Устата му се задържа на няколко сантиметра от моята. Споменът за това, как тялото на Сет изсъхна, умря, беше твърде жив. Трябва да съм бързала да сложа писалката на позиция, точно над сърцето му. Той се изтегли назад малко, с въпросителни очи. Натиснах бутона и острието влезе в сърцето.

Очите му станаха широки, целият този тюркоазен огън замря, оставяйки очите му човешки.

— Какво направи?-

— Ти си просто още един вид вампир. Аз убивам вампири.-

Той се изтърколи от камъка, падна на пода. Държеше ръката си към Тлалоци. Жрецът бързо изтича при него. Аз не чаках да видя дали има лек за „Бога”. Развързах лявата си китка и се протегнах за глезените ми.

Мъжът на Червената жена се срина на колене и жреца се срина с него. Той плачеше. — Не, не, не. — Той притисна с ръце около дръжката, опитваше се да спре кръвта да изтече. Неговият — бог- падна в гърчове на пода. Той се опита да държи ръцете си върху раната, да спре кръвта.

Освободих глезените си и слезнах от другата страна на камъка. Наречи го предчувствие, но си мислех, че Тлалоци ще ми бъде ядосан.

Той се изправи на крака, протегна кървави ръце пред себе си. Никога не бях виждала някой да изглежда толкова ужасен, така пуст, като че ли бях унищожила неговия свят. Или може би бях.

Той не каза нито дума, просто извади обсидиановото острие от кръста си и тръгна — към мен. Но камъкът към, който бях окована, беше с размерите на голяма маса за трапезария и аз я държах между него и мен. Запазвах разстоянието между нас  и той не можеше да ме хване. Престрелката приближаваше. Той трябва също да го е чул , защото изведнъж скочи върху камъка за да ме посече с ножа. Избягах на открито, което беше целта му. Обърнах се към него. Той дойде за мен приведен, държеше ножа отпуснат, но здраво, сякаш знаеше какво прави. Бях оставила ножа във вампира. Посрещнах го с ръцете пред тялото си, несигурна какво да направя, освен да не ме среже. Сетих се за едно нещо. Изкрещях

— Рамирез!

Тлалоци се втурна към мен, със стремително острие. Обърнах се, усетих прилива на въздух когато острието премина. Имаше писъци от стълбите, звука на приближаваща се битка. Тлалоци замахваше като луд. Всичко, което можех да направя е продължавам да отстъпвам, да стоя извън обхвата му. Кървях от двете ръце и от един разрез на горната част на гърдите ми, когато разбрах, че ме е подмамил да отстъпвам към олтара. Спънах се в тялото на Паулина в секундата в която започнах да го търся, за да избегна това. Наведох се от моята страна, нейното тяло в капан под краката ми. Ритах по него, без да погледна, да видя къде е, правех всичко, за да го държа на разстояние.

Той ме хвана за глезена, държейки крака ми срещу тялото си. Гледахме се взаимно и аз видях смъртта си в лицето му. Той хвърли ножа с една ръка, така че хватката се промени от разрязваща, към намушкваща. Държеше левия ми крак прикован, но десният ми крак все още беше на пода. Прегърнах горната част на тялото си с ръцете, навеждайки рамената надолу и отдръпнах десния си крак. Целех се в капачката на коляното. Тлалоци започна да нанася удара. Ритнах долния край на капачката на коляното му с всичката сила, която имах. Видях капачката на коляното да се измества настрани, изкълчена. Кракът се разпадна, той извика от болка, но острието продължаваше да идва.

Главата на Тлалоци избухна в душ от мозък и кости. Парчетата валяха върху мен и тялото падна на една страна, обсидиановото острие стържеше по каменния под докато ръката конвулсираше около дръжката.

Вгледах се в пещерата и видях Олаф да стои в подножието на каменните стълби. Той все още стоеше в позиция за стрелба, с една ръка, оръжието насочено натам където беше стоял жреца. Той мигна и аз гледах как концентрацията напуска лицето му, гледах нещо близко до човешко да се разлива по лицето му. Той тръгна към мен, с пистолета до себе си. В другата ръка държеше нож, кървав до дръжката.

Аз бършех мозъка на Тлалоци от лицето си, когато Олаф дойде да застане пред мен. — Никога не съм мислела, че ще го кажа, но, по дяволите, радвам се да те видя.-

Всъщност той се усмихна.

— Аз спасих живота ти.-

Това ме накара да се усмихна.

— Знам.

Рамирес слезе по стълбите с това, което приличаше на SWAT екип изцяло снаражен за битката зад него. Те зе рапръснаха на всички страни, неприятни на вид оръжия насочени към всеки сантиметър от пещерата. Рамирес просто стоеше там, с пистолет в ръка, търсейки нещо по което да стреля. Мъже от Националната гвардия, обурудвани с огнехвърлячки дойдоха след това, накрайника на огнехвърлячката насочена нагоре към тавана. Олаф почистваше ножа си в панталоните, сложи го в калъфа му и ми предложи ръка.

Ръката беше оцветена в червено, но аз я взех. Кожата му беше лепкава от кръв, но аз стиснах ръката му и му позволих да ме издърпа на крака.

Бернардо влезе в стаята с повече ченгета зад него. Неговият гипс беше червен от кръв, ножът стърчащ от него беше тъмен от кръвта, че изглеждаше черен. Той каза: — Ти си жива.

Аз кимнах.

— Благодарение на Олаф.-

Той ме натисна леко по ръката, след това ме пусна.

— Отново закъснях, каза Рамирес.

Аз поклатих глава.

— Има ли значение, който спасява деня, след като денят е спасен.

Другите полицаи започваха да се отпускат, след като осъзнаха, че няма по кой да стрелят.

— Това ли е всичко? — един от черно-маскираните ченгета попита.

Погледнах назад към далечния тунел.

— Има Кецалкоатъл в тунела.-

— Какво?-

— А… дракон.

Дори и през екипировката за битка можеше да се види как всички си обменяха погледи.

— Чудовище, ако предпочитате думата, но то е все още там.

Те се строиха и минаха покрай мен към тунела тичайки. Поколебаха при входа на тунела, а след това се мушнаха един по един. За първи път ги оставих. Бях изпълнила моята част. Освен това, те бяха много по-добре въоръжени от мен. Един от тях заповяда на Рамирес и на някои от другите по-цивилно изглеждащи полицаи, да ескортират цивилните до повърхността.

Рамирес дойде и застана пред мен.

— Ти кървиш. — Докосна разреза на ръката ми.

Обърнах се, за да види някои от другите порязвания.

— Избери си една.

Бернардо и другите ченгета, на които е било разпоредено да останат дойдоха да видят двамата мъртви мъже.

— Къде е този Мъж на Червенат жена, за който малкото влечуго продължаваше да говори? — едно от ченгетата попита.

Аз посочи тялото с нож стърчащ от гърдите.

Две от ченгетата отидоха да стоят над тялото.

— Той не прилича на бог. -

— Той е вампир-, казах аз.

Това пивлече вниманието на всички.

— Какво каза? — Рамирес попита.

— Нека да се концентрираме върху важните неща тук, момчета. Трябва да сме сигурни, че това тяло няма да стане пак. Повярвайте ми. Той е един мощен кучи син. Искаме той да остане мъртъв. -

Ченгето ритна тялото, което се разтресе така като само истинско мъртво тяло може

— Изглежда ми мъртъв.

Гледайки как крайниците му се помръдваха, ме накара да подскоча, като че ли се очаквах да седне и да каже, шегувам се, аз не съм мъртъв.

Тялото остана неподвижно, но това не успокои нервите ми.

— Трябва да вземем главата и да извадим сърцето му. След това да ги изгорим поотделно и да разпръсна пепелта в различни видове вода. Тогава ще изгорим тялото до пепел и ще я разпръснем в трети воден обект. -

— Трябва да се шегуваш, — един от ченгетата каза.

— Одраните просто паднаха и спряха да се движат-, каза Рамирес. — Ти ли направи това

— Може би, когатого намушках в сърцето .

— Патроните не е работеха при никой от тях, докато одраните паднаха, тогава куршумите убиха всички.

— Тя е направила това? — ченгето попита. — Тя направи нашите куршуми да работят?-

— Да-, каза Рамирес и може би той беше прав. Може би това наистина съм била аз.  Исках да ме чуят. Исках да се уверя, че „Богът” ще остана мъртъв.

— Как точно ще отрежем главата ? — същото ченге попита.

Олаф отиде до сандъчето, от което мъжете бяха извадили оръжията си и вдигна голяма плоска палка с парчета обсидиан вградени в него. Той прибра пистолета си в кубура и тръгна към тялото.

— По дяволите, това е едно от тези проклети неща, които използваха срещу нас,—  заяви полицая.

— Много добра ирония да го използвате на техния бог, не мислите ли? — Бернардо попита.

Олаф коленичи до тялото.

— Хей, не съм казвал, че може да направите това-, каза ченгето.

Олаф погледна Рамирез.

— Какво ще кажеш, Рамирез?-

— Аз казвам, да правим каквото Анита казва.

Олаф завъртя палката, като че придобиваше усещане за него. Това също така накара ченгетата да се отдръпнат назад. Той ме погледна.

— Ще взема главата.

Извадих ножа от ръката на Тлалоци. Той нямаше да се нуждае от него повече.

— Ще взема сърцето. — Вървях към него с нож в ръка. Ченгетата продължаваха да отстъпват от нас.

Стоях над вампира. Олаф коленичи от другата страна, гледайки към мен.

— Ако бях позволил да бъдеш убита, Едуард би помислил, че съм се провалил.

— Едуард е жив значи?-

— Да.-

Напрежение напусна раменете ми, което дори не подозирах, че е там.

— Благодаря на Бог.

— Аз не се провалям, — каза Олаф.

— Вярвам ти — казах аз.

Ние се гледахме един друг и все още имаше нещо в очите му, което не можех да разчета или да разбера, стъпка отвъд . Вгледах се в тъмните му очи и знаех, че там имаше чудовище, не толкова могъщо, колкото това, което лежеше на земята, но също толкова смъртоносно при точните обстоятелства. И аз му дължах живота си.

— Вземи главата първо.

— Защо ?

— Страхувам се, ако извадя ножа, докато тялото е все още непокътнато, той ще седне и ще започне да диша отново. -

Олаф повдигнати вежди към мен.

— Не се майтапиш с мен?

— Никога не се майтапя за вампири, — казах аз.

Той ми даде още един дълъг поглед.

— От теб би станал добър мъж.

Приех комплимента, защото това е, което беше, може би най-добрият комплимент, който той е правил някога на жена.

— Благодаря — , казах аз.

SWAT екипа се върнаха от далечния тунел.

— Няма нищо там. Празен е.

— Тогава се е измъкнало-, казах аз. Погледнах в тялото все още лежащо там.

— Вземете главата. Искам да се махна от тази проклета пещера.

Ръководителят на SWAT екипа не харесаха нарязването на тялото. Той и Рамирес се развикаха. Докато всички гледаха спора, аз кимнах на Олаф и той обезглави трупа с един удар. Бликна кръв върху пода на пещерата.

— Какво по дяволите правиш? — едно от ченгетата SWAT попита, насочвайки пистолет към нас.

— Моята работа,—  казах аз.

Сложих върха на ножа под ребрата.

Полицаят вдигна пистолета до рамото си.

— Махни се от тялото, докато капитанът ви каже, че можете да го направите.

Държах ножа към тялото.

— Олаф

— Да.-

— Ако ме застреля, убий го

— С удоволствие. — Големият мъж обърна очи към полицая и там имаше нещо , което накара силно въоръжен мъж да направи крачка назад.

Въпросният капитан каза:

— Прекратете, Рейнолдс. Тя е екзекутор на вампири. Нека да си свърши работата. -

Аз мушнах острието в кожата и то се плъзна като у дома си. Изрязах дупка точно под ребрата му и бръкнах в нея. Беше стегната и мокро, хлъзгаво и трябваше две ръце, за да извадите сърце, една да освободи от съединяващата такан и една, за да го държиш. Издърпах го от гърдите, кръв оцвети всичко до лактите ми.

Хванах Рамирес и Бернардо да ме гледат, с почти идентичен израз на лицата им. Не мислех, че някой от тях ще ме кани на среща  скоро. Те винаги ще помнят как вадя сърцето на човек, този спомен ще опетни всичко друго. За Бернардо, не ми пукаше.

За Рамирес, ме болеше е да видя този израз в очите му.

Една ръка докосна сърцето. Гледах тази ръка, после погледнах нагоре, за да срещна очите на Олаф. Той не беше отвратен. Той погали сърцето, ръце плъзгащи се над моите.

Отдръпнах се и се спогледахме над тялото което бяхме разфасовали. Не, Олаф не беше отблъснат. Погледа на очите му, беше тази чиста тъмнина, която запълва очите на един мъж само в най-интимните ситуации. Той вдигна отрязаната глава за косата и я задържа, сякаш ще ми позволи да го целуна. Тогава осъзнах, че я държеше над сърцето, като съвпадаща си двойка.

Аз трябваше да се обърна от това, което видях в лицето му.

— Някой има ли чантата, в която да мога да нося това.

Някой най-накрая намери празна торба от оборудване и ме остави да сложа сърцето в нея. Полицаят ми каза, че мога да задържа чантата. Той не я искаше обратно.

Никой не предложи торба на Олаф а и той не поиска.

63

Откриха пистолетите ми в ковчеже с останалата част от оръжията, въпреки че кубурите бяха изчезнали. Просто не можех да задържа кубур непокътнат в тази работа. Но мушнах оръжието в дънките си. Ножовете не са били в ковчежето. Рамирес ме доведе лично до крематориума, така че да видя сама, сърцето и главата изгорени до пепел. Когато имах два малки съда с пепел, беше почти зори. Бях заспала на седалката до него, иначе щяхме да се караме, за да ме отведе в болницата. Но той настояваше, че лекарите трябва да ме проверят. Интересното беше, че нито едно от порязванията не бяха достатъчно дълбоки за шевове. Дори нямаше да ми останат нови белези. Чудо.

Един от мъжете  ми даде яке, на което пишеше ФБР, за да покрия почти голата си горна част на тялото. Няколко от униформените и голяма част от персонала на болницата предположиха че съм федерален агент. Продължавах да поправям хората, но най-накрая разбрах, че лекарят в спешното отделение мислеше, че отричането ми означаваше, че имам мозъчно сътресение и не знам коя съм. Колкото повече спорех толко по притеснен ставаше той. Нареди серия от ренгени и аз не можех да го разубедя.

В действителност седях в инвалидна количка, чакайки да ме ескортират до ренгена когато Бернандо дойде. Той докосна якето ФБР.

— Ти се издигаш нагоре в света. -

— Когато сестрата се върне, ще ме отведат до рентгена.-

— Добре ли си?-

— Само предпазливост-, казах аз.

— Току-що се върнах от проверката на инвалиди.-

— Олаф каза, че Едуард ще живее.-

— Той ще живее.-

— Как са децата?-

— Питър е наред. Настаниха Бека в стая. Има гипс до лакътя си.-

Загледах се в неговата превръзка с мръсно кафяви петна.

— Това нещо ще започне да вони с цялата тази кръв засъхнала по нея. -

— Доктора искаше да ми смени превръзката, но аз исках да проверя как са всички първо.-

— Къде е Олаф.?

Бернардо вдигна рамене.

— Не знам. Той изчезна, след като чудовищата бяха мъртви и Рамирес те прибра в колата си. Той каза нещо, че работата била свършена. Предполагам, че се е върнал под който камък Едуард го е намерил — .

Започнах да кимам, а след това се сетих за нещо, което Едуард беше казал.

— Едуард каза, че не можеш да имаш жена, защото той е забранил на Олаф да има жени, нали.

— Да, но работата преключи, скъпа. Аз съм се запътил за първия отворен бар.

Погледнах го, кимайки.

— Може би там е и Олаф. -

Той погледна към мен.

— Олаф в бара?

— Не, той е навън и потушава огъня, по неговия си начин.-

И двамата се спогледахме, и имаше един момент, когато на ужаса изгря на лицето на Бернардо, и той прошепна:

— О, Боже мой, той е навън и убива някого.

Аз поклатих глава.

— Ако той просто убива на случаен принцип, няма начин да го намерим, но какво ако не е на случаен принцип?-

— Какво искаш да кажеш?-

— Спомни си как гледаше на проф. Далас ?

Бернардо ме погледна.

— Не мислиш … Искам да кажа, че той няма да … ох, мамка му.-

Станах от инвалидна количка и казах:

— Трябва да кажа на Рамирез какво мислим.

— Не знаеш, че е там. Не знаеш, че прави нещо нередно.

— Вярваш ли, че той просто си е отишъл у дома? — Попитах.

Бернардо помисли за това за секунда, след това поклати глава.

— Нито пък аз

Той спаси живота ти — каза Бернардо.

— Знам. — Отидохме до асансьора.

Вратите на асансьора се отвориха и лейтенант Маркс стоеше там.

— Къде по дяволите си мислиш, че си отиваш?-

— Маркс, мисля, че проф. Далас е в опасност. — Влезнах в асансьора. Бернардо ме следваше.

— Мислиш ли, че ще повярвам на нещо което казваш вещице? — Той удари бутона, който държи вратите отворени.

— Мрази ме колкото искаш, но не позволявайте тя да умре.

— Вашият домашен любимец агента на ФБР, ме държа далеч от голямото нападение.

Не знаех какво имаше предвид, но бях сигурна, кого има в предвид.

— Каквото и да е направил Брадли, го е направил без мое знание, но това не е най-важното.-

— Мога да го направя важно.

— Чу ли, че Далас е в опасност— Чу ли тази част? — Попитах.

— Тя е корумпирана точно като вас.

— Значи е хубаво тя да умре от ужасна смърт. — казах аз.

Той просто ме погледна. Преместих се сякаш, за да стигна бутоните. Бернардо улови намека ми. Той удари Маркс в главата със гипса си. Мъжът падна долу и аз натиснах бутона за затваряне на вратата. Вратите се затвориха тихо, докато Бернардо положи Маркс на пода.

— Искаш ли да го убия? — Бернардо попита.

— Не. — Но сега, ако аз отидех при Рамирес за помощ, Маркс би помислил, че той е бил навътре в това. По дяволите.

— Тук ли е колата на Едуард?

— Да.-

— Как Олаф си тръгна тогава?

Бернардо ме погледна.

— Ако той наистина прави това, той ще открадне кола и ще я зареже далеч от мястото на убийството. Няма шанс да използва колата на Едуард. -

— Ще се върне в къщата на Едуард за специалната си чанта —  казах аз.

Вратите се отвориха на етажа където беше паркирал. Ние излезохме.

— Какво искаш да кажеш специална чанта

— Ако той ще ходи да я нареже, ще иска инструментите които обикновено използва.

Серийните убийци са много прецизни, когато става дума за начина, по който третират жертвите си. Те прекарват много време в планиране какво точно ще направят и как.

— Така че той е у Едуард?-

— Преди колко време си е отишъл?-

— Три часа, може би три и половина.-

— Не, той ще бъде при Далас, ако ще ходи там въобще.

Бернардо отвори колата и се качихме. Аз трябваше да извадя Браунинга от панталоните си. Барабанът е прекалено дълъг за в седнало положение като това. Накрая просто го държах в скута си. Гледах Бернардо да кара с превързаната гипсирана ръка.

— Искаш ли аз да карам?-

— Добре съм. Само ми кажи къде живее Далас и ще ни закарам.-

— По дяволите!-

Той вкара колата в паркинга и ме погледна.

— Полицията ще знае адреса.

— Когато Маркс се събуди, ще бъдем щастливи да останем извън затвора-, казах аз.

— Ние дори не знаем, дали Олаф е в къщата и-, каза той.

— Аз имам по-добър. Как да обясня, че ние знаем, че той е сериен убиец и не сме предупредили полицията по-рано. -

— Имаш ли мобиления телефон на Едуард? — Попитах.

Той не спори, просто се наведе и отвори жабката. Извадих телефона.

— На кой ще се обадиш?-

— Ицпапалотл. Тя ще знае адреса.-

— Тя ще изяде лицето на Олаф.-

— Може би, може би не. Така или иначе по-добре ни измъкни от паркинга преди Маркс да се събуди и започне да крещи.

Изкара ни от паркинга и тръгна бавно надолу по улицата. Набрах информация, и операторът беше щастлив да набере Обсидианова пеперуда за мен. Вече беше дневна светлина. Знаех, по-добре, отколкото да поискам самата Ицпапалотл, така че попитах за Пинотл и им казах, че е спешно и, че е Анита Блейк. Мисля, че беше името ми, което ме свърза, като че очакваха обаждането.

Пинотл дойде на лини с богатия си глас.

— Анита, господарката ми каза, че ще се обадиш-.

Обзалагам се че е сгрешила защо, но …

— Пинотл, имам нужда от адреса на проф. Далас — Мълчание на другия край на телефона.

— Тя е в опасност, Пинотл.-

— Тогава ние ще се погрижим за нея.-

— Ще се обадя в полицията по този въпрос, Пинотл. Те ще застрелят ягуарите ви на мига. -

— Вие сте притеснена за нашите хора? — , каза той.

— Дай ми адреса и аз ще се погрижа за това вместо вас, Пинотл.-

Мълчание с изключение на дишането му.

— Кажи на господарката си, благодаря за помоща, Пинотл. Знам, че съм жива сега, защото тя ми помогна. -

— Не си ядосана, че тя не ти каза всичко, което знаеше?

— Тя е многовековен вампир. Те не могат да си помогнат сами понякога.

— Тя е богиня.

— Ние просто спорим за семантика, Пинотл. И двамата знаем какво е тя. Моля те дай ми адреса. -

Той ми го даде. Прочетох напътствията на Бернардо, и потеглихме.

64

Обадих се на полицията по пътя. Направих го като анонимен сигнал. Казах им, че чувам писъци. Затворих без да давам името си. Ако Олаф не е там, тогава ще изплашат Далас и аз ще се извиня. Дори бих платила за всяка разбита ключалка.

— Защо не им каза истината? — Бернардо попита.

— Какво— Мисля, че някои сериен убиец е там, за да я убие. И как да знаете това, госпожо — Е, офицер, ще видите, че е така. Знам че той е сериен убиец от дни, но нашият общ приятел Тед Форестер му забрани да атакува жени, докато той е тук и ни помага да разрешим убийства с осакатяване. Вие сте чували за тези убийства. Кой е това— Това е Анита Блейк, убийцата на вампири. И какво знае един екзекутор за серийните убийци— Повече, отколкото си мислите. — Погледнах Бернардо.

— Добре, добре. Те все още ще задават въпроси, когато пристигнем в къщата. -

— По този начин те ще изпратят кола на полицията на Албакърки възможно най-скоро. Те ще са там, преди ние да се доближим .

— Не мислех, че ти дори хареса Далас, когато я срещна.-

— Няма значение дали я харесвам или не.-

— Разбира се че има —  каза той.

— Ако аз не я харесвам, ще оставим Олаф просто да я накълца, така ли?-

— Той спаси живота ти. Той спаси и моя. Ние не дължим нищо на тази жена.-

Погледнах го, опитвайки се да прочета лицето му само от профила му.

— Да не би да казваш, че няма да ме подкрепиш за това, Бернардо— Защото, ако ти не си на моя страна по този въпрос, тогава трябва да знам, защото ако излезем срещу Олаф, и ти се поколебаеш, тогава ще се убиеш, а може би и мен. -

— Ако вляза, ще отида готов да го убия.-

— Ако? — Казах аз.

— Дължа му живота си, Анита. Докато бяхме в Райкър, ние спасихме взаимно животите си. Ние разчитахме един на друг и знаехме че другият ще бъде там.

Аз не дължа на тази мацка, Далас, нищо. -

— Тогава остани в колата. — Една мисъл ми хрумна. — Или искаш да кажеш, че ти си на негова страна, наистина на негова страна? — Вече имах Браунинга в ръката си. Натиснах предазителя и той го чу. Видях го да замръзва.

— Е, това не е честно. Ако извадя пистолет с лявата си ръка, тогава всичко се проваля.

— Не ми харесва пътят, по който върви разговора-, казах аз.

— Всичко, което казвам, Анита, е, че ако можем да спасим Далас и Олаф се измъкне, ние трябва да го пуснем. Това ще изравни нещата между всички нас.

— Ако Далас е невредима, ще помисля за това. Това е най-доброто което мога да направя. Но нека да ти припомня, ако имаш намерение да ме убиеш, за да помогнеш на Олаф, че Едуард ще живее. Той ще преследва и двама ви и ти го знаеш. -

— Ей, никога не съм казвал нищо за стреляне по теб.

— Просто се опитвам да тествам границите на нашето неразбирателство, Бернардо, защото повярвай ми, не искаш да те разбера погрешно. -

— Няма недоразумение-, каза Бернардо и в гласа му нямаше никакво дразнене, само суха сериозност, която ми напомняше за Едуард. — Мисля, че е тъпо да предадем Олаф на полицията.

— Те вече ще са там, Бернардо.-

— Ако има само двама униформени, ние можем да му помогнем да избяга.-

— Да не би да казваш да убием полицаи ?

— Не съм казал това.

— Недей. Не отивай там, защото не само няма да те последвам, а ще те погреба там.

— Зради две ченгета, които дори не познаваш.-

— Да, заради две ченгета, които дори не познавам.

— Защо? —  каза той.

Поклатих глава.

— Бернардо, ако трябва да попиташ за това, тогава не би разбрал отговора. -

Той погледна към мен.

— Едуард каза, че си един от най-добрите стрелци, които той е виждал. Той каза, че имаш само две слабости. Твърде си близка с чудовища и мислиш, твърде много като честен полицай.

— Честен полицай, това ми харесва — казах аз.

— Аз съм те виждал, Анита. Ти си толкова убиец като Олаф и мен. Ти не си ченге. Никога не си била.

— Каквото и да съм аз, няма да убиваме полицаите там. Ако Далас е здрава и читава, ще обсъдим пускането на Олаф, но ако той я е наранил, тогава ще си плати. Ако не ти харесва плана, дай си оръжията и чакай в колата. Ще отида сама.

Бернардо ме погледна.

— Какво ще ми попречи да те излъжа, запазвайки си пистолетите и да те застрелям в гръб?

— Ти повече се страхуваш от Едуард, отколкото си благодарен на Олаф.-

— Сигурна си в това — каза той.

— Знам, че Олаф има повече правила на честта от теб. Ако наистина се чустваше толкова дяволски благодарен, щеше да кажеш нещо преди да се обадя на ченгетата. Защитата на Олаф не беше първата ти мисъл, или дори втората, или дори трета.

— Едуард каза, че си един от най-верните хора, които той е срещал. Така че защо не предпазваш Олаф.

— Той ловува жени, Бернардо. Той ги ловува, не защото му е платено или иска отмъщение, а защото това е, което той прави. Той е като бясно куче, което продължава да атакува хора. В крайна сметка, трябва да го преспиш.

— Отиваш там планирайки да го убиеш-, каза Бернардо.

— Не, не планирам. Не забравяй, че ако убия някой от вас, аз или ще дължа на Едуард друга услуга, или ще трябва да извадя пистолет срещу него и най-накрая да разберем кой от нас е по-добър. Аз не мисля, че ще оцелея в последното и не искам да дължа отново услуга на Едуард. Имах проблясък от другия му живот в къщата на Райкър. Не искам да бъда в друга престрелка. Това не е моята чаша чай.

— Това не е чашата чай на никого-, каза Бернардо. — Просто свикваш с него.

— Не свикваш с подобни глупости.-

— Все едно не се свиква с изваждането на сърцата на хората— Ти го направи като стар професионалист.

Аз рамене,

— Практиката води до съвършенството.

— Това е улицата — каза Бернардо.

Улицата беше тиха, точно като преди зора. Автомобилите стояха е алеите за паркиране, но хората стояха на алеите си и зяпаха маркираната полицейска кола, която седеше пред къщата на Далас. Една от вратите беше отворена запълвайки тихия и спокоен квартал с радио пръщене. Светлините се въртяха бледи и недовършени като играчките на децата в тежката светлина на утрото.

Къщата на проф. Далас беше малка ферма с тези изкуствени кирпичени стени, които всички тук толкова обичат. В светлината на ранната сутрин изглеждаше почти златисто, като че ли светеше. Бернардо паркира покрай пътя.

— Е? — Попитах.

— Аз съм с теб. — Но преди да можем да извадим оръжие, двама униформени дойдоха от къщата с Далас в халат. Седяхме там и я гледахме, усмихвайки се на полицаите, докато те се извиняваха за притеснението. Тя вдигна очи, забеляза ни.

Изглеждаше озадачена, но махна към нас.

— Анита, погледни в пощенската кутия, — Бернардо каза:

Колата ни беше почти точно пред пощенската кутия. Имаше бял плик, пакрепен на предната част на пощенска кутия с нож. Моето име с печатни букви на лицевата страна на плика. Никой не го беше забелязал още, освен нас. Колата на Едуард беше достатъчно висока, за да го скрие от съседите.

— Можеш ли да ми помогнеш да го скрия от ченгетата.

— С удоволствие.

Излязох от колата, оставяйки Браунинга върху седалката, защото не можех да измисля начин да го мушна в панталона си, без полицията да забележи, че го правя, а нямах разрешитено в себе си. Може и да съм в състояние да се преструвам, че съм федерална, но може би няма да мога. А и това е федерално престъпление, да се представяте за федерален агент.

Бернардо и аз бяхме нападнали полицай. Нямахме нужда от повече обвинения.

Бернардо извади ножа, като направи движението да изглежда естествено. Пликът падна в ръката ми и аз се приближих до къщата удряйки бедрото си с плика, сякаш го носех от колата. Нито едно от ченгетата не изкрещя:

— Стой, крадец! — така че аз продължавах да се движа. Не знам Бернардо какво е направи с ножа. Просто изчезна.

— Здравей, Далас, какво става.

— Някой си е направил шега с телефонно обаждане за крясъци, идващи от моята къща. -

— Кой би направил такова подло нещо? — Бернардо попита.

Аз се намръщих към него.

Той ми се усмихна, доволен от себе си.

— И ти ли получи обаждане? — попита тя.

— Аз получих-, каза Бернардо. — Те се обадиха на мобилния телефон на Едуард, казаха, че си в опасност.

Униформените ченгетата направиха същата грешка, която персонала в болницата беше направил. Те се представиха с ранг и име и си стиснахме ръцете. Казах:

— Анита Блейк. Това е Бернардо .-

— Той не е… — Полицаят погледна неудобно, веднага след като започна да го казва.

— Не, аз не съм федерален агент-, каза Бернардо. Имаше горчивина в неговия глас.

— Заради косата е-, казах аз. — Те никога не съм виждали мъж агент с дълга коса.

— Разбира се, че е косата.

Униформените си отидоха, оставяйки ни на прага на къщата на Далас в сутрешната светлина, с любопитните съседи, които излизаха да видят какво се случва час след зори на тихата и спокойна улица.

— Искате ли да влезете вътре— Вече започнах да правя кафе.-

— Разбира се.

Бернардо ме погледна, но ме последва вътре.

Кухнята беше малка, квадратна ичиста като такава, която не се използва много.

— Какво наистина се случва, Анита.

Седнах на нейната маса и отворих плика с моето име върху него. Беше написано с главни букви.

АНИТА,

ЗНАЕХ ОТ МОМЕНТА В ПЕЩЕРАТА,ЧЕ ТИ ЩЕ МИСЛИШ КАТО МЕН ЧУСТВАХ, ЧЕ ТИ ЩЕ ЗНАЕШ КЪДЕ БИХ ОТИШЪЛ ДА ЛУВУВАМ… И ЕТО ТЕ ТУК. АЗ СЪМ НАБЛИЗО.

Това ме накара да се огледам.

— Той казва, че е наблизо.-

Бернардо извади пистолета си. Той се изправи и започна да гледа през прозорците.

Върнах се към бележката.

ГЛЕДАХ КАК ДОЙДОХТЕ ДА СПАСИТЕ ДОБРАТА ПРОФЕСОРКА. ГЛЕДАХ КАК ВЗЕ ПИСМОТО И ЗНАМ ЧЕ ГО ЧЕТЕШ СЕГА. АЗ ОМАЛОВАЖИХ ДУМИТЕ НА ЕДУАРД, КОГАТО ТОЙ ГОВОРЕШЕ ЗА СРОДНА ДУША. ДЪЛЖА МУ ИЗВИНЕНИЕ… КОГАТО ТЕ ВИДЯХ ДА ВЗИМАШ СЪРЦЕТО МУ, С ТАКАВА ПРАКТИКА, ЗНАЕХ ЧЕ ТИ СИ КАТО МЕН… КОЛКО СИ УБИЛА— КОЛКО СЪРЦА СИ ИЗТРЪГНАЛА— КОЛКО ГЛАВИ СИ ВЗЕЛА .ЩЕ СПОРИШ СЪС СЕБЕ СИ, ЧЕ НЕ СИ КАТО МЕН. МОЖЕ ДА НЕ ВЗИМАШ ТРОФЕИ, НО ТИ ВСЕ ПАК ЖИВЕЕШ ЗА УБИЙСТВАТА АНИТА. ТИ БИ ПОВЕХНАЛА И УМРЯЛА БЕЗ НАСИЛИЕ. КАКЪВ ТРИК НА СЪДБАТА Е ДА ТЕ НАПРАВИ ФИЗИЧЕСКИ ЖЕНА, КОИТО УБИВАМ ОТНОВО И ОТНОВО И В ВСЕ ПАК ДА СЛОЖИ В ТОВА МАЛКО ТЯЛО, ДРУГАТА ПОЛОВИНА НА МОЯТА ДУША— ПОВЕЧЕТО ОТ ВАМПИРИТЕ, КОИТО СИ УБИЛА, МЪЖЕ ЛИ СА— ИМАШ ЛИ СИ ПРЕДПОЧИТАНИЯ КЪМ ЖЕРТВИТЕ АНИТА— С УДОВОЛСТВИЕ БИХ ЛОВУВАЛ С ТЕБ. БИХ ЛОВУВАЛ ТВОИТЕ ЖЕРТВИ, ЗАЩОТО ЗНАМ ЧЕ ТИ НЯМА ДА ЛОВУВАШ МОИТЕ. НО НИЕ ВСЕ ПАК БИХМЕ УБИВАЛИ ЗАЕДНО И БИХМЕ РЯЗАЛИ ТЕЛАТА И ТОВА БИ БИЛО ПОВЕЧЕ ОТ ВСИЧКО, КОЕТО СЪМ МЕЧТАЛ ДА СПОДЕЛЯ С ЖЕНА.

Бележката не беше подписана. Голяма изненада, тъй като може би щях да го дам на полицията.

— Изглеждаш бледа, — Далас каза.

— Какво пише в бележката? — попита Бернардо.

Подадох му я.

— Не мисля, че той е там да ни убие или дори нея.

— За кого говорите? — попита тя.

Казах и, а тя ми се присмя.

— Знаеш, че съм екзекутор на вампири.

— Да. -

— Убих друг вампир снощи. Този, който Ицпапалотл искаше да убия. Тя ми помогна да го направя. Това е сърцето, което взех. -

Бернардо чете по-бързо отколкото си мислех:

— Господи, Анита, Олаф си пада по теб. -

— Пада — казах аз, — Пада, Боже, има трябва да има друга дума за това.

Далас попита:

— Мога ли да го прочета?-

— Мисля, че трябва, защото той не е чакал тук само, за да ме зърне. Той е изчакал, защото, ако аз не се появях, той щеше да дойде тук и да те накълца. — Тя се опита да се разсмее, но трябва да е имало нещо в лицето ми, което задави смеха и се пресегна с треперещи ръце за писмото.

Тя го прочете и каза:

— Кой е този?-

— Олаф — казах аз.

— Но той беше толкова мил.

Бернардо направи груб звук.

— Довери ми се, Далас. Олаф не е мил.

Тя погледна от единия към другия.

— Ти не се майтапиш, нали?

— Той е сериен убиец. Аз просто не мисля, че някога е убивал в тази страна.

— Трябва да го предадете в полицията-, каза тя.

— Нямам никакви доказателства .

— Освен това, — Бернардо каза: — Какво ако той е един от вампирите?

— Какво искаш да кажеш? — Далас попита.

— Той имаше предвид, че ти би защитила някой от вампирите пред полицията, защото щеше да знаеш, че вампирите ще се погрижат за него —  казах аз.

— Е, да, предполагам.

— И ние ще се погрижим за това-, каза Бернардо.

Тя погледна от единия към другия от нас и за първи път изглеждаше изплашена.

— Дали ще се върне?

— За вас, не мисля така-, каза Бернардо. Той ме погледна.

— Но съм сигурен, че ще намери причина да дойде в Сейнт Луис.

Бих искала да кажа, че греши, но студеното стегнато усещане в стомаха ми, се съгласяваше с Бернардо. Щях да видя Олаф отново. Трябваше просто да се реша какво ще направя, когато го срещнех. Той не беше направил нищо лошо в това пътуване. Не само не можех да докажа, че е сериен убиец, той не беше направил нищо по-лошо от това което аз правех този път. Коя съм аз, че да хвърлям камъни — И все пак, все пак,  се надявах да стои далеч от мен. Заради повече причини, отколкото ми се искаше да призная, може би. Може би по същите причини, заради които ще го убия, ако той дойде. Защото може би има известна доза истина в това, което той е написал. Имах повече от петдесет убива. Какво наистина ме различаваше от хора като Олаф— Мотив, метод— Ако това са единствените разлики, тогава Олаф е прав и аз не можех да го оставя да е прав. Просто не можех да приема това. Развивайки се като Едуард е проблем. Развивайки се да бъда като Олаф е кошмар.

Епилог

Маркс се опита да повдигне обвинение в нападение, но Бернардо и аз казахме, че не знаем за какво става дума. Доктор Евънс заяви, че нараняванията му не съответстват с удар от човек. Това нямаше да проработи само че Маркс беше опрян в ъгъла за това как се беше справил със случая. Той беше на пресконференцията, на която обществеността беше уверена, че опасността е свършила, но Рамирес стоеше там, до него, заедно с агент Брадфорд. И аз. Те поставиха Тед и Бернардо там също. Ние не отговаряхме на въпроси, но снимката ни беше във вестниците. Предпочитах да не беше, но аз знаех че това ще зарадва Бърт, шефа ми и отпечатаха в няколко национални вестника, че аз съм Анита Блейк от — Съживители ООД-. Бърт го хареса.

Едуард хвана вторична инфекция от нещо, което е било размазано на кладата. Той получи рецидив и аз останах. Дона и аз се редувахме да седим до леглото му. Седяхме до леглото на Бека. Стигна се до етап, когато малко момиченце плачеше, когато си тръгнах.

Питър прекара доста време в игри с нея, опитвайки се да я накара да се усмихне. Но очите му, имаха този празен поглед, който получавате, когато не спите добре. Той нямаше да говори с мен или Дона. Единственото нещо, което призна пред нея, беше побоя. Той не и беше разказал за изнасилването. Аз не предадох неговата тайна. Първо, не бях сигурена, че тя може да се справи още един шок. Второ, не беше моя тайна, за да я кажа. Дона всъщност израсна в случая. Тя беше като невероятен стълб от сила за децата, за Тед, въпреки че той не можеше да я чуе как му говори. Тя нито веднъж не се обърна към мен през сълзи. Беше все едно този нов човек е възкръснал от пепелта на лицето, което бях срещнала за първи път. Това ме спаси, да не я нараня.

Десет дни след инцидента, Едуард беше буден и говореше. Вън от опасност. Най-накрая можех да се прибера вкъщи. Когато им казах, че най-накрая си утивам у дома, Дона ме прегърна силно, разплака се и каза:

— Трябва да кажеш сбогом на децата.

Аз я уверих, че ще го направя и тя ни остави сами, да си кажем довиждане.Дръпнах стол до леглото и наблюдавах лицето му. Той все още беше блед,но вече приличаше на Едуард отново. Тази студена пустота беше се върнала в очите му когато никой освен мен гладаше.

— Какво не е наред? — , попита той.

— Не може ли просто да бъде, защото едва не умря-, казах аз.

— Не, — каза той.

Усмихнах се, но той не е усмихна.

— Бернардо дойде да ме види, но Олаф не — каза той.

Тогава разбрах, това, което той мислеше, че чакам, за да му кажа.

— Мислиш си, че съм убила Олаф и чакам да станеш достатъчно здрав, за да ти дам същия избор, която ми даде след като Харли умря: — Засмях се. — Исусе, Едуард.

— Не си го убила. — Гледах го как се отпусна във възглавницата си, видимо отпуснат.

— Не, не съм го убила.-

Той успя да се усмихне слабо.

— Това нямаше да бъде същия избор. Но ако убиеше Олаф, нямаше да искаш да ми дължиш друга услуга.

— Ти се страхуваше че ще се стигне до точка, която да го превърне в престрелка като в ОК Corral.

— Да, — каза той.

— Мислех, че искаш да видиш кой от нас е по-добър.-

— Мислех си, че умирам на стълбите. Всичко, за което можех да мисля е, че Питър и Бека ще умрат там, с мен. Бернардо и Олаф бяха там, но ти отиде нагоре по стълбите и не се върна. Когато се показа зад този ъгъл, знаех, че ще изведеш хлапетата. Знаех, че ще рискуваш живота си за техните. Бернардо и Олаф щяха да се опитат, но децата не биха били техен приоритет. Знаех, че ще бъдат твой. Когато припаднах в пещера, не бях притеснен. Знаех, че ще го направиш както трябва.

— Какво искаш да кажеш, Едуард?-

— Аз казвам, ако беше убила Олаф, бих ти простил, защото Питър и Ребека означават повече за мен от това.

Взех писмото на Олаф от задния си джоб и му го подадох. Гледах лицето му докато го прочете . Нищо не трепна, освен очите му. Никаква реакция.

— Той е добър човек да ти пази гърба, Анита.

— Нали не предлагаш да се срещам с Олаф?

Той почти се засмя.

— Не, по дяволите. Остани далеч от него, ако можеш. Ако дойде в Сейнт Луис, убий го. Не чакай да си го заслужи. Просто го направи.

— Мислех, че той е твой приятел.-

— Не е приятел. Съдружник. Това не е същото.

— Съгласна съм, някой трябва да убие Олаф, но защо си толкова категоричен изведнъж— Доверяваш му се достатъчно, за да го доведеш тук, в твоя град.

— Олаф никога не е имал приятелка. Той е имал курви и е имал жертвите си. Може би това е истинската любов, но мисля, че ако той се появяви и установи, че няма да бъдеш малката серийна убийца - приятелка, той ще стане враждебен. Не искаш да знаеш какъв е тогава, когато  е жесток, Анита. Наистина, наистина не искаш.

— Страхуваш се, че ще дойде след мен.

— Ако дойде в града, ми се обади.

Аз кимнах.

— Ще се обадя —  Имах и други въпроси. — В къщата на Райкър възникна едно загадъчно изтичане на газ и се взриви до Kingdom Come. Без оцелели, без тела, никакви доказателства, че сме направили бъркотия или че Райкър и хората му са направили нещо. Беше ли Ван Клиф.

— Не той лично-, каза Едуард.

— Знаеш следващия въпрос-, казах аз.

— Знам-, каза той.

— Няма да ми кажеш, нали?

— Не мога да ти кажа, Анита. Едно от условията, за да напусна е, никога да не говоря за това с никого. Ако не го спазя, те ще дойдат за мен.

— Аз не бих казала на никого.

Той поклати глава.

— Не, Анита, повярвай ми. Невежеството е блаженство.

— Това е изключително разочароващо, — Казах аз.

Той се усмихна.

— Знам, и съжалявам.-

— Не, не съжаляваш. Ти обичаш тайните.

— Не и тази— каза той. Имаше нещо в близко до тъга в очите му и за първи път разбрах със сигурност, че там някъде е имало мила, нежна версия на Едуард. Той не е бил роден по този начин. Той е бил направен ,както чудовището Франкенщайн.

— Няма отговор, а?

— Не, — каза той.

Гледахме се един друг, но нито един от нас не изглеждаше нетърпелив.

— Добре-, казах аз.

— Добре, какво? —  попита той.

Повдигнах рамене.

— Няма да отговаряш на въпроси за миналото си, добре. Отговори на още един. Ще се ожениш ли за Дона—.

— Ако кажа да, какво ще правиш?-

Въздъхнах.

— Бях готова да те убия, за да те държа далеч от тях, когато дойдох тук. Но какво е любовта, Едуард— Ти си готов да се откажеш от живота си за децата. Ще направиш същото и за Дона. Тя е убедена, че ти си мечтания мъж. Това е добро дело. Бека и е казала това, което си направил, какво сме направили. Питър го подкрепи. Така че по някъкъв начин, и тримата знаят какъв си, кой си. Дона е спокойна с него. — Спрях да говоря.

— Имаше ли отговор на въпроса ми там някъде?

— Аз няма да направя нищо, Едуард. Ти си готов да умраш за тях. Ако това не е любов, то това е толкова близо, че не мога да видя разликата. — Той кимна с глава.

— Хубаво е, че имам твоята благословия.-

— Нямаш я — казах аз.

— Но не мога да хвърлям камъни по твоя личен живот. Така че прави каквото си искаш. -

— Добре — каза той.

— Питър не е казал на Дона какво се е случило с него. Той ще има нужда от терапия.

— Защо ти не си и казала?

— Това не е моя тайна. Освен това, ти си неговият кандидат-баща, а ти знаеш. Вярвам, че ще направиш каквото трябва, Едуард. Ако той не иска Дона да знае, ще намериш заобиколен начин.

— Третираш ме като негов баща — каза Едуард.

— Колко видя от това което Питър направи на Аманда?

— Достатъчно-, каза Едуард.

— Той изпразни пълнителя в нея, Едуард. Той направи лицето и на спагети.

Изразът на лицето му… — Поклатих главата си. — Той е повече твой син отколкото на Дона и е било така откакто е убил убиеца на баща си, когато е бил на осем. -

— Мислиш ли, че той е като мен?-

— Като на нас-, казах аз, — като нас. Аз не знам дали можеш да възстановиш някой, който е пречупен толко рано. Аз не съм психиатър. Изцелението на хора не е моя работа.

— Не е и моя, — каза той.

— Никога не съм мислила, че ти липсват парчета от теб, от които си се отказал, за да бъдеш който и какъвто си, но когато те видях с Дона, Бека и Питър, видях съжаление в теб. Чудиш се какъв би бил живота, ако не беше срещнал Ван Клиф, или който по дяволите, е бил първият.

Той ме погледна със студени очи

— Отне ми дълго време да се разбере това, което видях в Дона. Откъде знаеше ти.

Аз вдигнах рамене.

— Може би, същото нещо мислех, че видях в Рамирез.

— Не е твърде късно за теб, Анита.-

— Твърде късно е за мен да имам бяла ограда, Едуард. Може би мога да измисля нещо, но не и това. Твърде късно е за това.

— Мислиш, че ще се проваля с Дона — каза той.

Аз поклатих глава.

— Аз не знам. Аз просто знам, че няма да проработи за мен. Аз не съм актьор като теб. Всеки, с който съм трябва да знае коя съм аз, всичко или няма да проработи. -

— Знаеш ли, с кое чудовище ще се установиш?-

— Не, но знам, че не мога да се крия от тях. Криенето от тях е като да се крия от това, което съм. Аз няма да го правя повече. -

— Мислиш ли, че бягам от себе си, като съм с Дона-.

— Не, аз мисля, че ти винаги си приемал чудовищната част от теб. Ти откри за първи път, че не всичко в теб е мъртво, както ти се искаше да бъде. Дона достигна тази част от теб, която не знаеше че е останала. -

— Да, — каза той. — И какво Ричард и Жан-Клод представят за теб?

— Не знам, но е време да разбера.-

Той се усмихна, но не беше щастлива усмивка. — На добър час.

— На теб също — казах аз.

— Ще се нуждаем — каза той.

Бих искала да споря, но той беше прав.

Обадих се на Ицпапалотл преди да си тръгна за дома. Тя беше разочарована, че не съм отишла лично, но не и ядосана. Мисля, че тя знаеше защо не искам да се ръкуваме отново. Тя беше убивала всеки слуга на всеки съперник вампир, пресичащ пътя и през последните петдесет години, но дори косъм от моята глава не падна. Мисля, че тя искаше тайната на триумвирата и че това я интересуваше, но не това е което ме спаси. Тя ме използва, да убия Мъжа на Червената жената.

Тя ми даде силата да го привличам, но също така и да устоя на чара му. Бях нейната стръв и оръжието и. Сега другия бог е мъртъв, а аз напусках територия и, преди тя да реши, че съм надживяла полезността си.

Тя отправи покана към господаря ми.

— Бихме имали много за обсъждане, господаря ти и аз

Аз и казах, че ще предам поканата. Ще го направя, но преди да се срещнат Жан-Клод и Ицпапалотл, адът ще замръзне. Може би Едуард имаше право. Може би Ричард и аз ще оцелеем след смърта на Жан-Клод. Но преживявайки смъртта му и преживявайки това което Ицпапалотл може да му направи, са две много различни неща.

Има толкова много по-лесни начини да убиш Жан-Клод. Начини, които ще се по-малко рисковани за Ричард и мен. Знам, че това е което Едуард искаше да направя.

Някои от приятелите ми гласуват по този начин също. Но аз имам президентското вето и не го искам мъртъв. Не съм сигурна какво искам, но знам, че го искам наоколо, така че да мога да реша.

Аз се връщам у дома и започвам като видя всички приятели, които пренебрегвах през последните месеци. Рони се среща с най-добърия приятел на Ричард. И какво от това, Ние двете все още можем да бъдем приятелки. Катрин имаше две години меден месец. Време е да спра да използвам това като извинениее, за да не я виждам. Мисля, че се чуствам неудобно от това колко ужасно щаслива е тя с мъж, който аз намирам за обикновен и малко скучен. Но тя грееше, когато е около него. Аз не съм светила много напоследък, около нито един от моите двама.

Ще започна да се виждам с върколаците на Ричард отново и вампирите на Жан-Клод. Първо ще подновя приятелствата, а след това ако това проработи добре, ще се срещна и с момчета. Това е предпазлив план, дори страхлив, но това е най-доброто, което мога да направя. Добре, това е най-доброто, което съм готова да направя. Защото истината е, че не съм по-близо до решение за любовния ми живот, отколкото бях, когато се откъснах от тях преди повече от година. Малкото пъти когато съм падала от безбрачния вагон, не се броят, защото аз все още се опитвах да ги избегна. Аз не искам да ги избягвам. Аз просто искам да знам какво точно искам. След като разбера това което искам, кого искам, следващият въпрос е, мога ли да имам, когото поискам или губещия ще срине нашата малка къща около нас, в кървави руини. Бих казала, че е въпрос за шестдесет и четири хиляди долара, но Ричард и Жан-Клод струват много повече от това за мен. Може би Рамирез е прав. Може би, ако наистина обичаш един от тях, изборът ще бъде лесен. Или може би Рамирез не знае какво, по дяволите, говори.

Едуард обича Дона, Питър и Ребека. Всички те се виждат с терапевт заедно, но мисля, че Питър е все още лъжеше за това какво наистина се е случило. Не можете да получите добро лечение, ако лъжете терапевта си. Но мисля, че Питър разчита на Едуард да бъде негов терапевт. Страшна мисъл, нали?

Едуард обича Дона. Обичам ли Ричард— Да. Обичам ли Жан-Клод?

Може би. Ако това е наистина — да - на Ричард, а може би за Жан-Клод, тогава защо нямам отговор — Защото може би, просто може би, няма един правилен отговор. Започвам да се притеснявам, че каквото и да реша, аз ще остана да тъжа за този, който се е измъкнал. По рано се страхувах, че ако избера Ричард, Жан-Клод ще го убие, вместо да ме дели с него, но странно, вампирите изглеждат готови да споделят, докато Ричард — не. Може би Жан-Клод обича силата на триумвирата повече, отколкото обича мен или може би Ричард е просто ревнив. Аз със сигурност не бих ги делила с някоя друга жена. Честното си е честно. Което ме връща към на първоначалния въпрос: кой е любовта на живота ми — Може би аз нямам такава. Може би това не е любов. Но ако това не е любов, тогава какво е — Иска ми се да знаех.

Content

Лоръл Хамилтън
Обсидианова пеперуда

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

Епилог