Ковачница на мрак

Стивън Ериксън

първа книга от поредицата Трилогия за Карканас

На Клер Томас, с любов

Благодарности

Благодаря на моите предварителни читатели:

Ейдан Пол Канаван, Шарън Сасаки, Дарън Търпин, Уилям и Хейзъл Хънтър и Бария Ахмед.

Карти:

Действащи лица :

Крепост Пурейк

Аномандър

Андарист

Силхас Руин

Келарас

Празек

Датенар

Крепост Дракони

Драконъс

Айвис

Спайт

Енви

Малис

Аратан

Раскан

Сагандер

Крепост Тула

Хиш Тула

Рансепт

Сукул Анкаду (заложник)

Дом Инис

Джаен Инис

Енесдия

Кадаспала

Крил Дурав (заложник)

Дом Дурав

Спинок Дурав

Фарор Хенд

Крепост Хуст (и легион)

Хуст Хенаралд

Калат Хустаин

Финара Стоун

Торас Редоун

Галар Барас

Ейбара Делак

Коря Делат

Нерис Друкорлат

Сандалат Друкорлат

Орфантал

Вренек

Нерет Сор

Вата Урусандер

Оссерк

Хун Раал

Рисп

Севег

Серап

Ренар

Гурен

Офицери от легиона на Урусандер

Скара Бандарис1

Илгаст Ренд

Халид Бахан

Естала

Кагамандра Тюлас

Шаренас Анкаду

Тейт Лорат

Инфайен Менанд

Пограничните мечове

Ринт

Виле

Ферен

Галак

Лаханис

Традж

Цитаделата

Синтара

Емрал Ланеар

Ендест Силан

Седорпул

Райз Херат

Легил Бехуст

Шейките

Шеканто Деран

Магьосник Реш

Капло Дриим

Скеленал

Вещица Сувера

Азатанаите

Гризин Фарл

Килмандарос

Секул Лат

Ерастас

Каладън Бруд

Т’рисс

Джагът

Гуглата (Качулатия)

Готос

Хаут

Варандас

Други

Грип Галас

Харал

Нарад

Бурса

Олар Етил

Тайст: Крепости, Велики и малки домове, Жреческо съсловие и Двор

Пролог

… тъй че ти ме намери и искаш да научиш сказанието. Когато поет заговори за истина на друг поет, каква надежда има истината? Да те попитам следното тогаз. Намира ли човек спомен в измислицата, или ще съзреш измислица в спомена? Кое от двете се кланя в раболепие пред другото? Ще бъде ли претеглено величието единствено в подробностите? Навярно, стига подробностите да съставяха цялата тъкан на света, стига темите да не бяха нищо повече от съчетаване на списъци, съвършено подредени и безупречно предадени. И стига да коленичех пред измислицата, сякаш е съвършено изваяният спомен.

Приличам ли на човек, който би коленичил?

Няма единствени сказания. Нищо, което изпъква със своята единственост, не заслужава да се гледа. Двамата с теб знаем това. Бихме могли да съставим хиляда свитъка, изреждащи живота на онези, които вярват, че всеки от тях е и начало, и край, онези, които вместват целостта на вселената в дървени кутийки, а сетне ги пъхат под мишница — виждал си ги да минават покрай теб, сигурен съм. Имат къде да отидат и където и да е това място, е, то се нуждае от тях, и ако не се сбъдне съдбоносното им пристигане, то мястото ще престане да съществува, разбира се.

Циничен ли е смехът ми? Подигравателен? Въздишам ли, напомням ли си за пореден път, че истините са като семена, скрити в пръстта, и грижиш ли се за тях, кой би могъл да каже що за живот ще избуи пред очите ти? Предричането е глупост, войнствените уверения — жалки. Но всички тези аргументи вече са зад нас. И да сме ги изричали някога пламенно, било е отдавна, в друг век, когато и двамата бяхме по-млади, отколкото мислехме, че сме.

Това сказание ще бъде за самата Тиам, същество с много глави. Присъщо ми е да нося маски и да говоря с множество гласове през устни, които не са мои. Дори докато имах зрение, да виждам през две очи бе като изтезание, защото знаех — можех да го усетя в душата си, — че ние, с единственото си зрение, пропускаме повечето от света. Не можем да го избегнем. Това е препятствието ни пред разбирането. Може би единствено поетите искрено негодуваме против това състояние на битието. Все едно. Каквото не си спомня, ще измисля.

Няма единствени сказания. Живот в самота е живот, забързан към смърт. Но един слепец никога не бърза. Той върви пипнешком, както се полага за един несигурен свят. Тъй че ме приеми като метафора, превърнала се в реалност.

Аз съм поетът Галан и думите ми ще живеят вечно. Това не е хвалба. Това е проклятие. Наследството ми е чакащ труп и той ще бъде обръщан и обръщан, докато прахта погълне всичко, което е. И когато сетният ми дъх отдавна си е отишъл, виж как плътта все още се движи, виж как тръпне.

В началото не си представях, че ще заваря последните си мигове тук на един олтар, под надвиснал нож. Не вярвах, че животът ми бе жертва. Не и на някоя по-велика кауза, нито отплата в ръцете на слава и почит. Не мислех, че каквато и да е жертва бе нужна изобщо.

Никой не оставя мъртвите поети да почиват в мир. Ние сме като старо месо на отрупана с блюда трапеза. Ето, че идва следващото блюдо, за да избута онова, което е останало от нас, и дори боговете не смогват да почистят мръсотията. Но сред поетите има истини и ние двамата добре знаем цената им. Тя е хрущялът, който дъвчем безкрай.

Аномандарис. Това е дръзка титла. Но имай предвид: не винаги съм бил сляп. Това сказание не е единствено за Аномандарис. Разказът ми не ще се побере в кутийка. Всъщност той навярно е най-малката част от него. Мъж, тласкан отзад от много ръце, ще върви само в една посока, каквото и да пожелае.

Може би не му признавам достатъчно заслуги. Имам си основания.

Питаш: къде е моето място в това? Никъде не е. Ела в Карканас, тук в спомена ми, в творението ми. Обиколи из Залата на портретите и не ще намериш моето лице. Това ли е да бъдеш изгубен в същия този свят, който те е създал, който побира плътта ти? Ти, в своя свят, споделяш ли моята участ? Луташ ли се в почуда? Стряскаш ли се от собствената си сянка, или се будиш, мърморейки в неверие, че си само това и нищо повече, с безрадостни перспективи и с недоказана амбиция?

Или подминаваш, намръщен и уверен, и тази кутийка, която носиш, е наистина чудесна…

Единствената изгубена душа на света ли съм?

Недей да негодуваш заради усмивката ми. Аз също не мога да бъда натикан в онази кутийка, макар че мнозина ще се опитат. Не, по-добре ме зарежи съвсем, ако искаш душевен мир.

Трапезата е отрупана и пирът — несекващ. Ела с мен на това жалко прахосничество. Публиката е гладна и гладът е безкраен. И за това сме благодарни. А ако говорех за жертви, лъгал съм.

Запомни добре това сказание, което ще разкажа, Фишер кел Тат. Сгрешиш ли, съставителите на списъци ще те изядат жив.

Първа част

В тези дарове на преклонение

1

ЩЕ ИМА МИР.

Словата бяха всечени дълбоко по канта на каменния трегер, на древната реч на азатанаите. Сечовете бяха груби, недокоснати от вятър или дъжд, та заради това може би биха изглеждали млади и невинни като самото чувство. Лишен от грамотност свидетел би видял само несдържаната ярост в ръката на каменоделеца, но несъмнено е справедливо да кажем, че невежите не са способни на ирония. При все това, както домашното куче само по миризмата ще разбере истинския нрав на един гост, тъй и на непроумяващия свидетел не биха му убягнали някои неуловими истини. Тъй че жестоките рани по базалтовото лице на каменния трегер си оставаха натрапчиво многозначителни за непросветения, докато свежестта на изваяните думи караше разбиращите ги да се замислят.

„Ще има мир.“ Убедеността е каменен юмрук в сърцевината на всички неща. Формата му е изваяна от сигурни ръце, отломките набързо са разчистени от поглед. Съграден е да устои, да се опълчи на предизвикателството, а бъде ли притиснат до стената, бяга без чест. Нищо по-ужасно няма от убедеността.

Преобладаваше мнението, че в Крепостта на Драконите не може да се намери нито един от рода на азатанаите. Всъщност малцина от онези същества с изнурени очи, отвъд Пустошта Барет, изобщо посещаваха града-държава Куралд Галайн, освен като каменоделци и зидари, призовани за някоя задача или начинание. Но господарят на Крепостта не беше човек, който ще търпи прояви на лично предразположение. Ако двусмислените слова, изваяни над прага на Големия дом на Крепостта, бяха изваяни от ръката на азатанай — сякаш за да възвестят началото на нов век, било с обещание или със закана, — то това бе дело единствено на лорд Драконъс, Консорт на Майка Тъма.

Тъй или иначе, Крепостта напоследък рядко биваше дом за своя господар, след като вече той стоеше до нея в Цитаделата на Карканас. Поради това внезапното му завръщане след тежка нощна езда се оказа едновременно повод за безпокойство и източник на слухове, нашепвани от ухо на ухо.

Тътенът на конски копита се приближи в смътната светлина на слънчевия изгрев — светлина вечно приглушена от близостта на Крепостта до ядрото на властта на Майка Тъма, — звукът се усили, после прокънтя под сводестия портал и отекна с грохот в каменния двор. Червена глина от пътя навън пръсна по плочника. Извил врат от здраво стегнатите юзди в облечените в метални ръкавици ръце на своя господар, бойният кон Каларас застина на място, задъхан и с плувнали в пяна гладка черна шия и гърди. Гледката стъписа притеклите се бежешком коняри.

Грамадният мъж, собственик и господар на този страховит звяр, слезе на земята, остави юздите да висят и прекрачи без думи прага на Големия дом. Домашните слуги се пръснаха като пилци от пътя му.

И най-малък намек за чувство нямаше на лицето на господаря, ала това бе подробност добре позната и не неочаквана. Драконъс не издаваше нищо и може би тъкмо загадката в тези толкова тъмни очи бе вечният източник на неговата власт. Образът му, изваян от четката на великолепния живописец Кадаспала от дома Инис, вече господстваше на най-видното място в Залата на портретите в Цитаделата: наистина само ръка на гений би успяла да улови неведомото в облика на Драконъс, намека за нещо отвъд съвършенството на чертите му на Тайст, дълбочината зад доказателството за чистата му кръв. Беше образ на властелин във всяко отношение — освен по титла.

Аратан стоеше до прозореца на Старата кула: бе дошъл тук веднага щом чу камбаната, възвестила предстоящото завръщане на баща му. Гледаше как Драконъс нахлу в каменния двор, без очите му да пропускат нищо, вдигнал ръка към устата си: хапеше кожа и късчета нокът от пръстите си — връхчетата бяха червени бучки, подути и мокри от вечната слюнка, и кървяха понякога, цапаха нощем чаршафите. Проследи движенията на Драконъс, когато грамадният мъж слезе от коня, остави го небрежно на грижите на конярите и закрачи към входа.

Триетажната кула господстваше над северозападния ъгъл на Големия дом, главният вход бе отдясно, скрит от поглед от прозореца на горния етаж. В мигове като този Аратан се стягаше, затаил дъх, напрягаше всичките си сетива за мига, в който баща му ще прекрачи прага и ще стъпи на твърдите голи камъни в преддверието. Изчакваше за промяна във въздуха, за потръпване в древните стени на зданието, за самия тътен от присъствието на господаря.

Както винаги, нямаше нищо такова. А Аратан така и не знаеше дали грешката е у него, или пък силата на баща му е затворена вътре във внушителната му осанка и зад непогрешимите му очи, сдържана от воля, граничеща със съвършенство. Подозираше първото — виждаше как реагират другите, изопването на лицата сред знатните, боязливото свеждане на очи от тези с по-низш сан, а и как понякога двете реакции воюват една с друга у един и същи индивид. Драконъс внушаваше страх по непонятни за Аратан причини.

Всъщност той и не очакваше повече от себе си по този въпрос. Беше незаконен син в края на краищата, дете, родено от майка, която така и не познаваше и чието име никога не бе чувал да споменават. През седемнайсетте си години живот се бе оказвал в една и съща стая с баща си най-много двайсетина пъти. Със сигурност не повече — и Драконъс нито веднъж не го беше заговарял. Не беше привилегирован да се храни в голямата трапезария. Възпитаваха го частно и го учеха да борави с оръжия заедно с новобранците от Домашните мечове. Дори през дните и нощите след като едва не се удави, в деветата си зима, когато пропадна в леда, за него се грижеше лечителят на стражата и никой не го посети, освен трите му по-малки сестри, които надникнаха през вратата — три закръглени ококорени личица — и веднага побягнаха с писъци по коридора.

Годините същата реакция, щом го видеха, го беше накарала да повярва, че е неописуемо грозен, убеждение, заради което бе придобил навика да крие лицето си с ръце, и скоро целувката на собствените му пръсти се бе превърнала в единственото му осезаемо утешение. Вече не мислеше, че е грозен. Просто… невзрачен, незаслужаващ да бъде забелязван от когото и да е.

Макар никой да не говореше за майка му, Аратан знаеше, че тя му е дала името. Предпочитанията на баща му бяха много по-жестоки. Самоубеждаваше се, че помни майката на сестрите си — мрачна едра жена със странно лице, която или беше умряла, или си беше заминала скоро след като бе отбила тризначките, които бе родила, но едно по-късно подхвърляне от страна на учителя Сагандер намекваше, че жената, която е запомнил, е била дойка, вещица от Бягащите псета, които живееха оттатък Самотната обител. Все пак предпочиташе да мисли за нея като за майката на момичетата, твърде добра, за да им даде имената, които имаха сега — имена, които според Аратан тегнеха на всяка от сестрите като проклятие.

Енви. Спайт. Малис. Завист. Яд. Злост. Те си оставаха редките посетители в самотния му живот. Плашливи като птици, зърнати с крайчеца на окото. Шепнещи иззад ъгли по коридорите и зад врати, покрай които минаваше. Явно намираха в него повод за голямо забавление.

Вече в първата година на пълнолетието си, Аратан се възприемаше като затворник или може би заложник в традиционното обвързване чрез съюзи между Великите домове и Крепости. Не беше от семейството на Драконъс. Макар да не бяха полагани никакви усилия да се скрие родословието му, самото безразличие към тази подробност подчертаваше колко е несъществена. Семето се изливаше където може, но един баща трябваше да погледне детето в очите, за да го признае за свое. А това Драконъс нямаше да направи. Освен това в него имаше малко от кръвта на Тайст — нямаше гладката кожа или високия ръст, а очите му, макар и тъмни, бяха лишени от онази променчива чувственост, присъща на чистокръвните. В тези подробности беше същият като сестрите си. Къде беше кръвта на баща им тогава?

„Крие се. Крие се някак дълбоко в нас.“

Драконъс нямаше да го признае, но това не беше повод за негодувание за Аратан. Мъж или жена, щом детството отминеше, човек трябваше да срещне света и да си отвори място в него, с воля, зависеща изцяло от собствените му възможности. А оформянето на този свят, неговата тежест и плътност, съответстваше на силата на тази воля. В това отношение обществото на Куралд Галайн представляваше истинска карта на талант и способност. Или поне така му повтаряше Сагандер, почти ежедневно.

Било в двора на Цитаделата или в селата на Окрайнините, не можеше да има никакво лицемерие. Невзрачните и неспособните нямаше къде да скрият недостатъците си. „Това е естествена справедливост, Аратан, и следователно във всяко отношение е по-висша от справедливостта на Форулкан, да речем, или на Джагът.“ Аратан нямаше никаква сериозна причина да вярва в обратното. Този свят, така убедено възприет от наставника му, беше единственият, който познаваше.

И все пак… се съмняваше.

Обути в сандали стъпала зашляпаха по витото стълбище зад него и Аратан се обърна, малко изненадан. От дълго време си бе присвоил тази кула, обявил се беше за господар на прашасалите ѝ паяжини, на сенките и ехото ѝ. Само тук можеше да е себе си, без никой да дърпа ръката му от устата или да му се подиграва за изгризаните пръсти. Никой не го навестяваше тук. Камбаните на къщата го призоваваха, когато предстояха уроци или хранене. Отброяваше дните и нощите си по приглушения им звук.

Стъпките се приближиха. Сърцето му се разтуптя и той смъкна ръката си от устата, избърса пръстите си в туниката и извърна лице към зейналата шахта на стълбището.

Фигурката, която изникна пред очите му, го стъписа. Беше една от сестрите му, най-малката — последната от утробата, — лицето ѝ зачервено от усилието на изкачването, задъхана. Тъмните ѝ очи се впиха в неговите.

— Аратан.

Никога не го беше заговаряла и той не знаеше как да отвърне.

— Аз съм — каза тя и очите ѝ пламнаха от гняв. — Малис. Сестра ти Малис.

— Имената не трябва да са проклятия — промълви Аратан, без да мисли.

Дори думите му да я стъписаха, тя го издаде само с леко кривване на главата. Изгледа го съсредоточено.

— Значи не си такъв тъпак, както твърди Енви. Добре. Татко ще се… успокои.

— Татко ли?

— Призован си, Аратан. Веднага. Аз трябва да те заведа при него.

— Татко?

Малис се намръщи.

— Тя знаеше, че ще се криеш тук като реджи в дупка. Каза, че си точно толкова задръстен. Толкова ли си задръстен? Права ли е? Реджи ли си? Тя винаги е права — поне така разправя. — Дотича до него, хвана го за лявата китка и го задърпа към стълбите.

Аратан не се възпротиви.

Баща му го беше повикал. Можеше да измисли само една причина за това.

„Ще ме изхвърлят.“

Прашният въздух на стълбището на Старата кула се завихри около тях и покоят беше разбит. Но скоро прахта отново щеше да се уталожи и празнотата да се върне, като прокуден крал, седнал пак на трона, и Аратан знаеше, че никога повече няма да наруши владението ѝ. Беше глупава самозаблуда, детинска игра.

„По закона на естественото право, Аратан, слабият никога не може да се скрие, освен ако не му се даде тази привилегия. И разбери, това винаги е привилегия, за която слабият би трябвало да е вечно благодарен. Във всеки момент, ако силните пожелаят, могат да размахат меч и да сложат край на живота на слабия. Това е днешният ти урок. Търпение.“

Реджи в дупка — животът на зверчето бива търпян, докато присъствието му не стане досадно, и тогава пускат псетата в тунела под земята, из лабиринтите, и някъде там долу реджи го разкъсват, раздират го на парчета. Или го измъкват навън, където чакат копия и мечове, жадни да вземат живота му.

Тъй или иначе, съществото явно нямаше толкова ум, за да оцени дадените му привилегии.

Всички уроци, които Сагандер изнасяше на Аратан, кръжаха като вълци около слабостта и подобаващото място на прокълнатите с нея. Не, Аратан не беше тъпак. Разбираше го много добре.

И един ден щеше да нарани Драконъс по начин, който все още не можеше дори да си въобрази. „Татко, вярвам, че съм твоята слабост.“

А сега, докато бързаше след Малис, стиснала го здраво за китката, вдигна другата си ръка към устата и задъвка.

Докато чакаше пред вратата, учителят по оръжия Айвис избърса потта от челото си. Повикването бе дошло, докато беше в ковачницата и наставляваше майстора железар как правилно да наточи ръба на меча. За хората с кръвта на Хуст казваха, че познават желязото все едно са го сукали стопено от майчината си гръд, и Айвис нямаше никакво съмнение по този въпрос — ковачът беше опитен и майстореше чудесни оръжия, но в жилите на Айвис течеше кръвта на Хуст по бащина линия и макар да се смяташе за войник от глава до пети, можеше да чуе повреден ръб още докато мечът излиза от ножницата си.

Майсторът железар Джайлал го понесе съвсем добре, макар че никога не можеше да се знае със сигурност, разбира се. Наведе глава и замърмори извинения, както подобаваше за по-низшия му ранг, а докато Айвис си тръгваше, чу как едрият мъж изрева на чираците си — никой от които не беше по какъвто и да било начин виновен за некачествения ръб, след като последните етапи от направата на оръжие бяха винаги от ръката на майстора железар. След тази тирада Айвис разбра, че ковачът няма да обърне злобата си към него.

Сега, докато чакаше пред Залата на кампаниите, си каза, че потта, щипеща очите му, е заради четирите пещи в ковачницата и ужасния ѝ въздух, изпълнен със зной и нажежени пръски метал, с въглищна прах и дим, с трескавите усилия на работниците, докато се бореха да изпълнят възложеното за деня.

Бездната знаеше, ковачницата не беше кой знае какво, но все пак бе постигнала впечатляваща бързина на производство през последните два месеца и нито един новобранец, дошъл във Великия дом, не оставаше без броня или оръжие за дълго. А това много улесняваше задачата му.

Но сега господарят се беше завърнал неочаквано и Айвис ровеше в ума си за възможната причина. Драконъс беше уравновесен мъж, не беше склонен да действа безразсъдно. Притежаваше търпението на камък, но всички знаеха колко рисковано е да го оскърбят. Нещо го беше върнало във Великия дом и тежката нощна езда нямаше да го е оставила в добро настроение.

А сега и повикването, само за да го оставят да чака пред вратата. Не, нищо нормално нямаше в тези работи.

Чу стъпки, вратата щракна, едното крило се открехна и Айвис видя Домашния учител, Сагандер. Старият схолар приличаше на човек, когото са уплашили и който все още се мъчи да превъзмогне страха. Погледна Айвис в очите и кимна.

— Капитане, господарят иска да ви види.

Само това и нищо повече. Сагандер го поведе по коридора. Вървеше все едно се бе състарил с шест години през последните няколко мига. При тази мисъл Айвис се укори. Много рядко виждаше учителя, понеже той спеше до късно сутринта и често последен си лягаше посред нощ — значи нямаше защо да си въобразява, че Сагандер е нещо повече от притеснен от ранната среща, а скованата походка може би беше разбираема и присъща за старостта толкова рано сутрин.

Айвис си пое дълбоко дъх, за да се успокои, и пристъпи в залата.

Старото име на това помещение бе придобило ново значение, но кампаниите отпреди десетилетия бяха водени срещу външни врагове. Този път единственият враг бяха взаимно изключващите се амбиции на Крепостите и Великите домове. Ковачницата на господаря не беше нищо повече от разумна предпазна мярка напоследък. Освен това Драконъс бе Консорт на Майката Тъма и нямаше нищо необичайно в това да усилва попълнението на Домашните мечове, които вече отстъпваха по мощ само на гвардията на самата Майка Тъма. По разбираеми причини други Крепости не гледаха с голямо въодушевление на военното укрепване на Дома на Драконите.

Политиката по въпроса не представляваше особен интерес за Айвис. Неговата задача беше да обучи тази скромна армия.

Кръглата маса, господстваща в центъра на залата, беше издялана от ствола на три хиляди годишно черно дърво. Пръстените му представляваха червени и черни ивици под дебелата кехлибарена патина. Беше поставена в тази зала от основателката на дома преди петстотин години, за да ознаменува изключителния възход от Дребен дом до Велик. След внезапната ѝ смърт преди десет години осиновеният ѝ син Драконъс властваше над фамилните владения. И макар амбициите на Срила да бяха впечатляващи, не бяха нищо в сравнение с тези на избрания ѝ син.

По стените нямаше никакви портрети, а тежките вълнени завеси, небоядисани и груби, бяха само за топлина, както и дебелият килим под краката.

Драконъс закусваше — хляб и разредено вино. Около калаеното блюдо пред него бяха пръснати няколко свитъка.

След като Драконъс сякаш не забеляза влизането му, Айвис каза:

— Господарю.

— Докладвай за напредъка му, капитане.

Айвис едва се сдържа да не избърше отново чело. Знаел беше, че това предстои. Момчето беше навършило пълнолетие все пак.

— Притежава вродено умение, милорд, както се полага при такъв баща. Но още е слаб в ръцете — от онзи навик да си гризе ноктите възглавничките на пръстите му са станали меки и лесно се пукат.

— Усърден ли е?

Драконъс все още не го беше погледнал, зает с яденето си.

— В упражненията ли, милорд? Трудно е да се каже. Има някаква лекота в него. Колкото и да го натоварвам, дори да поставям най-добрите новобранци срещу него на пясъка, остава си… безразличен.

— А това разочарова ли те, капитане? — изсумтя Драконъс.

— За това, че все още не съм го изпитал истински, да, милорд. Нямам толкова много време за него, колкото би ми се искало, макар да разбирам нуждата от по-висше обучение. Все пак, като за млад фехтовач, лекотата му е възхитителна.

Най-сетне господарят му вдигна очи.

— Тъй ли? Виж ти. — Облегна се назад и избута остатъците от закуската си: натопени в разреденото вино парчета сух хляб. — Намери му приличен меч, някоя лека ризница, ръкавици, налакътници и наколенници. И шлем. После нареди на конюшните да му приготвят стабилен боен кон — знам, още не се е научил да язди кавалерийски кон, тъй че да гледат животното да не е своенравно.

Айвис примига.

— Милорд, всяко животно е своенравно под несигурен ездач.

Драконъс продължи все едно не го беше чул.

— Кобила според мен. Млада, жадна да се лепне за Каларас.

„Жадна ли? По-скоро ще е ужасена.“

Лицето на Айвис навярно бе издало отчасти мислите му, защото господарят му се усмихна.

— Мислиш ли, че не мога да командвам коня си? А, и един резервен с бойния. От по-бавните. Нека да е скопец.

„Няма да е връщане в Карканас значи.“

— Милорд, дълго пътуване ли ще е?

Драконъс стана и чак сега Айвис видя сенките под очите му.

— Да. — А сетне, сякаш в отговор на въпрос, който Айвис не беше изрекъл, добави: — И този път ще яздя със сина ми.

Малис го задърпа в коридора, водещ към Залата на кампаниите. Аратан я знаеше само по име. Нито веднъж не бе дръзнал да надникне в любимата стая на баща си. Дръпна се назад и сестра му се напрегна.

Погледна го сърдито — а след това изведнъж се отпусна и пусна китката му.

— Като подплашен заек си. Това ли мислиш, че иска да види той?

— Не знам какво иска да види — отвърна Аратан. — Как бих могъл да знам?

— Не видя ли, че Айвис Драното лице току-що излезе? Тръгна към оръжейния двор. Сигурно е докладвал за тебе. А сега татко чака. Да види лично.

— Драното лице ли?

— Заради белезите му…

— Не са белези — каза Аратан. — Това е от възрастта. Айвис Йертъст се е бил във Форулканската война. Гладували са при оттеглянето, всички. От това са бръчките на лицето му.

Тя го беше зяпнала все едно си е загубил ума.

— Какво мислиш, че ще стане, Аратан?

— С кое?

— Ако той не хареса каквото види.

Аратан сви рамене. Макар да бе толкова близо до баща им — трийсет крачки по широкия коридор и после вратата, — все още не можеше да почувства нищо. Въздухът не се беше променил, сякаш силата беше само илюзия. Тази мисъл го стъписа, но нямаше да се доближи до нея, още не. Не беше този моментът да види докъде води.

— Ще те убие — каза Малис.

Той се вгледа в лицето ѝ, долови веселия блясък в очите ѝ, много смътния намек за насмешлива усмивка.

— Имената не бива да са проклятие — промълви Аратан.

Тя посочи напред по коридора.

— Той чака. Сигурно никога повече няма да те видим, освен ако не идем зад кухнята — при улея, откъдето изхвърлят изрязаните кокали и черва. Късчета от тебе ще има на Вранската могила. Ще си запазя кичур от косата ти. Сплъстен. Няма дори да изплакна кръвта.

Промуши се покрай него и бързо се отдалечи.

„Драно лице е жестоко име. Чудно какво име са дали на мен.“

Впи очи във вратата и тръгна, стъпките му закънтяха. Баща му нямаше да го убие. Можеше да го е направил отдавна, а нямаше причини да го прави сега. Нито една от слабостите на Аратан не можеше да се отрази на баща му. Сагандер му го беше казвал многократно. Това не беше утаяване на сенки, защото слънчевата светлина, колкото и бледа или смътна да беше, не можеше изобщо да съзре обвързващите линии на кръвта, а в място на светлина не бяха изричани думи, които да твърдят обратното.

Стигна до вратата, поколеба се, избърса пръстите си и после почука с железния пръстен под бравата. Приглушен глас го подкани да влезе. Учуден, че не изпитва какъвто и да било страх, Аратан отвори вратата и пристъпи в залата.

Тежка миризма на лой бе първото нещо, което го удари, а след това светлината, рязка и ярка от източния прозорец, където капаците бяха отворени. Въздухът все още беше хладен, но бързо се стопляше със събуждането на деня. Остатъците от закуска на огромната маса му напомниха, че все още не е ял. Когато най-сетне вдигна поглед към баща си, видя, че тъмните му очи са се впили в него.

— Може би — заговори Драконъс — вярваш, че тя не те искаше. Живял си живот без никакви отговори на въпросите ти — но за това няма да се извинявам. Тя знаеше, че изборът ѝ ще те нарани. Мога да кажа, че нарани и нея също. Надявам се, че един ден ще разбереш това и че всъщност ще намериш в сърцето си сила да ѝ простиш.

Аратан не отвърна нищо, защото не можеше да измисли какво да каже. Гледаше как баща му се надига от стола си и едва сега — след като беше толкова близо до него — най-сетне усети силата, излъчваща се от Драконъс. Беше едновременно висок и едър, с воинска осанка, но в същото време у него имаше някакво изящество, което навярно бе по-впечатляващо от всичко останало.

— Това, което желаем в сърцата си, Аратан, и това, което трябва да бъде… е, прегръдката между двете е много рядка, толкова рядка, че едва ли изобщо ще я познаеш някога. Надживял си тази истина. Няма да ти давам никакви обещания. Не мога да кажа какво те очаква, но вече си в пълнолетие и е дошло времето сам да градиш живота си. — Помълча за миг, като продължаваше да оглежда Аратан; тъмните очи само веднъж пробягаха към ръцете му и Аратан с усилие се сдържа да не ги крие повече, остави ги изпънати отстрани, с тънките и дълги пръсти, увенчани с червено.

— Седни — нареди Драконъс.

Аратан се огледа, видя един стол с висок гръб до стената вляво от вратата и отиде до него. Изглеждаше древен, грохнал от старост. Беше направил лош избор — но единственият друг стол бе този, на който баща му беше седял на масата. След миг колебание седна колебливо.

— Признавам, от камък са по-добри — изсумтя баща му. — Нямам намерение да те взимам в Цитаделата, Аратан… и не, не срам диктува това решение. Напрежението в Куралд Галайн нараства. Ще трябва да положа свръхусилия, за да усмиря ощетените елементи сред Великите домове и Крепости, но положението ми е много по-несигурно, отколкото може би си мислиш. Дори сред Великите домове все още гледат на мен като на външен и с не малко недоверие. — Овладя се и го погледна накриво. — Но пък ти малко знаеш за всичко това, нали?

— Вие сте Консорт на Майка Тъма — каза Аратан.

— Знаеш ли какво означава това?

— Не, освен че ви е избрала да стоите до нея.

При тези думи очите на баща му леко се присвиха, но той само кимна.

— Решение, което, изглежда, ме е поставило между нея и знатните Крепости — всички от които носят титлите синове и дъщери на Майка Тъма.

— Синове и дъщери… но не по рождение?

Драконъс кимна.

— Обич? Или уверение в непоклатима вярност? С всеки претендент везните се колебаят.

— И аз ли съм такъв син за вас, милорд?

Въпросът явно завари Драконъс неподготвен. Очите му се впиха в лицето на Аратан.

— Не — отвърна той накрая, но без да обясни. — Не мога да гарантирам безопасността ти в Куралд Галайн — нито в самата Цитадела. Нито би могъл да очакваш някаква вярност от страна на Майка Тъма.

— Това го разбирам, милорд.

— Трябва да пътувам на запад и ти ще ме придружиш.

— Да, сър.

— Трябва да я оставя за известно време — знам риска много добре, — тъй че няма да имам търпение, ако се разколебаеш по пътя.

— Разбирам, господарю.

Драконъс помълча малко, сякаш преценяваше лекотата в отговора на Аратан. После каза:

— Сагандер ще ни придружи, за да продължи обучението ти. Само че се налага да ти възложа ти да се грижиш за него. Макар да е жадувал да посети азатанаите и джагътите през половината си живот, тази възможност като че ли идва малко твърде късно за него. Е, не вярвам да е толкова немощен, колкото си въобразява. Все едно, ти ще се грижиш за него.

— Разбирам. Милорд, а учителят по оръжия Айвис…

— Не. Той е нужен другаде. Портален сержант Раскан и четирима Погранични мечове ще ни пазят. Това няма да е ленива разходка. Ще яздим бързо, с резервни коне. Пустошта Барет е негостоприемна през всички сезони.

— Кога тръгваме, господарю?

— Вдругиден.

— Милорд, смятате ли да ме оставите при азатанаите?

Драконъс беше отишъл до отворения прозорец.

— Възможно е — каза той, загледан към нещо на двора, — да повярваш, че не те искам, Аратан.

— Не е нужно да се извинявате, милорд.

— Знам. Сега иди при Сагандер и му помогни да стегне багажа си.

— Да, господарю.

Аратан стана, поклони се зад гърба на баща си и напусна залата.

Краката му се огъваха от слабост. Не се беше държал добре. Не и в тази своя първа истинска среща с баща си. Беше изглеждал глупаво, наивно, разочароващо за мъжа, който го беше създал. Навярно това бяха неща, които всички синове изпитваха пред бащите си. Но времето или се движи напред, или изобщо не се движи. Тъй че той вече не можеше да направи нищо, за да промени станалото.

Сагандер често говореше за надграждане над вече станалото и че човек трябва да има това наум във всеки момент, при всеки свой избор, вече направен или предстоящ. „Дори грешките предлагат парчетии, от които да надграждаш“, каза си Аратан. Можеше да надгражда от счупени пръчки и натрошени кости, ако потрябва. Такива градежи навярно щяха да се окажат слаби, но пък и той имаше малко тежест, която да крепят. Беше копеле, с непозната майка, а баща му го отпращаше.

„Ледът е тънък. Трудно е да намериш опора. Опасно е да се върви тук.“

Сагандер добре помнеше деня, в който момчето едва не се удави. Всеки път, щом останеше с твърде много въпроси в живота си, всеки път, щом загадките на света се струпваха около него, се замисляше за онзи лед. Разяден отдолу от мръсните газове, вдигащи се от гниещата говежда тор, разстлала се на дебел пласт тиня върху камъните на старата кариера под трийсетте разтега тъмна вода. След няколкото дни необичайна за сезона топлина, последвана от жесток студ, ледът бе изглеждал достатъчно здрав, ала очите бяха немощни да различат истина от лъжа. И макар момчето да беше стъпило само̀ на хлъзгавата му повърхност, Сагандер можеше да усети измамата под собствените си крака — не под краката на Аратан в онази ясна мразовита утрин, а под собствените си. И можеше да чуе пращенето, а сетне и ужасния пукот, и всеки миг щеше да залитне и да запропада надолу, докато светът под него се продънваше.

Беше нелепо. Трябваше да е въодушевен. Предстоеше му, вече в заника на живота му, пътуване при азатанаите, че и отвъд тях, чак до владенията на Джагът. Там, където въпросите му щяха да намерят отговори, където загадките щяха да се прояснят, всички истини да се разкрият и мир да се утаи над душата му. И все пак всеки път щом мислите му се плъзнеха натам, към онази предстояща благословия на познанието, се сещаше за леда. И го обземаше страх, докато чакаше да чуе пукота.

Нещата трябваше да са понятни. От единия край до другия, все едно от коя посока ще решиш да започнеш пътуването, всичко трябва да се намести. Точното наместване е дарът на реда, доказателството за контрол, а през контрола е пътят към господството. Сагандер не можеше да приеме един непознаваем свят. Загадките трябваше да се преследват докрай. Като свирепите врашани, които някога бяха вилнели из Черния лес: всичките им мрачни леговища бяха разкрити, докато не бяха останали места, където зверовете да се крият; бяха ги убили до последния и сега най-сетне човек можеше да ходи безопасно из леса, и никакъв вой не нарушаваше вече ведрата тишина. Черния лес беше станал познаваем. Безопасен.

Щяха да стигнат до азатанаите и до Одан на Джагът, може би дори до самия Омтоуз Феллак, Запустелия град. Но най-хубавото от всичко: щеше най-после да види Първия дом на Азат и може би дори да поговори със Строителите, които го обслужваха. И щеше да се завърне в Куралд Галайн увенчан със слава, с всичко, което му беше нужно, за да разпали бляскавото възкресение на славата си като учен, и всички онези, които се бяха отвърнали от него, без дори да крият презрението си, щяха отново да се стекат към него като кутрета, а той с радост щеше да ги поздрави… с ботуша си.

Не, животът му още не беше свършил.

„Никакъв лед няма. Светът под мен е сигурен и стабилен. Чуй! Нищо няма.“

Тихо почукване по вратата го накара за миг да затвори очи. Аратан. Как можеше мъж като Драконъс да стане баща на такова дете? О, Аратан беше достатъчно умен и според всички сведения Айвис бе изчерпал тънкостите, на които можеше да научи момчето в боравенето с меча. Но тези умения нямаха кой знае каква стойност. Оръжията бяха бързото средство, към което прибягваха онези, които не можеха да убеждават или се бояха от истината. Сагандер бе положил всички усилия с Аратан, но момчето, въпреки острия си ум, като че ли беше обречено на посредственост. Но пък какво друго може да се очаква от едно нежелано дете?

Чукането се повтори. Сагандер въздъхна и подкани Аратан да влезе. Чу как вратата се отвори, но не откъсна поглед от многобройните вещи, струпани на масата.

Аратан се приближи до него и ги огледа мълчаливо. После каза:

— Господарят каза, че трябва да пътуваме леко, сър.

— Знам много добре какво ще ми трябва и това е минималното. Е, а ти какво искаш? Както виждаш, много съм зает — ще ми трябват поне три дни да се приготвя. Но ще е както лорд Драконъс заповяда, тъй че ще трябва да се оправя.

— Дойдох да помогна да си стегнете багажа, сър.

— А твоят багаж?

— Готов е.

— Ще съжалиш за безгрижието си, Аратан — изсумтя Сагандер. — Тези неща искат грижа и обмисляне.

— Да, сър.

Сагандер махна с ръка към струпаното на масата.

— Както виждаш, приключил съм с първоначалния подбор. Винаги имам наум, че сигурно ще ми хрумне да добавя някои неща в последния момент преди тръгването, което значи, че трябва да се погрижа във всеки сандък да има свободно място. Очаквам да се върна с много изделия и писания също тъй. Честно казано, не виждам как можеш да ми помогнеш, освен да смъкнеш сандъците по стълбището, а за това ще ти трябва помощ. Най-добре да го оставим на слугите.

Момчето все пак се поколеба, а после каза:

— Мога да ви помогна да оставите повече свободно място в сандъците, сър.

— Нима? И как ще го направиш?

— Виждам, че имате пет шишета мастило, сър. Тъй като ще яздим бързо, няма да има много време за писане по пътя…

— А щом пристигнем при азатанаите?

— Те, разбира се, ще имат мастило, сър, с което ще са щедри, особено щом става дума за гостуващ учен, толкова прочут като вас. Всъщност вярвам, че ще са също толкова щедри и със свитъци, пергаменти и восък, както и с рамки, сушени черва и писци. — И преди Сагандер да е успял да отвърне, продължи: — А тези карти — на Куралд Галайн — предполагам, че са замислени като дарове?

— Обичайно е…

— Макар между азатанаите и тайстите да е имало мир от доста време, несъмнено други посетители на азатанаите биха могли да оценят такива карти доста високо, по съвсем погрешни причини. Сър, вярвам, че лорд Драконъс ще забрани да се подаряват карти.

— Една размяна между учени в интерес на знанието няма никакво отношение към рутинните политически проблеми… впрочем, откъде се взе тази твоя наглост?

— Извинявам се, сър. Може би да се върна при господаря ни и да го попитам?

— Какво да го попиташ? Не ставай глупак. Освен това не си въобразявай, че изведнъж си се издигнал в ранг просто защото си прекарал няколко минути с господаря ни. Все едно, вече заключих, че няма да взимам картите. Прекалено обемисти са. Освен това тези копия са направени от твоята ръка, миналата година, и точността им, меко казано, е подозрителна, дори плачевна в някои случаи. Всъщност предвид това качеството им като дарове е крайно съмнително, след като гъмжат от грешки, несъмнено. Искаш да ми помогнеш ли, ученик? Много добре. Помисли за по-подходящи дарове тогава.

— За един получател или за много, сър?

Сагандер помисли над въпроса, след което кимна.

— Четири на прилична цена и един изключително ценен.

— Изключително ценният за владетеля на Хейт2 ли ще е предназначен, сър?

— Разбира се, че за него! Хайде, да те няма. Но да си се върнал преди камбаната за вечеря.

Докато Аратан напускаше, Сагандер го спря.

— Момент. Реших да намаля броя на сандъците до два, като единият ще е пълен само наполовина. Имай го предвид — за подаръците.

— Да, сър.

Аратан излезе и затвори. Вратата изскърца.

Подразнен от звука, Сагандер отново съсредоточи вниманието си върху струпания на масата багаж. Избута картите от ръба, тъй като пречеха на гледката му.

Не мислеше, че момчето има кой знае какви шансове да намери подходящ подарък за лорда на Хейт, но пък трябваше да отпрати Аратан, за да не му се пречка в краката. Беше забелязал, че момчето е започнало да развива нов лош навик, макар че все още му беше трудно да го определи точно. Беше в начина, по който говореше, във въпросите, които задаваше, и в онази маска на невинност, когато ги задаваше. Не просто невинност, но искреност. Нещо в цялата тази работа беше подозрително, сякаш всичко това не беше съвсем истинско.

Трябваше да има някаква причина Сагандер да се чувства обезпокоен след почти всеки разговор, който бе имал напоследък с Аратан, нали?

Както и да е, това пътуване щеше да върне момчето на мястото му — ококорено и уплашено. Светът извън къщата и дворовете ѝ беше огромен, съкрушителен. След злополуката в старата кариера на Аратан му бе забранено да излиза в околностите и дори кратките му разходки до селото долу бяха надзиравани.

Аратан го чакаха големи изненади и това щеше да е за негово добро.

Портален сержант Раскан смъкна ботуша си и го вдигна, за да огледа подметката. Имаше особена походка, от която подметките се протриваха откъм задния край и точно там залепените пластове кожа започваха да се разръфват. Сега той видя първите признаци на това и изруга.

— Нямат и половин година тия! Просто не ги правят като едно време.

Ринт, Пограничен меч вече от седем тежки години, стоеше срещу Раскан, облегнал гръб на стената на цитаделата. Беше скръстил ръце и приличаше на разгонен глиган, готов да подгони свиня през горите. Носеше, забеляза кисело Раскан, изтъркани мокасини от дебела здрава кожа на хенен. Командването на Ринт и другите трима Погранични мечове нямаше да е лесна работа, прецени сержантът. Спечелването на уважението им сигурно щеше да е още по-трудно. Вярно, двете винаги се опираха едно на друго, но без уважение командването винаги се запъваше, докато обратното не винаги беше вярно. Достатъчно доказателство беше, че званията и ранговете, които някога се печелеха със служба, сега се бяха превърнали в монети, теглени на мръсни везни, и дори жалкият чин на Раскан идваше от това, че се падаше братовчед на Айвис, и той знаеше, че може и да не се окаже годен за всичко това.

— Всичко е зарад калдъръмите, по които вървиш — рече Виле, седнал отпуснат до стъпалата, водещи към хлътналия ров от двете страни на рампата на портата. — Меката пръст не ги похабява така. Виждали сме ги много от онез, маршируващите по пътя войници в граничните войни, да пристигат с подбити крака. Ако бяхме направени да вървим по камък, щяхме да сме с копита, като скалните кози.

— Е, нали затова са здраво подкованите ботуши — обади се Галак. — Копита за клопащи по пътя. Просто им набий налчета или ги подкови, както подковават кон.

— Налчетата развалят настилката и подовете — възрази Раскан. — А много пъти на ден трябва да влизам в къщите по задачи.

— Трябва да издържат на пътя обаче — подхвърли Ринт и грубоватото му лице се набръчка в леко гадна усмивка.

Раскан го изгледа замислено и попита:

— Бил си на запад, а?

— Не далече. Никой от нас не е стигал далече. Нищо няма там в Пустошта, пък и отсам вододела, впрочем.

Ето, че дойде и последният от назначените му Погранични мечове, Ферен. Беше сестра на Ринт, може би няколко години по-млада. Жилава, докато той беше плещест, и малко по-висока между другото, имаше китки на стрелец, с предпазител за стрелите от усукана мед, който не сваляше никога — така поне разправяха, — и походката ѝ беше някъде между котка и вълк, сякаш мисълта за лов и дебнене никога не я напускаше. Очите ѝ бяха леко дръпнати, което намекваше за кръв някъде на изток от Черния лес, но трябваше да е оредяла, след като у брат ѝ почти не се забелязваше.

Раскан се опита да си представи тази жена да минава през Голямата зала на някой Велик дом из кралството, без да оскърби домакините, и не можа. Мястото ѝ беше сред дивото, но пък и с приятелите ѝ беше така. Бяха груби и недодялани, но колкото и не на място да изглеждаха тук, Раскан знаеше много добре, че нещата скоро ще се обърнат — щом оставеха цивилизацията зад гърба си.

Сред Пограничните мечове нямаше никакви рангове. Вместо тях действаше някаква тайнствена, загадъчна йерархия и го правеше плавно, сякаш обстоятелствата диктуваха кой командва във всеки даден момент. За това пътуване обаче обстоятелството беше просто: Раскан командваше тези четиримата и заедно отговаряха за безопасността не само на лорд Драконъс, но и на учителя и момчето.

Пограничните мечове също така щяха да се занимават с готвене, кърпене, лов, устройване и вдигане на лагера, и да се грижат за конете. Господарят залагаше точно на този обхват от умения, присъщи на сектата им, тъй като искаше да пътува бързо и без обоз. Единственият повод за притеснение на Раскан бе фактът, че тези воини не бяха заклети във вярност към Дома на Драконите. Ако замисляха предателство… но пък Пограничните мечове бяха прочути с лоялността си. Стояха настрана от политиката и тъкмо тази неутралност ги правеше толкова благонадеждни.

Все пак напреженията в страната бяха твърде силни напоследък и господарят като че ли беше в центъра на това, все едно дали го желаеше, или не.

Замислен и извърнал очи настрани, Раскан нахлузи ботуша си и стана.

— Трябва да избера коне.

— Ще вдигнем бивак извън двора — каза Ринт и погледна сестра си, а и тя кимна като в отговор на неизречен въпрос.

— Само да не е на тренировъчния плац — каза Раскан. — Трябва да кача момчето на боен кон следобеда.

— Да се настаним в другия край? — предложи Ринт навъсено.

— Става, макар че Аратан не е в най-добрата си форма пред твърде много очи.

Ферен го погледна остро.

— Смяташ ли, че бихме се подигравали на сина на лорда, сержант?

— Незаконен…

— Ако бащата не гледа с добро око на момчето, това си е негова работа — отвърна тя.

Раскан се замисли над подтекста в думите ѝ и се намръщи.

— На Аратан не трябва да се гледа като на нещо повече от новобранец, какъвто винаги е бил. Ако заслужи подигравка, защо да му я пестим? Не, притеснението ми е, че всяка нервност от негова страна може да му навреди, а след като тръгваме утре, бих искал да не ми се наложи да докладвам на лорда, че е негоден за пътуване.

Странният поглед на Ферен се задържа върху него още миг, след което тя извърна очи.

Раскан заяви по-твърдо:

— Отсега нататък нека да е ясно на всички ви, че не съм длъжен да ви се обяснявам. Момчето е под моя опека и как се оправям с него не е предмет на дискусия. Разбрано?

Ринт се усмихна.

— Напълно, сержант.

— Моите извинения, сержант — добави сестра му.

Раскан тръгна към конюшните. Подметките на ботушите му заскърцаха по каменната настилка.

Късно следобед сержантът накара момчето да изведе бойния кон за юздите през главната порта и към тренировъчния полигон. Торфът беше разровен непоправимо, откакто отрядът копиеносци бе започнал да упражнява кръгова формация на ново попълнение кавалерийски коне. През полето течеше поток и под торфа имаше глина, което правеше терена опасен за езда, както щеше да е в битка. Всяка година губеха по два-три коня и също толкова войници, но според господаря им много от хората на Великите домове бяха зле обучени и снаряжени за конно сражение, а намерението на Драконъс беше да се възползва от слабостта им, ако се стигне до гражданска война.

„Гражданска война.“ Никой не смееше да изрече двете думи на глас, но всички се подготвяха за нея. Беше безумие. Според Раскан в цялата бъркотия нямаше нищо, което да изглежда непреодолимо. Каква беше тази власт, която толкова много като че ли бяха решени да сграбчат? Освен ако не държиш нечий живот в ръката си — или заплахата за него, — беше безсмислено. А ако всичко се свеждаше до тази проста, груба истина, то що за страст изгаряше всички, които толкова жадуваха за власт? Кой сред всички онези глупаци, бръмчащи из знатните дворове на кралството, щеше да е толкова дързък или честен, за да заяви: да, точно това искам. Властта над живота и смъртта на колкото може повече от вас. Не я ли заслужавам? Не съм ли си я спечелил? Няма ли да я взема?

Но Раскан беше само обикновен сержант. Не притежаваше проницателния ум на Сагандер или на лордовете, дамите и висшите слуги на Куралд Галайн. Явно му убягваше нещо и мислеше простовато като глупак. Във властта имаше нещо повече, отколкото можеше да схване. Знаеше само, че животът му всъщност е в ръцете на някой друг и че може би има някакъв шанс за избор в това. Но и да беше така, той нямаше достатъчно мъдрост или ум да го види.

Момчето беше смълчано, както винаги, когато поведе привидно кроткото животно по меката разровена земя.

— Забележи високия гръб на седлото, Аратан — заговори Раскан. — По-висок е, отколкото си свикнал, но не е толкова висок, че да ти прекърши гръбнака като пръчка, щом връхлетиш в боен строй. Не, по-добре да те изхвърли, отколкото това. Тогава поне имаш някакъв шанс, ако оцелееш след падането. Не голям, но все пак. Това обаче не е твоя грижа засега. Просто искам да го разбереш. Това е боен кон и такъмите му са различни. Чашковидните стремена, раздвоеният рог. Във всеки случай няма да носиш пълна броня. Лордът има други идеи за това и ако изобщо се сблъскаме с конница, ще я заобиколим отдалече. Няма да позволим да ни изкормят като добитък.

Очите на Аратан се плъзнаха покрай Раскан към четиримата Погранични мечове, насядали на един от дънерите покрай тренировъчното поле. Сержантът също погледна натам и отново се обърна към момчето.

— Тях ги остави. Трябва ми и очаквам вниманието ти.

— Да, сър. Но защо са вдигнали палатки? Не са ли добре дошли в двора?

— Това си е техен избор. Те са диваци. Сигурно не са се къпали от години. Гледай мен, Аратан. Значи тези бойни коне са специална порода. Не просто поради големината, но и заради нрава си. Повечето коне по-скоро ще се убият, отколкото да наранят някого от нас — е, нямам предвид хапанията и по някой случаен ритник, или вдигането на задни крака в паника и прочее. Това е само случайно или при лошо настроение. Трябва да запомниш това. Тези животни са грамадни в сравнение с нас. Само с тежестта си биха могли да ни смажат, да ни стъпчат, да ни направят на каша от месо и кости. Но не го правят. Покоряват се. Един покорен кон обаче е уплашен кон, уплашен от нас имам предвид. Един покорен кон е питомен и страхът е заменен с доверие. Сляпо доверие понякога. Идиотско доверие. Точно така е.

— Виж, един боен кон е друга работа. Да, все пак си господарят му, но дойде ли битка, биете се двамата и се биете като партньори. Животното е отгледано да мрази врага, а този враг изглежда точно като теб и мен. Тъй че при близък бой как различава конят? Приятел и враг? — Изчака и видя как Аратан примига, щом осъзна, че въпросът не е риторичен.

— Не знам.

Раскан изсумтя.

— Добър, честен отговор. Работата е, че всъщност никой не знае. Но проклетите му животни са безпогрешни. Дали напрягането в мускулите на ездачите им подсказва от коя посока идва опасността? Може би. Според някои е така. Или навярно Бягащите псета са прави, като казват, че има връзка между душите — душата на ездача и душата на коня. Кръвно обвързване или каквото е там. Няма значение. Това, което трябва да разбереш, е, че ще изковете нещо заедно, докато не започнете да разчитате само на инстинкта. Ти ще знаеш накъде отива животното и то ще знае накъде искаш да отиде. Просто така става.

— Колко време отнема, сержант?

Раскан беше виждал тази лишена от всякаква страст твърдост, появила се сега в очите на момчето.

— Е, точно това е важното. И за двама ви. Не можем да определим колко време е нужно. Тъй че, от днес насетне, просто ще видим как върви. Само не очаквай да яздиш тази кобила повече от левга или две на ден. Но ще я водиш и ще се грижиш за нея. Много хора твърдят, че от кобилите не ставали добри бойни коне. Лордът смята друго. Всъщност той разчита на оная стадната работа с конете, а и язди жребеца, господаря на стадото. Разбираш ли какво ти казвам?

Аратан кимна.

Момчето и кобилата се потрудиха здраво него следобед, с повода, а после без него, и дори от мястото си, с приятелите си Погранични мечове на дънера, Ферен можеше да види лъсналата пот по черната кожа на животното. А когато най-сетне сержантът накара сина на лорда да обърне гръб на бойния кон и животното закрачи свободно и застана до Аратан, Галак изсумтя:

— Добре.

— Неохотно признание — подхвърли Виле. — Май чух как нещо се сцепи в теб, когато го каза, Галак.

— Униформи и подковани ботуши. Признавам, че не съм много впечатлен от тия обитатели на къщи.

— Просто друг обичай — каза Ринт. — Нито по-добър, нито по-лош, просто различен.

— Едно време, когато в гората още имаше глигани…

— Когато още имаше гора — прекъсна го Виле.

Галак продължи:

— Когато още имаше викачи и кучета. И безкрайна гора. А глиганът няма къде да ходи. Той не си гледа просто неговата работа, да надуши самка или каквото е там.

— Та какво? — попита Ринт, лаконичен както винаги.

— Казваш, че не било по-добро или по-лошо, просто различно. Според мене сам себе си лъжеш. Искаш да им утъпчеш пътеката, да продължат — давай. Гледал съм женски терет, слязъл да пие на потока, в парата на разсъмване, и се разплаках, защото беше последната самка на мили околовръст. Никакъв мъжки за нея, самотен живот и още по-самотна смърт, докато дърветата се сгромолясват наоколо.

Ферен се покашля, още загледана в момчето, което вече вървеше с кобилата като вярно куче по петите му, и каза:

— Битките оставят пустош. Виждали сме го на границата, не е по-различно и тук. Войната е като торфен пожар. Никой не забелязва, докато не стане твърде късно. А тогава вече няма къде да се бяга.

Порталният сержант закуцука, повел подопечните си обратно към къщата.

— Значи си е взела любовник — изръмжа Галак. Нямаше нужда да добавя: „И какво толкова?“

— Казват, че магията, която я обгръща, вече била непроницаема — каза Ринт замислено. — Спирала всякаква светлина. Обкръжавала я където и да иде. Имаме си кралица, която никой вече не може да види, освен Драконъс, така мисля.

— Вече мислиш? — попита Галак.

Ферен изсумтя, а другите се изсмяха сухо, дори Галак.

Малко след това Ферен каза сериозно:

— Момчето се е вцепенило от страх, и нищо чудно. Доколкото чух, до този ден баща му е бил също толкова невидим за сина си, колкото новата му любовница предпочита да е в Цитаделата си.

— Никакъв смисъл не виждам в това — каза Галак и поклати глава.

Ферен го изгледа изненадано.

— Много ясно. Наказва майката на момчето.

Брат ѝ повдигна вежди и попита:

— Знаеш ли коя е?

— Знам коя не е, и това е повече от достатъчно.

— Е, сега вече ме обърка — подхвърли Виле кисело.

— Теретът на Галак, Виле. Лочи вода на потока, докато се ражда денят. Само че денят изобщо не се е родил, не и за нея. Знаеш, че е обречена, знаеш, че е свършено със самката с милите очи. Кой е убил самеца ѝ? Със стрела или с примка? Някой.

— И ако този убиец се гърчи цяла вечност в прегръдката на Хаоса, само това е заслужил — изсъска Галак.

Виле вече се беше намръщил.

— Малко прекаляваш, Галак. Все пак ловуваме, веднъж на няколко дни. Убиваме, щом се наложи, за да останем живи. Не е по-различно от ястреб или вълк.

— Но не сме като ястребите и вълците, Виле. Можем да се сетим за последствията от това, което правим, а това ни прави… уф, не се сещам за думата…

— Виновни? — предположи Ринт.

— Това е думата, да.

— Не разчитай на съвестта. — Ферен долови горчивината в гласа си, но ѝ беше все едно. — Тя винаги се прекланя пред нуждата.

— А нуждата често е лъжа — добави Ринт и кимна.

Ферен гледаше разровения торф на тренировъчния полигон. Насекоми кръжаха и танцуваха над локвичките, оставени от копитата. Светлината бавно гаснеше. От шубраците зад тях доехтя вечерна птича песен — прозвуча странно жалостиво. Почти ѝ призля.

— Непроницаем мрак, викаш? — Виле поклати глава. — Защо ще го прави?

— Защо не? — промълви Ферен. — След като красотата е мъртва?

Разделени от река Дорсан Рил, земите на Великия дом на Драконите включваха верига оголени хълмове, десетки стари минни шахти, три гори, които някога бяха непроходим лес, едно село на арендатори, скромни ферми, оградени с ниски каменни стени, и низ дълбоки езерца, запълнили изоставени каменни кариери, в които се развъждаше риба. Общата земя осигуряваше паша за амриди с черна вълна и за добитък, макар фуражът да беше оскъден.

Тези земи очертаваха северозападната граница на Куралд Галайн. Свързваше ги зле поддържан разровен път и един азатанайски мост, тъй като повечето трафик минаваше по Дорсан Рил, където превозът се улесняваше от дълга поредица буксирни въжета и рудани. Макар че и тези задвижвани от волове механизми стояха бездейни по време на пролетното наводнение, когато дори от хиляда разтега ревът на реката можеше да се чуе от всяка стая на Великия дом.

Хълмовете непосредствено на запад и север от крепостта бяха предимно гранит, от високо ценената ситнозърнеста разновидност, и това бе единственият източник на богатство за Дома на Драконите. Най-големият триумф на лорда обаче — и може би най-големият повод за завист и притеснение преди да придобие титлата Консорт на Майка Тъма — бяха загадъчните му връзки с азатанаите. Колкото и дръзка и впечатляваща да беше архитектурата на Галайн, увенчана с бляскавата Цитадела, строителите от Азатанаи нямаха равни на себе си и новият Велик мост в Карканас беше достатъчно доказателство за това, мост, подарен на града от самия лорд Драконъс.

Мислещите в двора, или поне тези, които можеха да разсъждават проницателно, не пропуснаха да забележат символичния жест, който представляваше вдигането на моста. Но дори това се оказа достатъчен повод за горчивина, негодувание и тихо очерняне. Гледането на размяна на дарове винаги горчи, когато свидетелят не е нито даващ, нито получаващ. Чрез тази мярка се определя положение, но никое определение не се задържа за дълго, а благодарността е рехава като дъжд по камъните от самотен облак в слънчев ден.

И да бяха изсечени думи на масивните каменни блокове на Великия мост, те бяха добре скрити. Може би, ако човек завържеше лодка под дъгата му за някой от големите каменни пръстени, толкова изкусно взидани там, и светнеше с фенер нагоре, щеше да открие ред след ред азатанайско писмо. Но най-вероятно това беше просто измислица и нищо повече. Живеещите и работещите по реката в Карканас не се месеха със знатните, нито с ваятелите, художниците и поетите на времето, и каквото виждаха, си беше тяхна работа.

Дали мечтаеха за мир, тези мръсни мъже и жени със странните им го̀вори, докато се плъзгаха в съдовете си над бездънните черни води? И когато отиваха извън града, там, където бреговете бяха подронени и наносите покрай речното корито бяха черни, когато отиваха да отдадат почит на онази целувка на вода и земя, бояха ли се от бъдещето?

И можехме ли ние — о, богове, можехме ли — да си представим кръвта, която щяха да пожертват в наше име?

Ще има мир.

2

Свещите обагряха въздуха в златно, смекчаваха бледата слънчева светлина, струяща от високите тесни прозорци. Бяха десетки и десетки, закрепени на многобройните свещници — толкова, колкото можеше да се заделят от неизползваните стаи на цитаделата, — и над половината се бяха стопили на пънчета, пламъчетата им мигаха и отпращаха нагоре пипала черен дим. Бдителен слуга стоеше готов да замени поредната, отдала живота си.

— Виж гения в проникновението му — тихо промълви Хун Раал и миг след това улови предпазливото кимване на Оссерк с крайчеца на окото си. Рисковано беше изобщо да се проговаря. Мъжът, който топваше острите четки в боите на палитрата и след това перваше с тях по повърхността на дървеното пано, беше прочут със сприхавия си нрав и сцената вече беше достатъчно напрегната, но Хун бе преценил, че думите му са достатъчно похвални, за да приглушат всякакво възможно раздразнение, което Кадаспала можеше да изпита от това, че го разсейват.

Оссерк явно не бе подготвен да рискува дори с изшепнато съгласие, предвид обстоятелствата. Такива са младежите, чийто кураж все още не е подлаган на изпитание. Разбира се, това не се дължеше на слабост у самия Оссерк. Не, вината — а можеше ли да има друга дума за това? — бе на бащата, на мъжа, който седеше така сковано в пищните си одежди, с едната страна на лицето окъпана в светлината на свещите, другата в сенки, умислен и навъсен, както подобаваше за мрачното му настроение в момента.

Кадаспала можеше да е най-търсеният художник на портрети в целия Куралд Галайн, прочут с гениалния си талант и спечелил си скандална слава заради нетърпимостта си към това да му пречат, докато рисува, ала дори той не можеше да се мери с мъжа, който седеше сега в стола от черно дърво с висок гръб, ако изопнатото до крайност търпение на Вата Урусандер най-сетне се изчерпаше. Обшитата с брокат парадна униформа беше приумица, годна за официални визити в Цитаделата и за други празнични поводи, но в ежедневието му, като командир на легионите, облеклото на Урусандер беше буквално неразличимо от това на най-обикновения войник от кохортите. Войските на Куралд вече се наричаха Легиона на Урусандер, и не без основание. Макар и роден в незначителен дом, Урусандер бързо се беше издигнал в ранговете през първите няколко опустошителни месеца от Форулканската война, когато главното командване бе обезглавено първо от вероломни убийства, а след това от поредица поражения на бойното поле.

Урусандер беше спасил народа на Тайст. Без него — Хун Раал знаеше това много добре — Куралд Галайн щеше да е паднал.

Последвалата кариера, през цялата кампания за изтласкване на форулканите, а след това прогонването на джеларканите дълбоко в земите на северозапад, бе издигнала Урусандер до легендарен статут, което оправдаваше тази сцена тук, в горната зала на най-новата кула на цитаделата — прахта от работата на каменоделците все още се рееше във въздуха. Присъствието на Кадаспала от дома Инис само по себе си беше знак за високото положение на Урусандер. Този портрет щеше да бъде копиран на стената на Вътрешната алея в Цитаделата на Карканас, редом до образите на знатни Тайст, все още живи, както и отдавна умрели.

Но мъжът, който седеше вдървено в пищната униформа, накичена с воински отличия, бе готов всеки момент да разбие съвършения образ на непоколебимо достойнство. Хун Раал едва сдържа усмивката си. Нито на него, нито на Оссерк можеха да убегнат признаците, докато Кадаспала продължаваше да работи, унесен и потънал в собствения си свят на трескава припряност. Урусандер беше съвсем неподвижен — и художникът несъмнено, ако изобщо го забелязваше, виждаше в това триумф на собствената си воля над непокорния си обект.

Хун се зачуди дали Оссерк ще проговори, за да заприщи бента, преди да е изригнал, или ще се свие плахо, както беше правил повечето пъти в спокойния си, заслонен от опасности живот, дали ще се опита след това да надмогне себе си в усилие да успокои всеки, който можеше да се обиди от гневната тирада на баща му. Хун бе решил само да чака и да гледа, но каква полза щеше да има от това? Още по-лошо, Кадаспала можеше дотолкова да се обиди, че да си прибере боите и четките и да си тръгне, за да не се върне никога повече.

Присъствието на Хун Раал в тази зала не беше без основания. Нима не се беше разминал на косъм със смъртта, когато пое с тялото си ножа на убиец, предназначен за Урусандер? Е, готов беше и този път да се изпречи на пътя на ножа. Покашля се предпазливо и каза:

— Добри художнико, дневната светлина гасне…

Кадаспала — не много по-възрастен от Оссерк — се обърна рязко към стария войник.

— Проклет глупак! Светлината е съвършена! Точно в този момент! Не можеш ли да разбереш това?

— Все пак… и в това, сър, се прекланям пред вещината ви. Но все пак трябва да разберете, лорд Урусандер е войник, който е понесъл много рани в службата си. Много кръв е пролял в защита на Куралд Галайн, за да спечели за всички нас мира, който с такава охота приемаме за нещо дошло от само себе си. Знам, че не би могъл да седи неподвижно толкова дълго, както днес…

— В това — сопна се Кадаспала — не се съмнявам. Както и че кучешкото ти лице никога няма да краси някоя стена, освен като яхнат трофей.

Хун Раал се изсмя късо.

— Добре казано, сър. Но не променя нищо. Лордът има нужда да поразкърши малко крайниците си, това казвам.

Кръглото лице на художника сякаш се зарея във въздуха като маска, готово всеки момент да се откъсне от тялото и да връхлети право към Хун Раал. А после Кадаспала се обърна и захвърли четките си.

— Все едно, то пък една светлина! Не стига ли, че Майка Тъма ни я краде всичката? А портретите на Алеята? Напразна работа! — Като че ли говореше всъщност на себе си и по много причини другите в залата, включително Урусандер, предпочетоха да си замълчат.

Лордът се изправи и въздъхна дълбоко.

— Утре, лорд Урусандер — каза с войнствен тон Кадаспала. — По същото това време. А ти, слуга — повече свещи! Проклета да е тази тъмнина, проклета да е!

Лорд Урусандер мълчаливо излезе от стаята — избра страничния коридор към стълбището, водещо към частните му покои. Хун пък погледна Оссерк, кимна му и го поведе към главното стълбище.

Това крило на цитаделата все още не бе обзаведено, тъй че минаха през празни стаи и отекващи коридори, преди да стигнат до главния трем. Това, което някога бе изглеждало пищно, сега се стори на Хун опърпано и похабено: стените, гоблените и оръжейните стойки бяха зацапани от пушек и разнебитени от вековно износване.

Малко беше останало от древната крепост, която някога беше господствала на този хълм, в самото ядро на Нерет Сорт. По-голямата част от развалините ѝ бяха съборени и използвани отново в строежа на Новата цитадела преди сто години, а от кръвните линии, които бяха владели някога това поселение и околните му територии, последната капка отдавна бе изчезнала в пръстта. Преобладаваше вярването, че родът на Урусандер е бил клетвено обвързан с това изчезнало благородно съсловие, но пък самият Хун Раал бе изиграл централна роля в разгласяването на тази легенда. Толкова много от историята представляваше празни дупки, които трябваше да се запълнят с това, което е целесъобразно за настоящето, и по-важно — за бъдещето, когато избуяването на грижливо посети измислици и полуистини щеше, ако зависеше от Хун Раал, да се възнагради щедро.

Излязоха на двора и навлязоха в сенките, хвърляни от дебелите високи стени. Теглена от волове кола беше докарала слитъци грубо желязо пред ковачницата и чираците на ковача ги разтоварваха. Равнодушни към тези усилия, коларят и лечителят на цитаделата вадеха кърлеж от ухото на единия вол — упоритостта на насекомото личеше от кръвта, стичаща се по врата на вола, докато той мучеше жално и мускулите му потръпваха под дебелата кожа.

— Къде отиваме? — попита Оссерк, докато вървяха към Високата порта.

— В града — отвърна Хун Раал. — Баща ти ще е в мрачно настроение довечера на масата, ако изобщо се появи. Никога не бях виждал мъж толкова нетърпелив да остави меча си, и то само заради сандък форулкански цилиндри — половината от които счупени при това. Ако онези белолики глупаци са имали някаква мисъл, достойна за възхищение, не им е помогнала много срещу мъстта на Тайст.

Оссерк помълча малко и когато стигнаха до портата, каза:

— Заради трайния му интерес е, Хун. Законите на управлението. Целостта на обществото. Нужно ни е обновление и доказателството за това е съвсем явно с всички неприятности, които ни сполетяват отново.

Хун Раал изсумтя ядосано.

— Драконъс. Неприятностите, за които говориш, започват и свършват с онова парвеню.

Беше преценен коментар от страна на Хун и той се постара да не реагира на изненадания поглед на Оссерк, а просто продължи:

— Няма никаква история в това, никакъв прецедент. Родът на Драконъс винаги е бил незначителен. А сега някакъв негов съмнителен наследник с разредена кръв стои до Майка Тъма. Това е заплахата и няма нищо общо с обновлението. Амбицията, Оссерк, е отрова.

— Е, у баща ми изобщо няма нито амбиция, нито отрова.

Хун се усмихна наум и усмивката беше тържествуваща.

— Точно така. Кой е по-добре да управлява тогава? Не ѝ трябва проклет Консорт, трябва ѝ съпруг.

Излязоха на първия остър завой на лъкатушещия по склона път, водещ към града. Толкова късно през деня нямаше движение нагоре, но няколко впряга, поели надолу, бяха направили задръстване на следващия завой — десетина ратаи вдигнаха задницата на дълга кола, за да я изместят и да разчистят пътя.

— Драконъс може да е от простолюдието, но баща ми също е такъв — каза Оссерк.

Хун беше чакал тези думи.

— Не е вярно. Най-ранните упоменавания за Нерет Сор отбелязват името на управляващата фамилия като Вата. И по-важното, оттеглил се или не, Урусандер командва легионите. Кажи ми следното: как се отнесоха с нас? Видя го сам, приятелю. Сражавахме се и много от нас загинаха — и спечелихме. Спечелихме войната за всички в кралството. А сега предпочитат да забравят, че изобщо ни е имало. Не е правилно това отношение към нас, и ти го знаеш.

— Ние не сме заплаха за благородничеството — отвърна Оссерк. — Не е така, Хун Раал. Скъпо е да се поддържат легионите в пълен състав. Съставът трябва да се намали…

— И да ни изхвърлят на улиците — каза Хун Раал. — Или още по-лошо, в горите, да ровим земята редом с Отреклите се. А когато форулканите се върнат? Няма да сме готови и дори баща ти няма да може да ни спаси.

В нещата си имаше шаблони, а Хун Раал си имаше причини да работи по тях. Особено с този младок, този неизпитан син на герой, който, докато говореше за легионите, беше казал „ние“, сякаш сънищата бяха реалност. Хун разбираше какво е нужно, но Урусандер не беше човек, когото ще склониш с призиви или аргументи. Беше си изпълнил службата към страната и от негова гледна точка оставащият му живот си беше негов. Беше си го заслужил.

Но истината беше, че страната се нуждаеше от спасител, а единственият път до бащата беше през сина. Хун Раал продължи:

— Бъдещето не е за някой друг, макар че всеки от нас би могъл да си мисли така. То е за нас. Баща ти разбира това, на някакво дълбоко ниво — отвъд всички шантави форулкански мании за справедливост и прочее — знае, че се сражаваше за себе си и за теб — за света, който е пред теб. Но сега се крие в кабинета си. Трябва да бъде измъкнат навън, Оссерк. И ти трябва да се погрижиш за това.

Лицето на Оссерк се беше изкривило в грозна гримаса и Хун Раал почти можеше да види ръфащите зъби в главата му. Доближи се до него и заговори тихо:

— Той ти отказа меча в ръцете. Знам. За да те опази. Но слушай, в една намалена армия какъв шанс мислиш, че би имал да приложиш всичко, на което си обучен? Казваш, че искаш да тръгнеш в поход до мен, и ти вярвам. Бездната да ме вземе дано, аз също бих бил горд да съм там и да видя това.

— Никога няма да се случи — изръмжа Оссерк.

— Легионите те искат. Те виждат — и ние, които сме тук, виждаме всеки ден — толкова много от бащата в сина му. Всички чакаме. Денят, в който баща ти стане крал, Оссерк, е денят, в който той наистина трябва да остави легионите и ти да заемеш мястото му. Това е бъдещето, което искаме, всички ние. И те уверявам, ще се опитам да повлияя на Урусандер. В края на краищата той изобщо не е трябвало да се разпорежда да се обучаваш за бой, ако е искал да не правиш нищо друго, освен да описваш глинени цилиндри. Трябва да получиш военен ранг и ние ще се погрижим това да стане, обещавам ти го.

— Все това казваш — измърмори Оссерк, но гневът в гласа му беше отслабнал.

Хун Раал го плесна по гърба.

— Да. Сега, приятелю, да идем и да се напием, а?

— Пак с твоето пиене.

— Повярвай ми, всичко е до това как се възприема един войник. Ще го разбереш много скоро. Смятам да се напия и ти да ме домъкнеш до вкъщи.

— Не и ако аз се напия първи.

— Значи ще е надпревара, а? Добре!

Имаше нещо жалко, помисли си Хун Раал, когато млад мъж е закопнял за добър повод за пиене, да седне смълчан и сам, зяпнал в спомени, които не искат да се махнат. Да си спомня паднали приятели и крясъците на умиращите. Всъщност Хун не би го пожелал на никого, но ако не се направеше нещо, за да стане портретът на Урусандер реален, толкова реален, колкото е възможно, щеше да има гражданска война.

И легионите щяха да са заклещени в окото на бурята.

Същинската ирония във всичко това бе фактът, че родословната линия Исгин на самия Хун Раал имаше повече права над трона от всички, дори от самата Майка Тъма. Все едно. Миналото беше нещо повече от празни дупки. Тук-там тези дупки бяха запълнени отдавна, всички истини бяха погребани дълбоко в земята и скрити. И толкова по-добре. Това, към което се стремеше той, не беше заради самия него, нали? Беше за доброто на кралството. И дори да струваше живота му, щеше да види Урусандер на трона Черното дърво.

Мислите му се върнаха към Драконъс, като внезапно плиснала в нощта кръв, и той усети как яростта се надига нажежена в гърдите му. Преобладаващото убеждение беше, че легионите ще стоят настрана и няма да се намесят в раздорите сред благородничеството. Но преобладаващото убеждение беше погрешно. Хун Раал щеше да се погрижи за това. Изригнеха ли напреженията в открита война, Драконъс щеше да се окаже изправен не само срещу синовете и дъщерите на Майка Тъма, но и срещу легиона на самия Урусандер.

„И пробвай тогава да се измъкнеш с ласкателствата си от тази бъркотия, Драконъс. Ще видиш докъде те е довела безумната ти амбиция за власт.“

Нощта вече загръщаше града, но гостилниците сияеха в дъното на долината с меката светлина на фенерите, жълта и златна като пламъци на свещи. Хун Раал ги погледна и усети как жаждата му се събуди.

Кадаспала забърса последните упорити петна боя от ръцете си с натопен в спирт парцал и очите му се насълзиха, щом изпаренията стигнаха до лицето му. Беше прогонил слугата от стаята си. Представата, че ще му трябва някой, който да му помага да се облече за ядене, беше нелепа. Тайната на един велик портрет бе в това да се срещнеш с обекта очи в очи, все едно дали е пълководец на армии, или овчарче, готово да даде живота си, за да защити стадо амриди. Презираше идеята за превъзходство. Статутът и богатството бяха нездрави опори, хвърляни пред хора несъвършени и тленни като всеки друг, и ако тези хора изпитваха нужда да се надуват и перчат с тях, това бе доказателство за вътрешната им слабост и нищо друго, а какво можеше да е по-жалко от това?

Не искаше да има никакви слуги. Не искаше никаква изкуствена опора, за да го почитат. Всеки живот е дар — трябваше само да погледне очите срещу себе си, всеки път и във всеки даден му ден, за да разбере това. Все едно чии очи са. Щеше да види вярно и след това да покаже истината ясно видима за всеки друг. Ръката му никога нямаше да излъже.

Днешният сеанс беше… задоволителен. Настроението, което обземаше Кадаспала всеки път, щом се заемеше с рисуване на портрет, беше гадно и той го знаеше. Но причината за нервността му бе най-вече в самия него. Всеки ден се оказваше твърде къс, светлината твърде капризна, зрението му твърде остро, за да не види недостатъците в работата си — и никакви похвали от страна на зрители не можеха да променят това. Хун Раал несъмнено си беше въобразявал, че коментарът му ще прозвучи успокояващо, дори похвално, но Кадаспала трябваше да впрегне цялата си воля, за да не мушне подсмихващия се войник в окото с четката си. Страстта, обземаща ума му, когато твореше, бе нещо мрачно и плашещо. Убийствено и зло. Тези дълбочини го плашеха някога, но сега той просто живееше с тях като с белег, загрозил лицето му, или пъпки по страните, останали от неприятна болест.

Но най-вече го притесняваше величината на противоречието: това, че от една страна можеше да се придържа към убеждението, че всеки живот е еднакво ценен, с огромна стойност, докато в същото време презираше всички, които познаваше.

Почти всички. Имаше и скъпи на сърцето му изключения.

Тази мисъл го накара да се замисли и погледът му леко се замъгли. Не беше нужно много за това, знаеше. Проблясък на спомен, внезапно бликнало предчувствие за мига, в който щеше да я види отново. Нищо нередно нямаше в любовта му към Енесдия, сестра му. Беше художник в края на краищата, човек на изкуството, който знаеше истината за красотата, а тя бе определението му за тази добродетел, от сърцевината на нежната ѝ душа до гладкото съвършенство на външността ѝ.

Мечтаеше си да я рисува. Беше трайна, обсебваща мечта и все пак никога не го беше правил — и нямаше да го направи никога. Колкото и неимоверно да беше усилието му, колкото и огромен да бе талантът му, той знаеше, че няма да може да я улови, защото това, което виждаше, не беше точно нещо видимо — макар че не можеше да е сигурен в това, тъй като не го беше обсъждал с друг.

Този обрулен стар воин, Урусандер, му предлагаше задоволително рязък контраст. Мъже като него бяха лесни за рисуване. Можеше да притежават душевни дълбочини, но всички тези дълбочини бяха от един цвят, в един тон. Лишени бяха от загадъчност — и точно това ги правеше толкова могъщи водачи. Имаше нещо плашещо в този еднообразен монохром и все пак то като че ли вдъхваше увереност на другите, сякаш беше извор на сила.

Някои хора бяха удобни за превъплъщаване, в боя върху дъската, като цветен гипс на стените или в монотонната чистота на мрамора. Съществуваха и като повърхност, и като непроницаема плътност, и точно това качество Кадаспала намираше за ужасно жестоко и дори чудовищно, защото говореше за волята на света. Знаеше, че играе своята роля. Че придава вещественост на претенцията им за власт.

Портретите бяха оръжията на традицията, а традицията беше невидимата армия, подложила настоящето на обсада. А какъв беше залогът? Каква победа търсеше тази армия? Да направи бъдещето не по-различно от настоящето. С всеки удар на четката си Кадаспала отваряше рана, нараняваше всичко, решило да се опълчи на предишното състояние на нещата. Бореше се срещу това горчиво знание, като поставяше с някаква извратена страст дарбите си на бойниците на обсадената крепост, сякаш искаше да спре собствения си щурм.

Искаше му се да не знае толкова. Искаше му се собственият му талант да може някак да го заслепи за блудкаво жалкото му приложение. Но нямаше да го бъде.

С кипнали мисли, както винаги след като рисуваше, се облече с равнодушна небрежност и тръгна да вечеря с господаря. Дали, впрочем, тази вечер Урусандер или Хун Раал щяха най-сетне да повдигнат въпроса за възможността да рисува младия Оссерк? Дано да не се случеше. Кадаспала се надяваше този момент изобщо да не дойде.

Да завърши портрета на бащата и да избяга оттук. „Да се върна у дома и да я видя отново.“

Ужасяваха го тези официални вечери. Бяха изпълнени с банални спомени за битки, най-вече от Хун Раал, които се надпреварваха с ежедневните открития на Урусандер, когато задълбаеше в тайнствения идиотизъм на форулканите. А през това време главата на Оссерк се въртеше като набучена на шиш. В сина на лорда нямаше нищо, което да иска да нарисува, никакви дълбочини, които да търси. Зад очите на Оссерк имаше гола скала, обезобразена от непрекъснатото къртене на Хун Раал. Момчето бе обречено на скромна и невзрачна съдба, освен ако не бъдеше изтръгнато от влиянието на баща му и на тъй наречения му приятел. Но засега съчетанието между високите и несъкрушими стени, вдигани от Урусандер около сина му, и непрестанното подравяне на основите на тези стени от страна на Хун Раал подлагаше Оссерк на сериозна опасност. Ако нещо доведеше до рухване на света му, като нищо можеше да се окаже напълно съкрушен. Междувременно натискът видимо задушаваше младежа.

Все едно. Всичко това изобщо не беше проблем на Кадаспала. Имаше си достатъчно свои, за които да се притеснява. „Мощта на Майка Тъма расте и с тази мощ тя краде светлината. От света. Какво бъдеще има един творец, когато всичко е в тъмнина?“

Унесен в тези нерадостни мисли, той влезе в трапезарията. И спря на прага. Столовете, на които бе очаквал да види Хун Раал и Оссерк, бяха празни. Лорд Урусандер седеше сам на мястото си и за първи път плотът пред него не беше затрупан — нито един цилиндър от печена глина или разгънат свитък, изписан със знаци, затиснат на ъглите и чакащ грижливия му оглед.

Урусандер седеше отпуснат, с бокал в ръка. Бледосините му очи бяха впити в художника с безпрецедентна острота.

— Добри ми Кадаспала Инис, моля, седни. Не, тук, от дясната ми страна. Тази вечер, изглежда, ще сме само ти и аз.

— Разбирам, милорд. — В мига, в който се приближи и се настани, се появи слуга с бокал като на лорда. Кадаспала го взе и погледна в него. Черна лоза, най-рядкото и най-скъпо вино в кралството.

— Гледах дневната ти работа — продължи Урусандер.

— Нима, милорд?

Очите на Урусандер леко трепнаха — единственият признак, издаващ настроението му, и този признак бе неясен.

— Не си ли любопитен за мнението ми?

— Не.

Лордът отпи и все едно отпи блудкава вода — толкова се промени изражението му.

— Би могло да се допусне, надявам се, че мнението на публиката е важно за теб.

— Важно ли, милорд? О, да, важно е… донякъде. Но ако си въобразявате, че копнея за небесен хор от мнения, значи ме мислите за наивен. Ако се нуждаех от такава награда все едно е кръвта на живота, ами тогава щях да умра от глад. Както и всеки друг творец в Куралд Галайн.

— Значи мненията са без стойност?

— Ценя само тези, които ме удовлетворяват, милорд.

— В такъв случай би ли отрекъл потенциалната стойност на конструктивната критика?

— Зависи — отвърна Кадаспала. Все още не бе опитал виното.

— От какво? — попита Урусандер, след като слугите се появиха отново, този път с първото блюдо. Заслагаха плата и прибори, въздухът се оживи от движещи се тела зад и около двамата мъже, а свещите на масата замигаха и пламъчетата се люшнаха.

— Как вървят проучванията ви, милорд?

— Избягваш въпроса ми?

— Предпочитам да избера свой път към отговора.

Нито гняв, нито покровителствена усмивка пробягаха по умореното лице на Урусандер.

— Разбирам. Проблемът, с който се боря, е от морално естество. Писаният закон сам по себе си е чист, поне доколкото езикът може да го направи чист. Двусмислието се появява само в практическото му приложение в обществото и в този момент лицемерието като че ли се оказва неизбежно. Законът се огъва пред тези, които са на власт, като върба или може би като култивиран розов храст, или дори като плодно дърво, насочено да расте в желана посока. Накъде расте зависи от прищевките на хората на власт и много скоро, да, законът се оказва изкривен.

Кадаспала остави бокала си и погледна храната на платото пред себе си. Пушено месо и някакъв желиран зеленчук, поставени така, че сякаш се гледаха.

— Но не са ли законите нищо повече от официализирани мнения, милорд?

Урусандер повдигна вежди.

— Започвам да разбирам насоката на мислите ти, Кадаспала. За да ти отговоря — да, така е. Мнения за правилно и мирно ръководене на обществото…

— Извинете, но „мирно“ не е дума, която ми хрумва, когато мисля за закона. В сърцевината си той е подчиняване в края на краищата.

Урусандер помисли малко и каза:

— Само доколкото се стреми да смекчи възможни щети или противообществено поведение, и тук се връщам към първия си коментар. Тоест за моралния аспект. Това е същинският проблем, с който се боря, с не особено голям успех, признавам. Тъй че… — Отпи нова глътка, след което остави бокала и взе ножа си. — Нека оставим засега понятието за „мирно“. Да помислим за самата основа на проблема, а именно, че законът съществува, за да наложи правила на приемливо поведение в социалния дискурс, нали? Добре, нека добавим тогава идеята за защита на човек от вреда, както физическа, така и духовна, и, ето, разбираш дилемата.

Кадаспала помисли за миг, след което поклати глава.

— Законите решават кои форми на потисничество са позволени, милорд. И поради това тези закони са слуги на хората, облечени във власт, хората, за които потисничеството е дадено като право над онези, които имат малко или нямат никаква власт. А сега да се върнем ли на изкуството, милорд? Оголена до костите ѝ, критиката е форма на потисничество. Предназначението ѝ е да манипулира както твореца, така и публиката, като налага правила на естетическо възприемане. Любопитно, първата ѝ задача е да омаловажи възгледите на тези, които одобряват определена творба, но са неспособни или не желаят да изрекат основанията си да го правят. Понякога, разбира се, някой от тези зрители се хваща на въдицата и се обижда от това, че го пренебрегват като невежа, в който момент критиците вкупом се нахвърлят да унищожат въпросния глупак. Но на друго ниво критиката е актът на хората на власт в защита на интересите им, а тези интереси не са нищо повече от абсолютно потисничество чрез контрол върху личния вкус.

Урусандер седеше съвсем неподвижен, забил върха на ножа в резенче месо, застинало на път към устата му. Когато Кадаспала завърши, той остави ножа, отново взе чашата си и каза:

— Но аз не съм критик.

— Да, милорд, и точно затова казах, че не съм любопитен за мнението ви. Любопитен съм за мненията на критици. Но мненията на хора, за които няма никакъв друг критерий освен естетическото чувство, ме интересуват.

— Пий вино, Кадаспала — изсумтя Урусандер. — Току-що си го заслужи.

Художникът отпи съвсем малка глътка.

— Други вечери, когато седим тук — каза намръщено Урусандер, — довършваш сам цяла гарафа.

— Други вечери, милорд, ми се налага да слушам военни истории.

Урусандер се засмя и смехът му сепна слугите с гръмовния си тътен. Някъде в кухнята нещо тресна на каменния под.

— Виното — каза Кадаспала — е изключително, милорд.

— Нали? А знаеш ли защо не съм го поднасял до тази вечер?

— Всяка сутрин, милорд, проверявам шишенцата си с почистващ спирт, за да се уверя, че Хун Раал не ги е плячкосал.

— Точно така, творецо, точно така. Хайде сега да ядем, но бъди разумен. Нека тази нощ пораздвижим умовете си в диалог.

Кадаспала отговори съвсем искрено:

— Милорд, дано да наддумаме тези свещи и само това да е мярката за отминаването на вечерта.

Очите на Урусандер бяха присвити и замислени.

— Бях предупреден да не очаквам нищо освен гадно и кисело отношение в компанията ти.

— Само когато рисувам, милорд. Само когато рисувам. Е, сега, ако благоволите, интересно ми е да чуя мислите ви за работата ми дотук.

— Мислите ми? Имам само една, Кадаспала. Нямах представа, че съм толкова прозрачен.

Кадаспала едва не изтърва бокала — само бързата намеса на един слуга го спаси.

Енесдия, дъщеря на лорд Джаен от дома Инис, стоеше намръщена пред посребреното огледало. За боята в роклята ѝ казваха, че идвала от кореноплоден зеленчук, който, щом се свари, правел тъмен и чист пурпур.

— Цветът на кръвта — каза тя. — По това ли са полудели всички в Карканас?

Шивачката в отражението до нея изглеждаше мрачна и пребледняла, почти безжизнена.

Седнал отляво на малко канапе, Крил от дома Дурав се покашля по начин твърде познат на Енесдия. Тя се извърна към него, повдигна вежди и рече:

— Е, и за какво ще спорим тази сутрин? За кройката на роклята? За дворцовия стил? Или косата ми те ужасява толкова? Между другото, харесва ми къса. Колкото по-къса, толкова по-добре. И защо, впрочем, ти трябва да недоволстваш за това? Сякаш не точно ти си беше пуснал косата дълга като конска опашка само за да се нагодиш към модата на деня. О, не знам защо изобщо те поканих.

Умерена изненада заигра по гладките черти на лицето му за много кратък миг, след което той кривна рамене.

— Просто си помислих, че е по-скоро цинобър, отколкото пурпур. Или очите ни се променят?

— Идиотски суеверия. Цинобър… добре.

— Жените на Бягащите псета го наричат Родено от огнището, нали?

— Защото не варят корена, глупако.

— О, бих казал, че името е по-многозначително от това.

— Нима? Нямаш ли къде да отидеш, Крил? Да обучаваш някой кон? Да наточиш някой меч?

— Каниш ме само за да можеш да ме отпратиш? — Младият мъж се надигна изящно. — Ако бях някоя чувствителна душа, можеше да се обидя. Впрочем, познавам тази игра — играли сме я през целия си живот, нали?

— Игра ли? Каква игра?

Той вече беше тръгнал към вратата, но спря и я изгледа през рамо. Имаше нещо тъжно в кривата му усмивка.

— Надявам се, че ще ме извиниш. Имам да наточа меч и да обучавам кон. Макар че, бих добавил, изглеждаш прелестно в тази рокля, Енесдия.

Докато си поемаше дъх и умът ѝ търсеше трескаво някакъв смислен отговор — който можеше дори да го дръпне обратно за нашийника, — той излезе.

Една от шивачките въздъхна и Енесдия я скастри:

— Престани, Ефала! Той е заложник в този дом и ще му се отдава най-високо уважение!

— Съжалявам, господарке — прошепна плахо Ефала. — Но той каза истината — изглеждате прелестно!

Енесдия погледна отново размътения си образ в огледалото и промълви:

— Но мислиш ли, че той ще я хареса?

Крил спря за миг в коридора пред вратата на Енесдия, достатъчно, за да чуе последните реплики между нея и слугинята ѝ. Тъжната му усмивка се стопи едва след като закрачи към главния коридор.

Беше деветнайсетгодишен и последните единайсет години беше прекарал тук, в дома на Джаен Инис, като заложник. Беше достатъчно голям, за да разбира стойността на традицията. При все че думата „заложник“ съдържаше отрицателен смисъл, затворен в представите за плен и за липса на лична свобода, практиката беше по-скоро размяна. Освен това бе обвързана с правила и забрани, гарантиращи правата на заложника. Неприкосновеността на личността му беше ненарушим, скъпоценен и основополагащ закон. Поради това Крил, роден в дома Дурав, се чувстваше точно толкова Инис, колкото Джаен, Кадаспала или дъщерята на Джаен.

А това беше… жалко. Приятелката му от детинство вече не беше момиче, а жена. И си бяха отишли детинските мисли, мечтите му да се преструва, че тя наистина му е сестра — макар вече да съзнаваше причините, смущавали тези мечти. За едно момче ролите на сестра, жена и майка можеха — ако човек е непредпазлив — толкова лесно да се слеят в замайваща мътилка от болезнен копнеж. Не беше разбирал какво бе искал от нея, но беше видял как приятелството им се бе променило и в тази промяна между тях бе израснала стена, непреодолима, неумолима и охранявана от строго благоприличие. Имало беше мигове на неловкост, когато той или Енесдия се бяха озовавали твърде близо един до друг само за да бъдат спрени от прясно изсечения камък, допирът до който причиняваше смущение и срам.

Сега се бореха да намерят местата си, местеха се неспокойно в усилие да открият полагащата се дистанция помежду им. Или навярно борбата беше само негова. Не можеше да е сигурен и в това виждаше доказателството колко са се променили нещата. Някога, докато тичаше до нея, я беше познавал добре. Сега се чудеше дали изобщо я познава.

Преди малко в стаята ѝ беше споменал за игрите, които играеха помежду си сега. Не като старите игри, защото тези не бяха, строго казано, споделени. Тези, новите, се придържаха към лични, интимни правила, самотни в оценката им, и не се печелеше нищо освен изчакване и безпокойство. Тя обаче бе заявила незнание за това. Не, „незнание“ беше неподходяща дума. Думата беше невинност.

Трябваше ли да ѝ вярва?

Всъщност Крил беше объркан. Енесдия го беше надраснала във всяко отношение и понякога той се чувстваше като кутре по петите ѝ, жадно да си поиграе, но тя вече бе загърбила този вид игра. Смяташе го за глупак. Подиграваше му се на всеки ъгъл и десетина пъти на ден той мълчаливо се заклеваше, че е приключил с това, напълно, но всеки път отново се отзоваваше на поканите ѝ — които сякаш се изричаха все по-властно — и за пореден път се оказваше мишена за стрелите ѝ.

Най-после бе разбрал, че думата „заложник“ има и други значения, значения некодифицирани в законите и традицията, и те го оковаваха с вериги, тежки и стягащи жестоко, и той прекарваше дните и нощите си в мъчителното им ограничение.

Но това беше двайсетата година от живота му. Само още няколко месеца и щеше да бъде освободен, върнат при собствената си кръв, където щеше да седи смутено на фамилната трапеза, затворен в собствената си отчужденост сред семейство, надраснало раната от дългото му отсъствие. Всичко това — Енесдия и гордият ѝ баща, Енесдия и плашещо обсебеният ѝ, но гениален брат, Енесдия и мъжът, който скоро щеше да е неин съпруг — всичко това щеше да е минало, нещо от биографията му, което ден след ден щеше да губи силата си, властта си над него и над живота му.

Тъй че Крил вече копнееше за свободата си. И чувството бе твърде остро, за да гледа на него с ирония.

Влезе в Голямата зала и спря, щом видя лорд Джаен, застанал до камината. Очите на стария мъж се бяха приковали в масивната каменна плоча, вградена в керамичния под и очертаваща прага на камината, с древни слова, всечени в гранитната ѝ повърхност. Езикът на Тайст се затрудняваше с понятия за синовен дълг — или поне така обичаше да твърди приятелят на Кадаспала, дворцовият поет Галан — намеквайки сякаш с това за някакъв фундаментален духовен недостатък, — тъй че, както биваше често, думите бяха на речта на азатанаите. Толкова много дарове на азатанаите за тайстите като че ли запълваха празните ниши и пукнатини, зейнали заради недостатъци в характера на тайстите, и нито един от тези дарове не беше без символично значение.

Като заложник, на Крил бе забранено да учи тези тайнствени азатанайски слова, дадени толкова отдавна на родословната линия на Инис. Странна беше, помисли си той сега, докато се покланяше пред Джаен, тази тайстка забрана да се учи писмото на зидарите.

Джаен все едно прочете мислите му, защото кимна и каза:

— Галан твърди, че може да чете азатанайски, което му дава богохулната привилегия да знае свещените думи на всяка благородна фамилия. Признавам — добави той и слабото му сбръчкано лице леко се изкриви, — че намирам идеята за неприятна.

— Но поетът твърди, че пази това знание само за себе си, милорд.

— На поетите, млади ми Крил, не може да се вярва.

Заложникът се замисли над това твърдение и не можа да намери смислен отговор.

— Милорд, моля за разрешение да оседлая кон и да пояздя днес. Мислех да потърся следи от еккала в западните хълмове.

— Еккала? Не са виждани от години, Крил. Боя се, че търсенето ти ще е напразно.

— Ездата все пак ще ми дойде добре, милорд.

Джаен кимна и като че ли разбираше добре вихъра на скрити чувства зад равнодушно изречените думи на Крил. Погледът му се върна на камъка пред камината.

— Тази година — отрони той — трябва да се лиша от дъщеря. — И — добави, като погледна Крил през рамо, — от най-обичан заложник.

— А аз на свой ред се чувствам все едно, че ще бъда изхвърлен от единственото семейство, с което истински съм свързан. Милорд, вратите се затварят зад нас.

— Но няма да останат завинаги затворени, вярвам?

— Несъмнено — отвърна Крил, макар да видя в ума си огромно резе, което изскърцва силно. Някои врати, веднъж затворени, бяха преграда срещу всякаква страст.

Погледът на Джаен помръкна и той извърна очи.

— Дори когато стоим неподвижно, светът се движи около нас. Помня как дойде при нас, мършав и с диви очи — Бездната знае, варварска пасмина сте вие, Дурав — див като дива котка, а не можеше сам да яхнеш кон. Изглежда, че поне сме те хранили добре.

Крил се усмихна.

— Милорд, за рода Дурав казват, че бавно израстваме…

— Бавно в много отношения, Крил. Бавно възприемате парадния мундир на цивилизованото поведение, което, признавам, намирам за много очарователно. Ти отстояваше това въпреки усилията ни, с което запази свежия си чар в очите ни. Да — продължи той, — бавен си в преценката си за хората, бавен в гнева… — Джаен бавно се извърна и изгледа Крил изпитателно. — Ядосан ли си вече, Крил Дурав?

Въпросът го стъписа, едва не го накара да отстъпи назад.

— Милорд? Аз… нямам причина да съм ядосан. Натъжен съм, че напускам този дом, но тази година ще има повод за радост. Дъщеря ви скоро ще се венчае.

— Така е. — Изгледа го още за миг, след което, отстъпил сякаш пред някакъв аргумент, откъсна погледа си, обърна се отново към плочата пред камината и посочи. — И ще коленичи пред една такава, в голямата къща, която годеникът ѝ вдига за нея сега.

— Андарист е чудесен човек — каза Крил възможно най-спокойно. — Доблестен и верен. Това обвързване с брак е благонадеждно, милорд, във всяко отношение.

— Дали го обича обаче?

Такива въпроси го стъписваха.

— Милорд? Сигурен съм, че го обича.

Джаен изсумтя. После въздъхна.

— Ти я разбираш истински, нали? Годините заедно, приятелството ви… Обича го значи? Радвам се. Да, много се радвам да го чуя от теб.

Крил щеше да си отиде оттук. Скоро. И знаеше, че след като си отиде, никога повече няма да погледне назад, нито веднъж. Нито пък — колкото и да обичаше този старец — щеше да се върне тук. В гърдите си не усещаше нищо освен студ, разпръснати угаснали въглени, стържещата закана за задушаваща пепел, ако си поемеше дълбоко дъх.

Тя щеше да има своя камък на домашното огнище. Тя — и новият ѝ съпруг — щяха да имат думи, които щяха да знаят само те. Първите думи на личния език, който трябваше да съществува между съпруг и съпруга. Даровете на азатанаите не бяха прости, изобщо не бяха прости.

— Милорд, може ли да пояздя днес?

— Разбира се, Крил. Потърси еккала и ако намериш някоя, донеси я и ще пируваме. Като в старите дни, когато животните бяха в изобилие.

— Ще се постарая, милорд.

Крил се поклони и напусна Голямата зала. Очакваше с нетърпение този лов, далече оттук, навън сред хълмовете. Щеше да вземе ловното си копие, но всъщност не очакваше да види такова благородно създание като еккала. Когато беше яздил из западните хълмове, беше намирал само кости от минали ловувания, стари сцени на клане.

Еккала бяха изчезнали, последният беше убит преди десетилетия.

А ако поискаше, докато яздеше, Крил щеше да слуша под себе си тътена на конските копита и да си представя всеки удар като затръшване на поредна врата. Продължаваха сякаш безкрай, нали?

„Еккала са изчезнали. Хълмовете са безжизнени.“

Дори някои лоши навици предлагат удоволствие.

В младостта си Хиш Тула бе отдавала сърцето си по начин, който в очите на другите беше лекомислено безгрижие, все едно че беше нещо без особена стойност, но изобщо не беше така. Просто беше искала сърцето ѝ да е в ръцете на някой друг. Недостатъкът бе в това, че се печелеше лесно и по тази причина се превръщаше в нещо малоценно за получаващия. Никой ли не можеше да разбере колко наранена се чувстваше всеки път, когато се окажеше изоставена, жестоко използвана и съкрушена от отхвърлянето? Нима си мислеха, че я радват тези чувства, смазващото отчаяние, когато разбираше нищожната си цена? „О, бързо ще ѝ мине на милата Хиш. Винаги ѝ минава…“

Навик като роза, и в деня на разцъфването ѝ виж как всяко цветче разкрива собственото си, неповторимо писмо, с по-малки навици, скрити в по-големия. На това цветче — точни указания как да докараш усмивката, изящното махване с ръката и повдигането на раменете. На друго цветче, наситено и червено — множество думи и импулси, които да възкресят живия ѝ нрав и той да я понесе плавно през всяка стая, колкото и много, или колкото и преценяващи да са очите, които я проследяват. О, и тя се държеше здраво за стеблото на тази роза, нали?

Конят беше застинал под нея. Можеше да усети успокоителната му топлина между бедрата и на прасците си. Под клоните на дървото, при което бе намерила заслон, избягвайки внезапния проливен дъжд, виждаше през косо падащите водни пелени тримата мъже, застанали пред базалтовия надгробен камък на откритото сечище със скупчените крипти и гробници, докато дъждът се лееше, решил сякаш да ги удави всички.

Беше познала насладата с двама от тримата братя и макар че вече не беше склонна, последният вече като че ли беше недостижим за нея, защото скоро щеше да се ожени, а за Андарист любовта му като че ли беше достатъчно рядка, достатъчно скъпа, за да погледне вече другаде: щом я дадеше на една жена, нямаше дори да се обърне подир друга. Онази глупавичка, суетна дъщеря на Джаен Инис не знаеше каква съдба я чака. В това Хиш беше сигурна, тъй като виждаше твърде много от себе си в Енесдия. Нова за женствеността, жадна за любов и за опиянението от силата ѝ… колко ли скоро щяха да я ожулят юздите ѝ?

Хиш Тула беше господарка на дома си. Нямаше съпруг и никога нямаше да вземе съпруг. До нея напоследък беше изсъхналата останка от стария ѝ навик, с почти почернели цветчета. Трънливото стебло беше зацапано и лепкаво от нещо подобно на гъст червен восък. Изпълняваше ролята на стар приятел, довереник за изповедите ѝ, винаги благоразумен и разбиращ, никога бърз в преценките. И пак напоследък, когато минеше през някоя стая, очите, които я проследяваха… е, тя вече не се интересуваше какво си мислят, че виждат. Жената, по-състарена от годините си, старата мома с многото белези, дивата робиня на плътската страст, върнала се вече на земята, благоразумно примирена, макар и все още готова за мигновено оживление и бърза усмивка.

Дъждът затихна. Изливащите се пелени се разпръснаха и слънчевата светлина отново проби. От листата все още се стичаше вода, капеше по намазаното ѝ с восък наметало като стари сълзи. Хиш Тула цъкна с език и смуши коня. Камъни влажно изскърцаха под копитата и тримата братя се извърнаха при звука.

Бяха яздили нагоре от южната пътека, без да обръщат внимание на пороя от небето, и тя заключи, че не са я видели, когато спряха пред криптата, слязоха и продължиха пеш до голия плинт, запечатал гробницата. Тялото на баща им, Нимандър, лежеше във вечен покой в тази крипта, в издълбания дънер на черно дърво. Бе умрял само преди две години и беше ясно, че тримата му синове все още не са приключили с помените за него.

Докато гледаше сцената, Хиш бе осъзнала интимността ѝ и сега ѝ се стори, че вижда в израженията им неодобрение — и може би смътна тревога. Вдигна облечената си в ръкавица ръка, след като се приближи до тях, и каза:

— Бях се подслонила от дъжда, братя, когато дойдохте. Простете ми за натрапването, не беше преднамерено.

Силхас Руин, комуто Хиш бе отдавала страстното си обожание в продължение на четири месеца преди няколко години, преди той да изгуби интерес, заговори първи.

— Лейди Хиш, знаехме, че имаме публика, но сенките под дървото скриваха от нас самоличността ви. Както казвате, било е случайност, но бъдете уверена, винаги сте добре дошла.

Старите ѝ любовници бяха неизменно учтиви, вероятно защото тя никога не се бореше да задържи когото и да било от тях. Сърцето, разбито така, нямаше никаква сила и още по-малко воля и тя само се отдръпваше настрани с вяла усмивка и насълзени очи. Подозираше, че в учтивостта им има съжаление.

— Благодаря ви — отвърна тя. — Мислех само да се представя, а сега ще продължа по пътя си и ще ви оставя на възпоминанието ви.

На това ѝ отвърна Аномандър:

— Лейди Хиш Тула, погрешно разбирате целта ни тук. Не ни е нужен гроб, за да възпоменем обичния ни баща. Не, всъщност това, което ни доведе тук, е любопитство.

— Любопитство — съгласи се Силхас Руин. — И решимост.

Хиш се намръщи.

— Благородни господа, боя се, че не разбирам.

Видя как Андарист извърна очи настрани, сякаш не искаше изобщо да се замесва в това. Знаеше, че не го прави от пренебрежение към нея, но пък и нямаше причина да я съжалява, тъй че вежливостта не го интересуваше особено.

Тези трима братя изпъкваха някак си, всеки сам за себе си, дори когато стояха заедно. Всички бяха високи на ръст и всеки притежаваше нещо едновременно магнетично и уязвимо. Можеха да привличат към себе си цели светове и при все това нито веднъж да не се поддадат на гордост или арогантност.

Белокожият, със зачервени очи Силхас Руин махна с дългопръстата си ръка към базалтовия плинт.

— По личната повеля на баща ни — каза той — думите, всечени на надгробния му камък, са скрити на другата страна, надолу. Бяха предназначени само за него, макар да няма очи, с които да ги види, нито ум му е останал, за да размисля над тях.

— Това е… необичайно.

Загорялото от слънце лице на Аномандър, с цвета на светло злато, се обърна към нея с усмивка.

— Лейди, нежността ви е все така затрогваща, въпреки годините между нас.

Хиш усети как очите ѝ се разшириха при тези думи, макар че, след като си помисли за миг, може би по-скоро заради нескритата обич в тона му. Срещна погледа му, но не видя в него и намек за ирония или жестокост. Аномандър беше първият мъж, когото бе взела за свой любовник. Бяха много млади тогава. Помнеше времена на смях, на нежност и колеблива несигурност. Защо беше свършило това? „О, да. Той замина на война.“

— Решили сме да откъртим този камък — каза Силхас.

При тези думи Андарист се обърна към брат си.

— Ти си решил, Силхас. Защото трябва да знаеш всичко. Но думите ще са азатанайски. За теб няма да означават нищо, и така трябва да бъде. Не са предназначени за нас и на захапката на очите ни ще отвърнат с жестоко проклятие.

Смехът на Силхас Руин беше тих.

— Във възрастта на суеверията си, Андарист. Разбираемо. — Приключил с брат си, той продължи: — Лейди Хиш, оттук препускаме към строежа на новата къща на Андарист. А там ни чака каменоделец от азатанаите, пристигнал с каменната плоча на огнището, поръчана от Аномандър като сватбен дар. — Махна отново с онова безгрижие, което тя помнеше отпреди години. — Това беше само едно малко отклонение, импулс всъщност. Може би ще откъртим камъка, може би не.

Импулсивността не беше поведение, което Хиш бе готова да свърже със Силхас Руин. Всъщност с когото и да е от тези братя. Ако баща им бе избрал да предаде тези думи на мрака, то беше в чест на жената, на която беше служил през целия си живот. Отново погледна Аномандър в очите.

— Отворите ли криптата, ще вдишате въздуха на мъртвец, и това е истина, не суеверие. Какво следва от това, проклятие или зло, ще го прозрат само пророците. — Подръпна юздите. — Моля, задръжте за миг и ми дайте време да напусна това гробище.

— До Карканас ли яздите? — попита Силхас.

— Да.

Ако мислеше, че ще обясни повече, беше сбъркал. Тя смуши коня си и го подкара нагоре по склона. Криптите от всички страни на древното гробище сякаш се бяха присвили в очакване на поредния дъжд, а мъхът, провиснал на много от тях, бе толкова злачно зелен, че изумяваше окото.

Хиш Тула усещаше погледите им, докато се отдалечаваше. Зачуди се за миг какви ли думи си подхвърлят, леко насмешливи може би, или злобничко присмехулни, докато старите спомени събуждаха — поне у Аномандър и Силхас — ако не съжаление, то огорчение. Но щяха да се смеят, за да се измъкнат от смущението си, да отхвърлят пренебрежително годините на буйства, вече далече зад тях.

И тогава, най-вероятно, Силхас щеше да напрегне мускули и да разкърти надгробния камък, за да огледа добре скритите думи, всечени в черния, зацапан с пръст базалт. Нямаше, разбира се, да може да ги разчете, но може би щеше да разпознае по някой йероглиф тук, друг — там. Може би щеше да разгадае нещо от посланието на баща му към Майка Тъма, като доловен откъс от разговор, който не е трябвало да чуе.

А с дъха на мъртвеца щеше да дойде вина, горчива и спарена, за да я вкусят и тримата, и Андарист щеше да познае гнева — защото този вкус не беше нещо, което да внесе човек в нов дом за себе си и бъдещата си жена, нали? Имаше всякакво право да бъде суеверен — поличби винаги бележеха големи промени в живота.

Миризма горчива и спарена, миризма на вина. Не много по-различна от миризмата на мъртва роза всъщност.

— До ден-днешен — промълви Аномандър — сърцето ми се издува, щом я видя.

— Само сърцето ли, братко?

— Силхас, ще слушаш ли изобщо някога какво казвам? Избирам думите си много точно. Може би всъщност говориш за себе си.

— Май че да. Тя си остава прекрасна за очите ми, признавам, и откривам, че все още я желая, не е срамно да го признае човек, Все още, струва ми се, ние просто кръжим след нея като листи от паднало дърво.

Андарист слушаше мълчаливо, неспособен да сподели нежни спомени за красивата жена, излязла от сенките под дървото. Но в този миг видя възможност да отвлече братята си, особено Силхас — и може би да го разубеди и отклони от намеренията му. Затова се обърна към него и попита:

— Братко, защо скъса с нея?

По бледото лице на Силхас Руин се стичаха капки и вадички дъжд, като по статуя, изваяна от алабастър. Въздишка предшества отговора му:

— Андарист, де да можех да зная. Не, мисля, че знаех, че тя е… ефимерна. Мимолетна като струя мъгла, неуловима. Въпреки цялото ѝ щедро внимание към мен сякаш нещо липсваше. — Поклати глава и сви безпомощно рамене. — Неуловима като сън е Хиш Тула.

— И това не е променено в нея ли? — попита Андарист. — Не си е взела съпруг.

— Допускам, че всичките ѝ ухажори са вдигнали ръце — отвърна Силхас. — Всеки се доближава само за да види рязко откроени собствените си недъзи и в срама си да се отдръпне, за да не се върне никога повече.

— Напълно е възможно да си прав — каза Аномандър.

— Тя сякаш не е изстрадала нищо в самотата си — отбеляза Силхас. — Не виждам и някаква слабост във вниманието ѝ към изящество и съвършенство. В елегантната си отчужденост тя идва пред теб като творба на висше изкуство и може да те обземе непреодолимото желание да се доближиш, да потърсиш недостатък в ръката на твореца, но колкото повече се доближаваш, толкова повече се замъглява пред очите ти.

Андарист забеляза колко напрегнато гледа Аномандър Силхас, но щом той проговори, стана ясно, че мислите му са тръгнали по коловози, различни от тези, които поглъщаха Силхас.

— Братко, виждаш ли Хиш Тула като потенциален съюзник?

— Всъщност не мога да кажа — отвърна Силхас. — Тя сякаш е въплътеното определение за неутралност, нали?

— Да — съгласи се Аномандър. — Е, нека обсъдим това по-късно. Сега ще се заемеш ли с този надгробен камък?

Андарист стисна очи и зачака отговора на брат си.

Силхас отвърна почти на мига.

— Виждам още дъжд, а ни чака път през хлъзгава кал. Предлагам да оставим и този проблем засега. Успокой се, Андарист. Не бих направил нищо, с което да застраша бъдещето ти, и макар да не търпя разните „поличби“ и тем подобни, не ми предстои това, което чака теб. Тъй че, ако ми простиш насмешката, нека не бързаме като пале пред майка си.

— Прав си — отвърна Андарист и погледна брат си, който го гледаше с обич. — Ще се постарая да не обръщам внимание на насмешката ти, колкото и дразнеща и покровителствена да изглежда.

Силхас се засмя.

— Води ни тогаз. Братята ти искат да се срещнат с този прочут зидар и да видят дара му.

— Прочут — измърмори Аномандър — и адски скъп.

Яхнаха конете си и тръгнаха.

Андарист се обърна към Аномандър и каза:

— Надявам се един ден да отвърна на жертвата ти, братко, със също толкова ценна и благородна като твоята.

— Където обич е разменната монета, никоя жертва не е прекалено голяма, Андарист. А и с това богатство, кой от нас би се поколебал? Просто се заядох с теб, братко. Вярвам, че ще съм много щастлив с поднасянето на този дар, и се надявам ти и невястата ти да сте също толкова щастливи в получаването му.

— Мисля си — каза след малко Андарист — за дара на баща ни към нас. Майка Тъма възнагради верността му с издигането на синовете му, а ти, Аномандър, бе издигнат най-високо сред нас.

— Какво искаш да кажеш?

— Би ли позволил на Силхас да оскверни гробницата на баща ни?

— Да я оскверня? — възкликна изумено Силхас. — Аз исках само да…

— Да счупиш печата — каза Андарист. — Как иначе би могло да се нарече?

— Мигът отмина — каза Аномандър. — Да не говорим повече за това. Братя, нямаме време. Нека ценим времето, както подобава. Кръвта ни е една и винаги ще е една, и това е най-големият дар на баща ни за нас — би ли възразил някой от вас на това?

— Не, разбира се — отвърна Силхас.

— И макар сега да съм издигнат до Първи син на Тъмата, не ще стоя сам. Виждам и двама ви с мен, редом до мен. Мир ще е нашето наследство — ще го постигнем заедно. Това, което трябва да се направи, не мога да го направя сам.

След дълго мълчание Силхас сякаш се отърси от мислите си и каза:

— Хиш Тула гледа с обич на теб, Аномандър. Ще види благородството в стремежа ти.

— Така се надявам, Силхас.

А Андарист каза:

— Макар да не я познавам така добре като вас двамата, тя е известна с непринудената си вежливост и известна… почтеност, и нито веднъж не съм чувал жлъчна дума за Хиш Тула, което само по себе си е забележително.

— Дали да се обърна към нея тогава? — попита Аномандър и погледна братята си един по един.

А те кимнаха.

Аномандър бе постъпил добре, като им напомни какво ги очаква, прецени Андарист. Предстоеше борба и в името на Майка Тъма щяха да се окажат в самия ѝ център. Не можеха да си позволят никакво разделение или вражда.

През клоните на дърветата от двете страни на пътя небето бе ясно, а слънцето блестеше като стопено злато по листата.

— Пътят напред сякаш не е видял дъжд, Андарист. Допускам, че строителите ти са много доволни от това.

Андарист кимна и каза:

— Казват, че азатанаите имат власт и над земята, и над небето.

— Тези земи са на Тайст — възрази Аномандър. — Земи на Пурейк. Не помня поканата ми да се е простирала чак до такова използване на магия. Макар че — добави с усмивка — май не мога изцяло да възразя на безоблачното небе.

— Ще пристигнем с пара, вдигаща се около нас — подхвърли Силхас със смях. — Като деца, родени от хаоса.

Завистта беше нежелано чувство и Спаро упорито се бореше да я надмогне, докато слугите — с тежкото конопено платно в ръце — бавно се отдръпваха от долницата на фургона, а зеблото се плъзна с лекота по повърхността на камъка за домашното огнище и каменоделците и дърводелците ахнаха удивено.

Големите основни камъни на новата къща бяха зад строителя Тайст и нямаше нужда да се обръща и да поглежда към тях, за да усети как величествеността им се смалява при разкриването на този азатанайски артефакт. Предназначен да заеме самия център на Голямата зала, камъкът на огнището щеше да пребивава там като съвършено изваяна гема сред купчина речен чакъл. Спаро се почувства принизен и не възрази, щом едрият мъж до него рече:

— Отдръпни работниците си, драги Спаро. В пренасянето на камъка ще пробудя магия.

Пот рукна по гърба на Спаро под грубата му туника и той изрева на работниците си:

— Оттеглете се на безопасно разстояние, всички!

Хората му бързо се заотдръпваха и той забеляза неспокойните погледи, които хвърляха към Висшия зидар азатанай.

— Няма от какво да се боите, драги Спаро.

— Земната магия е варварска — отвърна Спаро. — Никога не сме я харесвали.

Ново сумтене.

— И все пак вие, тайстите, прибягвате до даровете ѝ от време на време.

Беше съвсем вярно. Спаро погледна Висшия зидар и за пореден път присъствието на този мъж го връхлетя като прииждаща вълна, сякаш азатанайската мощ, побрана в него, заплашваше да изригне. И отново видя зверската свирепост на лицето му, което всеки миг сякаш бе готово да отприщи такова изригване.

— Храната става по-добра, когато избегнеш да накървавиш ръцете си в правенето ѝ.

— Значи не си ловец, тъй ли, Спаро? Не е ли това необичайно сред тайстите?

Спаро сви рамене и отвърна:

— Не толкова напоследък, след като повечето зверове са избити и никога няма да се върнат в земите ни. Дните ни на славен лов, изглежда, скоро ще свършат.

— Да се надяваме тогаз — избоботи зидарят, — че тайстите няма да се нахвърлят на последната плячка, която им е останала.

Спаро се намръщи.

— И що за плячка би могло да е това?

— Ами самите те, разбира се.

След тези думи азатанаят отметна овчето си наметало, пусна го да се смъкне на земята, остана по дебелия си опърпан кожен елек, с широкия колан с железните халки, чакащи да накачат по тях каменоделските сечива, и тръгна към фургона. Загледан с гняв в широкия гръб на чуждоземеца, Спаро премълча напиращите в устата му думи, макар вкусът им да се оказа неприятен за небцето. Азатанаят можеше да е майстор в извайването на камък и в кръвта му можеше да тече дивата и груба магия на земята, но тези дарби не бяха извинение да обижда.

Кажеше ли на лорд Андарист за този разговор обаче, несъмнено щеше да се приеме за дребнавост, нищо повече от отражение на ревността му. Едно беше да те смятат за един от най-добрите зидари сред сънародниците ти, но тези натрапвания на азатанаите бяха като сол за отворени рани.

Въздухът затрептя от невидимия заряд, надигнал се като дъх от земята. Десетината работници замърмориха и се отдръпнаха още назад по купищата пръст и дъски за скелето от другата страна на главния път. Като се мъчеше да надвие безпокойството си, Спаро загледа как камъкът на домашното огнище се надигна от каруцата. Воловете бяха разпрегнати и отведени настрани, за да не изпаднат в паника при пробуждането на азатанайската сила. Висшият зидар закрачи към къщата и огромният базалтов блок се понесе след него като вярно куче. Там, където камъкът преминеше обаче, земята хлътваше надолу, сякаш се огъваше под огромната му тежест. Малки камъчета се завихряха и излитаха настрани, изхвърляни сякаш от преминаването на огромно колело, докато други се трошаха на прах. Пращящата енергия, изпълнила въздуха, започна да излъчва зной, съсухряше тревата наоколо и димът се виеше по пътеката, докато азатанаят водеше камъка за огнището към мястото му.

Спаро чу тропот на копита, обърна се и видя лорд Андарист и братята му тъкмо когато излязоха от сянката на близките дървета. Тримата дръпнаха рязко юздите и загледаха сцената пред себе си. Без да им обръща внимание, азатанаят продължи напред, базалтовата плоча се плъзгаше след него ниско над земята.

Той мина през полукръглото празно пространство пред къщата и продължи към широката рампа, очертаваща подстъпа към изкопа, който чакаше оформянето на каменния зид. Под реещия се във въздуха камък рампата се огъна и през отъпканата пръст плъзнаха цепнатини.

Андарист слезе от коня и се приближи към Спаро, който се поклони и каза:

— Милорд, помолих азатаная да изчака пристигането ви, но той нямаше търпение.

— Няма значение, Спаро — отвърна Андарист, приковал очи в каменната плоча за огнището, докато тя се плъзгаше над прага. Стените все още не бяха достатъчно високи, за да скрият гледката, докато Висшият зидар водеше творението си към пръстения под на бъдещата Голяма зала. Плочата оставяше след себе си хлътнала диря, докато подхождаше към плитката дупка.

— Невежливо е да…

— Забавянето е по наша вина… заради времето на юг.

Лорд Аномандър дойде до брат си, а Силхас Руин сякаш се примири да остане на коня си малко по-назад. Първият син на Майка Тъма заговори:

— Казват, че земната магия намира най-вярната жила на силата си в определени времена на деня — и нощта, — затова, предполагам, Висшият зидар не е искал да се бави. — Погледна лорд Андарист и добави: — Това го помолих.

Спаро знаеше, че тъкмо по указание на Аномандър — и с неговите пари — бе станала тази поръчка. Също тъй беше добре известно, че точно този Висш зидар на азатанаите се води майстор на майсторите, умението му бе несравнимо с това на всеки други жив зидар, което правеше сана му най-малкото равен на самия Аномандър, когото Майка Тъма бе избрала да назове свой Първи син.

Лорд Андарист се обърна към брат си.

— Бих искал да ме придружиш, Аномандър, за да видим поставянето на твоя дар. — После се обърна и махна на Силхас. — Ти също, Силхас.

Но Силхас само поклати глава.

— Дарът е на Аномандър, а ти си облагодетелстваният, Андарист. Напълно съм доволен да остана където съм. Хайде, вървете и двамата, и по-бързо, за да не би онова неучтиво същество да забрави защо е тук и за кого е направен камъкът.

Андарист подкани с жест Спаро да тръгне с тях и домашният строител отново се поклони.

— Милорд, но аз съм само…

— … моят каменоделец и строител, Спаро, и твоята любов към изкуството е достатъчна причина за мен. Ела с нас. Нека заедно видим величието на тази творба.

Спаро тръгна с разтуптяно сърце след двамата лордове. Разбира се, щеше да вижда достатъчно често творението на Висшия зидар през следващите месеци, на подобаващото му място в Голямата зала, но дори твърдият базалт, изваян от азатанай, не беше неуязвим на износване и пропукване, на драскотини, петна и нащърбване от пламтящото огнище. А въпреки цялата си завист той беше точно това, което Андарист бе казал: обичаше камъка и изкуството на извайването му.

Смълчан от оказаната му привилегия, той застана до своя господар и Аномандър, щом те спряха в Голямата зала. Азатанаят стоеше от другата страна на камъка на домашното огнище, а огромният блок се рееше във въздуха над чакащото го ложе. Висшият зидар се обърна към Андарист и заговори строго:

— Земята каза за вашето идване. Вие ли сте този, който скоро ще се венчае? Вашият дом ли ще е това?

— Да, аз съм Андарист.

Широкото лице на Висшия зидар се извърна към Аномандър.

— Вие значи трябва да сте Първият син на Майка Тъма. Дарителят на този дар към вашия брат и жената, която той ще вземе за съпруга.

— Да, аз съм — отвърна Аномандър.

— И с това дарение — продължи Висшият зидар — се обвързвате с кръв и се заклевате в това, което ще бъде направено тук, и в тайните слова, изваяни на този камък на домашното огнище. Ако верността ви е колеблива, кажете го сега, Първи сине. Щом този камък легне на своето място, обвързването на клетвата не може да бъде нарушено и ако се провалите в своята обич, в своята вярност, тогава дори аз не мога да отговарям за последствията.

Това изявление сякаш стресна двамата братя, а Спаро усети как гърдите му се стегнаха, все едно сърцето му изведнъж бе спряло да бие. Пое си с усилие дъх.

Аномандър кривна глава, за да надвие сякаш собственото си напрежение или дори обида.

— Висши зидарю — каза той, — говорите за обичта ми към Андарист и за желанието ми животът, който го очаква, да е честит, сякаш са под въпрос. Говорите също тъй за този дар, сякаш въплъщава заплаха или дори проклятие.

— Такава възможност съществува във всеки дар, Първи сине.

— Сделката между мен и вас — каза Аномандър — включваше плащане в монети за услугите ви…

— Не съвсем — отвърна азатанаят. — Платихте за охрана и превоз на този камък на домашното огнище, и за извличането му от кариерата Джеларкан. Монетите ви купиха каруца, товарни животни и нужния ескорт през Пустошта Барет. За дарбите си не взимам пари.

Аномандър се беше намръщил.

— Простете, Висши зидарю, но със сигурност платих много повече от това, което описахте.

— Кариерите на Джеларкан са оспорвани, милорд. Хора загубиха живота си за набавянето на този камък. Опечалени семейства трябваше да бъдат обезщетени.

— Това… ме наскърбява — отвърна Аномандър и Спаро ясно видя едва сдържания му гняв.

— Избраният камък няма равен на себе си в способността си да съхрани и укрепи магията, която влагам в него. Ако желаехте по-малък дар, не трябваше да се обръщате към мен. Сред азатанаите има много надарени каменоделци, всеки от които би могъл да ви послужи добре в правенето на този дар. Но вие потърсихте най-изкусния майстор каменоделец, за да изразите големината на своята вярна любов към брат ви и предстоящия му брачен съюз. — Висшият зидар сви рамене. — Направих това, което помолихте. Камъкът на домашното огнище за този нов дом няма равен на себе си в пределите на Тайст.

— А сега заставате пред нас и настоявате за кръвна клетва — каза Аномандър.

— Не — отвърна Висшият зидар и скръсти пред гърди здравите си мускулести ръце. — Камъкът го иска. Словата, всечени на повърхността му, го искат. Честта, която пожелахте да окажете на своя брат, го иска.

Андарист понечи да заговори, но едно поклащане на главата от страна на брат му го накара да замълчи. Аномандър каза:

— Имам само твърдението ви, че глифовете, които сте изваяли на него — за да ги разбират само Андарист и Енесдия, — заявяват любов, вярност и плодородие. И все пак искате от мен, тук и сега, да се обвържа с кръв и клетва към тези святи думи. Думи, които завинаги ще останат непознати за мен.

— Искам — отвърна Висшият зидар. — За това нямате нищо освен вярата си. В моята почтеност и, разбира се, в своята.

Последва нов миг, в който сякаш нищо на света не можеше да се движи, не можеше да наруши пълното безмълвие, а след това Аномандър извади от колана си кама и хлъзна острието по дланта на лявата си ръка. Потече кръв и закапа по земята.

— На камъка ли? — попита той.

Но Висшият зидар поклати глава.

— Не е нужно, Първи сине на Тъмата.

Камъкът на домашното огнище бавно се намести в ложето си от пръст.

Спаро си пое рязко дъх. Краката му почти се подкосиха, докато светът се връщаше на мястото си. Погледна господаря си и видя, че Андарист е пребледнял и стъписан, може би уплашен дори. Никой от двамата братя не бе очаквал този толкова напрегнат, замайващ с предзнаменованието си миг. Нещо беше напуснало двамата братя, като побягнало дете. Очите на Аномандър — мрачни и по-стари отпреди миг — се втренчиха, твърди като камък, във Висшия зидар азатанай.

— Значи свърши?

— Свърши — отвърна азатанаят.

Гласът на Аномандър стана по-рязък.

— Тогава трябва да изкажа загрижеността си, че се доверих на азатанай, когото знаех само по репутация — таланта му да оформя камък и силата, която казват, че притежава. В проблема с доверието малко попрекалихте, зидарю.

Очите на азатаная се присвиха и той бавно изправи рамене.

— И какво искате от мен, Първи сине?

— Обвързване с кръв и клетва — отвърна Аномандър. — Бъдете достоен за моето доверие. Това и само това.

— Моята кръв вече я имате — отвърна азатанаят и посочи камъка на огнището. — Колкото до клетвата ми… това, което искате, е безпрецедентно. Делата на Тайст не са моя грижа, нито бих се обвързал с васална клетва към благородник от Мъдрия Карканас, след като такава клетва би могла да ме въвлече в кръвопролитие.

— В кралството на Тайст има мир — отвърна Аномандър, — и така ще бъде. — И след миг, щом стана ясно, че азатанаят няма да отстъпи, добави: — Доверието ми към вас няма да ви наложи васална вярност, Висши зидарю. Клетвата ви няма да изисква кръвопролитие в мое име.

— Аномандър, моля те — почна Андарист. — Това не е необходимо…

— Този Висш зидар спечели от Първия син на Майка Тъма кръвна клетва, братко. Смяташ ли, че това е нещо малоценно? Щом в тази размяна няма пари, не е ли мое право да настоявам за същото от негова страна?

— Той е азатанай…

— Азатанаите не са ли обвързани с чест?

— Аномандър, не е това. Ти сам каза, че кръвната клетва обвързва двустранно. Сега ти си обвързан само към този камък. Клетвата ти е да поддържаш своя брат, жената, която той обича, и техния съюз. Ако отношението ти не е това, то, както каза Висшият зидар, не е ли по-добре да го чуем сега?

Аномандър го изгледа стъписано. Вдигна окървавената си ръка.

— Не се съмнявам в теб — настоя Андарист. — По-скоро те умолявам да премислиш искането си към този азатанай. Не знаем нищо за него освен репутацията му — но тази репутация не е опетнена от никакви съмнения в почтеността му.

— Точно така — отвърна Аномандър. — И все пак той се колебае.

Висшият зидар си пое рязко дъх и изсъска:

— Първи сине на Тъмата, чуй думите ми. Изтръгнеш ли тази клетва от мен, ще те държа обвързан към нея и тази истина ще остане неотменима, докато сме живи двамата. И може да имаш повод да съжалиш.

Андарист погледна брат си умоляващо.

— Аномандър… не можеш ли да разбереш? В това, което искаш, има повече, отколкото двамата с теб можем да проумеем!

— Ще получа тази клетва — заяви Аномандър, впил очи във Висшия зидар.

— Но защо? — настоя Андарист.

— Висши зидарю — каза Аномандър, — обяснете тези последствия, които ние все още не проумяваме.

— Не мога. Както казах, Първи сине, това е без прецедент. Ще бъда ли длъжен да се отзова на вашите призиви? Може би. Точно както вие, от своя страна, ще сте обвързан да се отзовете на моите. Ще знае ли всеки от нас какво мисли другият? Ще изчезнат ли тайните помежду ни? Ще бъдем ли вечно противопоставени един на друг, или ще стоим рамо до рамо? Твърде много неизвестни. Тъй че премислете ги грижливо, защото изглежда, говорите от наранена гордост. Аз не претеглям стойността в пари и като богатство винаги ценя неща, които са неуловими.

Аномандър мълчеше.

А азатанаят вдигна ръка и Спаро стъписан видя кръвта, стичаща се от дълбокия срез на дланта му.

— Имате клетвата ми.

И се обърна, а Аномандър му извика:

— Момент! Зная ви само по титла. Искам името ви.

Азатанаят се извърна, изгледа Аномандър и след това каза:

— Името ми е Каладън Бруд.

— Добре — каза Аномандър. — Щом ще сме съюзници…

— Това ще се види тепърва — отвърна Висшият зидар.

— Никоя кръв, пролята в мое име или за моя кауза…

А Каладън Бруд оголи зъби — и зъбите му бяха остри и дълги като на вълк.

— Това също ще се види тепърва, милорд.

3

Допреди не много години, всъщност по-малко, отколкото си струваше да мисли за това, Коря Делат бе живяла в друг век. Слънцето тогава бе по-ярко, по-горещо и когато бе носила куклите си, десетина или повече, по тесните, коварни каменни стъпала към платформата на Орлово гнездо, ги нареждаше под лъчите му, задъхана от възбуда. Защото това бе нейният свят, ясно очертан с ниските стени, обкръжили платформата и хвърлящи съвсем смътни сенки, а летният вятър надигаше зноя от камъка като изпълнено обещание.

Тук горе, в онзи изгубен век, винаги ѝ се беше струвало, че всеки миг ще разгърне криле, всеки миг ще се понесе нагоре в безкрайното небе. Беше великан за своите кукли, богиня, нейни бяха ръцете на творението и дори без криле можеше да стои и да ги гледа отвисоко, да се пресяга, за да ги намести, както иска, да извърти лицата им нагоре, за да може да вижда зашитите им усмивки или закръглените в изненадано „О“ уста и блесналите им изпъкнали очи от полускъпоценни камъни — гранат, ахат и кехлибар — лъскави и засияли, докато пиеха буйната светлина.

Летата бяха по-дълги тогава и дори да бе имало дъждовни дни, тя не ги помнеше. От Орлово гнездо можеше дълго да гледа необятния свят отвъд нея и куклите ѝ, малките ѝ заложници. Хълмовете Арудайн обрамчваха като гирлянди севера, само на левга от крепостта, а от картите, които Хаут ѝ бе позволил да разгледа, тя знаеше, че тези хълмове се точат повече или по-малко в посока запад-изток и свършват чак в граничните предели на владяната от Тайст територия далече на изток. На запад пък леко възвиваха в северна посока, очертавайки южния край на просторна долина, където обитаваха Тел Акаи. Ако погледнеше право на изток, можеше да види хълмистите степи на Простора Джеларкан и тъй наречената Спорна територия и ѝ се струваше, че пази в спомените си гледки със стада, осеяли земята на тъмни петна, но може би тези образи идеха от древните гоблени в кабинета на Хаут, а и все едно, огромните същества вече странстваха само в ума ѝ и никъде другаде. На юг можеше да различи два пътя, обрасли с бурени още тогава. Единият водеше на югозапад, другият на югоизток. Единият, знаеше сега тя, водеше към Омтоуз Феллак, Празния град. Другият стигаше до източните погранични земи и по него тя беше пътувала за първи път, от света, който бе познавала като дете на малкия дом Делак в селото на Тайст, наречено Ейбара, до тази, най-северната цитадела на Джагът, в страната, която те вече не владееха, но продължаваха да обитават.

По тази причина Хаут често се беше надсмивал на понятието „спорна територия“, но също тъй беше изтъквал безразличието на джеларканите или може би, предвид пораженията, които бяха претърпели от тайстите, неспособността им да претендират за нови земи под тяхна власт. Освен това въпросната земя вече беше празна, не ставаше почти за нищо друго, освен за паша, а начинът на живот на джеларканите не включваше отглеждането на домашни животни. Нямаше нищо за оспорване и всичко приличаше по-скоро на поредния безсмислен спор между съседи, тропане с крака и затаяване на дъх, и гняв, който можеше да свърши с проливане на кръв. Хаут с право се надсмиваше над такива неща.

В спомените си не можеше да намери и най-малкия намек, че е виждала някога джелек. Територията на изток приличаше на полупустинна земя, обрасла с бурени и тръни, и там властваха неумолими ветрове, излъскали скалната твърд. Беше място недостъпно за проучванията ѝ, освен оттук, от върха на Орлово гнездо, където напрягаше очи към мътните далечини и виждаше само онова, което можеше да съживи въображението ѝ. Но пък точно така бе проучвала всичко извън цитаделата. Хаут я беше държал вътре, откакто я бяха поверили на грижите му — изолирана, заложница на всичко и на нищо.

Вече знаеше, че джагътите не разбират много добре традицията на тайстите да дават и получават заложници. Определено никога не бяха пращали някое от децата си на изток, а и не беше чудно, след като тези деца бяха такава рядкост. Все едно, Хаут беше говорил за наложения ѝ затвор само като за възможност за образование. Беше поел отговорността да я учи и макар да беше необикновено суров учител… е, той все пак беше джагът.

Куклите ѝ напоследък си оставаха в стаята ѝ. Години бяха минали, откакто за последен път бяха погледнали слънцето в небето, с техните отворени в изненадано „О“ усти и вечните си усмивки. Понякога изненадата и радостта просто повяхват. Понякога светът се смалява, докато стане не по-голям от една мъничка площадка на върха на кула, и тогава богинята свършва игрите си, и вече не намества безчувствените си деца. Понякога заложниците просто умират изоставени, а властта над трупове не е никаква власт.

Този ден обаче тя беше богиня, обзета от нещо, което можеше да е страх или навярно тревога, а сърцето ѝ туптеше бързо, докато стоеше сама на платформата и гледаше двайсетината джелеки, приближаващи се към крепостта. Нямаше спор, че се канят да се обърнат към Хаут с насилие или със заплаха — не можеше да се сети за никаква друга причина да нарушат забраната за преминаване на границата в джагътска територия. Разбира се, това беше територия, която вече никой не владееше. Дали тези древни врагове идваха, за да я поискат за себе си?

Не беше имало никакви образи на тези същества по гоблените, статуите и фризовете на цитаделата, но какво друго можеше да са? Идваха от изток, от Просторите на Джеларкан, и не бяха от старите тревопасни зверове — тя виждаше черните кожени сбруи на мършавите им тела; виждаше блясъка на железни остриета, стегнати на предните им крайници, и нащърбените кръгове, проблясващи на изгърбените им рамене. Пристъпваха приведени като кучета, с черни или петнисти козини, лицата им, дълги като зурли, почти неразличими под шлемовете им от щавена кожа — като хрътки на лов, но бяха господари сами на себе си.

Казваха, че джелеките са родственици на джхеките от далечния юг, но много по-големи. Коря се успокои от тази мисъл, тъй като тези джелеки бяха големи почти колкото бойни коне. Макар да наподобяваха кучета, за тях казваха, че били разумни и притежавали магия, за която тя знаеше само, че е соултейкън, макар това за нея да не беше нищо повече от дума, също толкова безсмислена, както толкова много други думи, които Хаут ѝ беше изричал през годините на пленничеството.

Знаеше, че господарят ѝ е в течение за това нахлуване. Нищо не идваше в земята му, без той да го знае, колкото и леки да бяха стъпките, колкото и рехав — полъхът във въздуха. Освен това той я беше пратил тук горе съвсем преди малко, заповедта му беше груба и рязка — отначало си бе помислила, че е направила някакво прегрешение, недовършена работа, книга, оставена отворена, но беше достатъчно разумна, за да не пита. С думи той можеше да наранява дълбоко и дори да имаше хумор, тя все още не го беше забелязала. И все пак се стъписа, когато чу как тежката желязна порта се отвори с грохот и когато видя излизащия през нея Хаут. Вече не носеше сивия си прояден от молци вълнен халат, а беше облякъл дълга до глезените черна ризница със застъпващи се железни люспи, предпазващи прасците и обутите му в ботуши стъпала, същото метално плетиво лъщеше и по широките му рамене. От широкия заден ръб на шлема му от черно желязо провисваше синджир като сплетена коса. Когато се спря и се извърна, за да погледне нагоре към Коря, тя видя още брънки, замрежили лицето му и провиснали покрай огромните му зацапани бивни.

На широкия колан на кръста му висеше меч, но той не посегна към дългата му увита с кожа дръжка — ръцете му в металните ръкавици останаха отпуснати на хълбоците, щом се извърна отново с лице към джелеките.

Хаут беше учен. Непрестанно се оплакваше от крехки кости и артрит. Коря вярваше, че е древен, макар да нямаше доказателства за това. Презрението му към воините можеше да се сравни само с отвращението му от войната и идиотските ѝ причини. Никога не беше виждала бронята, която бе облякъл сега, нито оръжието, което носеше. Изглеждаше невъзможно, че може да се движи с толкова тежко снаряжение, и все пак го правеше с изящество, с лекота, каквато тя никога не беше виждала у него.

Орлово гнездо сякаш се измести под нея и светът се плъзна в огромния си впряг. С пресъхнала уста тя загледа как господарят ѝ закрачи право към джелеките, застанали в накъсан ред срещу него.

Спря на десет крачки от тях и… нищо.

Разбира се, джеларканите не можеха да оформят думи, не и от зверските си гърла. Ако говореха, беше другояче, и все пак в ума ѝ нямаше съмнение, че в момента се води разговор. А след това Хаут вдигна ръка и смъкна шлема си, дългата му, черна и прошарена с желязносиво коса се смъкна на мазни въжета и тя видя как отметна глава, и чу смеха му.

Дълбок, отекващ, звук, който не се вместваше в света на Коря, звук толкова неочакван, че можеше да накара и богиня да се олюлее, високо в своето гнездо. Като тътен от самата земя, звукът я разтърси, извиси се към небето като пърхащи криле.

Джелеките се замъглиха, сякаш погълнати от черен дим, и след миг на мястото на зверовете стояха двайсет воини. Започнаха да смъкват шлемовете си с дългите зурли, да развързват остриетата от китките си и да ги хлъзгат в клуповете на кожените си сбруи. Ръбатите метални кръгове щръкнаха зад главите им като качулки.

Това, което успя да види от лицата им, не беше повече от тъмни петна от черни бради и мръсна кожа. Бронята им бе от щавена кожа, а иначе бяха облечени сякаш от глава до пети в рунтави животински кожи. Тръгнаха напред, като се олюляваха колебливо.

Хаут се обърна, погледна нагоре към нея и ревна:

— Гости!

Самотен джагът и млада заложница Тайст: в това домакинство нямаше никакви слуги, нито готвачи, касапи, слугини или ратаи. Огромните складове на цитаделата бяха буквално празни и макар Хаут да можеше да сътвори храна и пиене с магия, рядко го правеше — разчиташе почти изключително на редовните посещения на търговци азатанаи, които обикаляха всеки сезон пътищата, свързващи всички все още обитавани цитадели.

Поради липсата на слуги Коря се беше научила да меси хляб. Беше се научила да готви яхнии и супи. Беше се научила да сече дърва и да кърпи опърпаните си дрехи. Хаут бе заявил, че тези задачи са съществена част от образованието ѝ, но тя бе започнала да вярва, че се дължат на не толкова оптимистични фактори — започваха и свършваха с леността на самия Хаут и с общата му неприязън към чужда компания. Беше чудо, често си мислеше тя, че изобщо бе приел присъствието ѝ и отговорността да я вземе при себе си.

Като народ, джагътите рядко имаха какво да си кажат един на друг. Бяха някак извратено склонни към разкол и безразлични към такива понятия като общество и съобщност. Но това отхвърляне беше съзнателно. Бяха живели в градска среда някога все пак. Бяха съградили основите на цивилизация, нямаща равна на себе си в целия свят, за да стигнат след това до извода, че всичко е било някаква грешка, грешно поставена цел или, както го описваше Хаут, закъсняло осъзнаване за икономическо самоубийство. Светът не беше неизчерпаем, но едно население можеше да се домогва към това. Можеше (и щеше) да се разширява далече извън границите на собствената си устойчивост и щеше да продължи да го прави, докато рухне. Няма нищо по-гибелно от успеха, казваше той.

Мъдростта не беше присъща на смъртните, а тези, които другите наричаха „мъдри“, бяха просто достигналите, чрез тъжен опит, до границите на нежеланите истини. За мъдрите дори радостта беше обагрена със скръб. Не, светът налагаше изискванията си върху смъртните и тези изисквания бяха неотменими, настойчиви и жестоки и дори знанието за разумния курс не бе достатъчно, за да се предотврати безумното пропадане и гибел.

Думите не са дар, казваше Хаут. Думите са заплетени мрежи, впримчили всички, попаднали в тях, и цял един народ може да увисне безпомощен, задавен от собствените си спорове, докато обръчът на разпада се стяга от всички страни.

Джагът бяха отхвърлили този път. Опълчили се на вечния зов за общуване между разумните същества, в името на разбирателство, мир и какво ли още не, те бяха престанали да говорят, дори помежду си. И градът им бе изоставен, превърнал се в дом на една-единствена душа, Господарят на Хейт3, онзи, който бе оголил жестоката истина за бъдещето, очакващо всички тях.

Това бе историята, научена от Коря, но то беше в един друг век, когато Коря все още беше дете. И детето беше дало отговор на смущаващия разказ на Хаут с куклите си — семейство, може би дори общество, и в това общество нямаше никакви войни, никакви спорове и никакви вражди. Всички се усмихваха. Всички гледаха с изненада и удивление съвършения свят, който богинята им бе сътворила за тях, а слънцето винаги беше ярко и винаги топло. Безкрайни бяха сънищата на децата, знаеше тя.

Джелеките бяха донесли храна: месо, от което все още капеше кръв, стомни с гъсто тъмно вино, кожени торби, пълни с ръбести бучки захар. По заповед на Хаут тя поднесе солен хляб от каменния долап, оформящ задната стена на кухнята, и сушени плодове от мазето. Огънят в главната зала беше запален и столовете издърпани откъм стените — краката им изровиха бразди в пръстта — около дългата маса. Фитилите бяха натопени в масло и се разгоряха с пушлив пламък и след като двайсетте и един джелеки се струпаха вътре и смъкнаха козинявите си наметала, джафкайки на грубоватата си реч, въздухът в просторното помещение стана спарен и наситен с миризма на застояла пот и още по-лошо. Докато шеташе и влизаше и излизаше от задните стаи и килери, Коря едва не се задавяше всеки път, щом навлезеше в тази смрад. Едва когато най-сетне можа да седне отляво на Хаут и отпи от стомната с горчиво вино, избутана към нея, успя да се вмести в този нов, опияняващ свят.

Когато джелеките заговаряха на езика на Джагът, речта им беше груба, но достатъчно ясна за ушите на Коря, макар в говора им да се долавяше злобно презрителна нотка. Гостите ядяха месото сурово и много скоро самият Хаут се присъедини към тях: дългопръстите му длани бяха зацапани от кръв и мазнина, зъбите му сякаш станаха по-дълги и остри, докато дъвчеше — нещо, което тя никога досега не беше виждала. Повечето животински продукти, които се ядяха в тази къща, бяха пушени или сушени, стари и корави, докато не ги накиснеш във вино или супа. Господарят ѝ се променяше пред очите ѝ. Чувстваше се смутена и объркана, сякаш Хаут беше станал непознат и чужд.

Но въпреки всичко това, докато виното смекчаваше гледката, тя попиваше всяка дума, всеки жест, в отчаяно усилие да проумее това събиране.

Гости.

Никога не бяха имали гости. Търговците просто се отбиваха, а които се задържаха за нощта, вдигаха бивак извън стените. В много по-редки случаи можеше да дойде друг джагът, за да подхване някой непонятен спор с Хаут — неохотна, болезнена размяна на думи, — след което се махаше, като често напускаше посред нощ, и Хаут беше кисел и намръщен след това.

Джелеките сякаш изобщо не ѝ обръщаха внимание. Виното се лееше като вода и оригвания и пръхтене придружаваха всяка глътка. Сред джелеките нямаше жени и Коря се зачуди дали освен воини не са някаква секта или братство. Сред Тел Акаи можеше да се намерят монаси, заклели се да носят оръжие, което сами си изковаваха от сурова руда. Може би тези джелеки бяха заклети по същия начин — не бяха свалили оръжията си в края на краищата, макар че Хаут беше смъкнал бойното си снаряжение още щом влезе в залата.

Воинът, който седеше отляво на Коря, се буташе в нея, мускулестото му рамо и ръката му я блъскаха непрекъснато. Джелека срещу тях като че ли го досмеша от неудобството ѝ и той ревна:

— Саграл! Внимавай, дръвник такъв, да не паднеш в скута ѝ.

Груб смях съпроводи думите му, а Хаут само изсумтя и посегна за стомна вино. Наля си и подхвърли:

— Повече внимавай да не събудиш гнева ѝ.

Този, който бе заговорил, повдигна рунтавите си вежди.

— Какво, да не си го понасял, капитане?

„Капитане?“

— Не съм, но тя е Тайст, и е млада. Чакам го да дойде още откакто пристигна тук, и още чакам. Сигурен съм, че го има, макар че колкото и зъл да съм с нея, още не съм успял да го събудя.

Саграл я сбута отново и почти натика широкото си нашарено с белези лице в нейното.

— Гневът е знак за остър ум, не, ами за разум изобщо. — Черните му очи се впиха в нея. — Тъй ли е? Толкова години джагътски глупости да не са потушили всяка искра? Ако изобщо си имала искра де.

Тя го изгледа спокойно, без да се дърпа, и не отвърна нищо.

Очите на Саграл се облещиха, а след това се извърнаха към Хаут.

— Няма ли е?

— Не ми е казвала — отвърна Хаут.

Грубияните се разсмяха отново и вече ѝ се дощя да не ѝ обръщат внимание, както в началото, но май вече щеше да е прицел на всяка шега. Обърна се към Хаут.

— Господарю, моля да бъда извинена.

— Невъзможно — отвърна Хаут. — В края на краищата те са тук за теб.

Типично за него, Хаут не обясни нищо и Коря остана на масата. Безчет въпроси изпълваха ума ѝ. Бяха му дали титла. Бяха го нарекли „капитан“. Това беше военно звание като в легиона на Урусандер, или при форулканите. Но заложници никога не се даваха на войници: войниците все пак нямаха благороднически титли. Да не би хората ѝ да бяха сгрешили, като я бяха пратили тук?

Не, това беше безсмислено. Ако тя…

— Капитане — каза воинът срещу нея и резкият му тон я измъкна от обърканите мисли, — без доверие не може да има мир. Ти, между всички нас, най-добре знаеш тази истина. В този дар ще намерим име, и то ще е име доблестно.

Хаут кимна бавно — всички на масата вече се бяха смълчали, наострили уши.

— И искате да сплетете своя жест с онова, което аз имам власт да ви дам. В замяна на какво?

— Мир.

— Аз имам мир, Руск.

Говорещият се ухили и оголи два реда остри зъби.

— Нищо не трае вечно.

Хаут изсумтя и отново посегна към чашата си.

— Пораженията ви от Тайст на нищо ли не ви научиха, псета?

Усмивката на Руск се стопи и Саграл отвърна вместо него:

— Нямате Погранични мечове. Нямате легиона на Урусандер. Нямате Домашните мечове на Висшите фамилии. Питаш какво сме научили, капитане? Армията ви я няма. Това сме научили.

— Никога не сме имали армия, Саграл — отвърна Хаут и вертикалните резки на зениците му се присвиха сякаш под ярка светлина. — Ние сме Джагът. Армиите за нас са проклятие и войната не е по вкуса ни. Изправим ли се пред глупаци, които се обявяват за наш враг, просто ги унищожаваме. И сме безпощадни. Столетия наред сте ни подлагали на изпитание и всеки път сме ви отхвърляли.

— Идвахме на малки глутници — изръмжа в отговор Саграл. — Този път ще дойдем хиляди.

— Когато идвахте да правите набези с малките си глутници, Саграл, се задоволявахме да ви прогоним, като избивахме само по малко от вас. Дойдете ли с хиляди, сдържаността ни ще свърши.

Руск — смучеше бучка захар — впи очи в Коря и каза:

— Ще я върнем в дома ѝ непокътната, капитане.

— Системата със заложниците не действа така — отвърна Хаут и бавно поклати глава. — Договорът ви с Тайст изисква заложници от вас — от собствената ви кръв. Не може да заемете от някой друг вместо жертвата, която трябва да направите. Тайст ще приемат само заложници джелеки.

— Но те не ни предлагат никакви! — сопна се Саграл.

— Защото вие загубихте войната, Саграл. Изправени сте пред прост избор: отстъпки или унищожение. С присъствието ви виждам какъв избор сте направили. Сега трябва да се примирите с него или отново да почнете война.

— Джелеките не са роби!

Хаут погледна Коря.

— Заложничке, смяташ ли се за роб?

Тя знаеше какъв отговор очаква от нея, но това, което мотивира отговора ѝ, бе мисълта, че може да отпътува с тези зверове.

— Не, разбира се. Аз съм Тайст, родена в дома Делак. Заложница съм при джагътите. Единственият заложник, който е идвал някога при Джагът, и последният, който ще дойде. След две години ще бъда върната на семейството ми: Джагът ни казват, че вече не са народ. Казват ни, че са се отказали от всички претенции.

Саграл удари с юмрук по масата и я стресна.

— Дори претенцията им за теб, дете! Само егоизмът на Хаут те държи в лапите му! Ние ще те върнем у дома и можем да тръгнем още призори! Не искаш ли? Или Хаут е прекършил волята ти за живот? Направил те е робиня във всичко освен по име? — Изправи се. — Дори Тайст вече презират Джагът — тези глупци с бивни не са нищо. Изоставили са бъдещето и са обречени да измрат. Градът им лежи затънал в прах, управляван от един безумец! Ти, заложнице! Похабяваш живота си тук! Още цели две години! За нищо!

Коря го гледаше: потъмнялото му от гняв лице, блесналите му оголени остри зъби, предизвикателството в очите му. След това се обърна към Руск и попита:

— На този не му ли трябва каишка?

Внезапно изригналият смях свали напрежението и всички воини джелеки отново посегнаха към стомните с вино. Саграл тупна на стола си, смълчан от срам. Надвит от женска Тайст, все още почти дете — ако се съдеше по момчешката ѝ фигура, — а киселият Саграл отново паленце, сритан вън на студа — и всички тези хапливи шеги се изричаха на речта на Джагът, заради нея, несъмнено. Коря погледна Хаут и видя, че светлите му очи са впити в нея. Така и не можа да ги разгадае — нито одобрение, нито неприязън се четеше в този поглед, твърд и неумолим.

„Капитан.“ Никога не беше имало джагътска армия. Не беше капитан на нищо. Това почетно звание нямаше никакъв смисъл.

А после сякаш някакъв невидим сигнал спря шума и Руск заговори:

— Капитане, тайстите са поискали петдесет заложници. Петдесет от нашите млади. Няма да предадем живота на петдесет джелеки, млади или стари.

— Едва ли е предаване на живота им, Руск…

— Тайстите вървят към гражданска война.

— Този страх е бил изричан и преди — отвърна Хаут. — Безсмислен е. Но дори да избухне гражданска война, животът на заложниците ще си остане неприкосновен. Всъщност очаквам всяка фамилия веднага да върне децата ви, дори да е застрашено оцеляването на родовете им.

— Ако вярвате в това, капитане, значи нищо не разбирате от гражданска война — изсумтя Руск. — А и защо да я разбирате? Тя е немислима за джагътите. Но с нас не е така.

Трети джелек, с посребряла коса и нашарен с белези, рече:

— Нашите родственици на юг някога бяха обединени с нас. Във всяко отношение бяхме еднакви — всички бяхме джелеки.

— Добре помня вашата гражданска война — отвърна замислено Хаут. — И видях как тя ви превърна в два отделни народа. Варандас е написал подробно за раждането на джхекската култура и хилядите ѝ различия от вашата.

— Варандас изобщо не е прав — изръмжа гърлено Руск.

Хаут сви рамене.

— Все едно, Руск. Този глупак изгори всичките си писания в Нощта на раздора. Каква полза от историята, след като бездруго никой не се вслушва в нея? Но аргументът ми си остава в сила. Чрез собствения ви опит сега вие предричате, че подобна съдба ще сполети тайстите. Но тайстите не са джелеки, нито са джхеки, мощта в сърцевината на Карканас не е дивата сила на вашите родени от Витр соултейкън и Майка Тъма не е сключвала сделка с богове зверове. Не, Мъдрият Карканас е черен диамант в сърцето на народа Тайст и докато вътрешните му пламъци горят, никой меч няма да го разбие.

— Няма да предадем петдесет от нашите млади.

— Тогава, Руск, отново ще имате война. Макар че, ако това се случи, може да намерите повод за облекчение — в това, че подобен външен конфликт ще обедини отново тайстите и така ще предотврати гражданската война.

— Не се боим от тяхната гражданска война, капитане. Би ни зарадвала, защото щом свърши, всички земи на Тайст ще са узрели за завоевание. Но няма да изложим на риск живота на нашите млади.

— Коря не е решението ви — заяви Хаут.

— Върни я в дома ѝ тогава! Освободи я! Тя няма никаква стойност за теб!

— Когато дойде времето, ще направя точно това. Образованието, Руск, е дългосрочно вложение. Не очаквай никакви плодове първия сезон. Не очаквай и следващия, нито по-следващия. Не, отплатата идва след години, така е било и така ще е с Коря. Подготвях пътя за нейния живот и в това почти съм приключил. Но не съвсем.

— Нищо повече не можеш да направиш за нея — каза Руск. — Ние можем да доловим същината на душата ѝ. Тя е тъмна, празна. Няма никаква сила. Не е дете на Майка Тъма, не и в душата си, защото тъмнината, която обитава там, не е Куралд Галайн. Тя е просто отсъствие.

— Абсолютно вярно.

— Какво ѝ предстои тогава? — попита Руск.

— На езика на Бягащите псета, Руск, съм сътворил мхаби. Съсъд. Защитен, запечатан и, както казваш ти, празен. Какво остава да се направи ли? Ами да се напълни, разбира се.

„Заложница.“

Стъписана, уплашена, Коря помисли за куклите в стаята си, всяка от които очакваше живот, всяка от които очакваше предопределението, което можеше да им даде само богиня. Не се бяха движили от години. Лежаха натъпкани в тъмното, в един каменен скрин.

— На разсъмване напускате — каза Хаут на джелеките. — Сами.

— Ще съжалиш за това — закани се Руск.

— Още една заплаха от ваша страна — отвърна Хаут — и шайката ви ще събуди гняв. Той като нищо би могъл да ви изхвърли да спите вън под звездите, както подобава на груби псета, които нищо не разбират от чест. Или, ако прецени, че сте неспасяеми, може просто да ви избие всички.

Коря видя как лицето на Руск пребледня под мръсотията. Той стана, махна с ръка и всички останали воини избутаха столовете си назад и посегнаха към оставеното си снаряжение.

— За гощавката — изръмжа Руск — ти благодарим, капитане. Когато следващия път пируваме в тази зала, ще е върху натрошените ти кости.

Хаут също стана.

— Значи трепериш в сънищата си, джелек. Сега да ви няма. Приключих с вас.

Щом джелеките се изнизаха вкупом навън и Коря се приготви да почисти остатъците от пира, Хаут махна разсеяно с ръка и каза:

— Тази нощ ще пробудя магията на Омтоуз Феллак, Коря. Върни се в стаята си.

— Но…

— Магията има цена — прекъсна я той. — Най-малкото ще ми помогне да обезпаразитя тази зала. Хайде, в стаята си. Няма защо да се боиш от онези соултейкън.

— Знам — отвърна тя. — Господарю, превърнал сте ме в съсъд… добре, но не го чувствам. Не съм празна отвътре. Не съм в мир.

Думата сякаш го изненада.

— Мир? Не съм говорил за мир. В отсъствието, Коря, има копнеж. — Странните му очи се впиха в нея. — Нима не копнееш?

Да. Беше разбрала истината за това още когато бе казал какво има вътре в нея. Беше богинята, чиито деца ѝ бяха омръзнали, беше видяла как летата стават все по-къси, прошарени с нетърпение, но не беше знаела какво може да дойде на мястото на изгубения век.

— Спи тази нощ — каза Хаут с тон, какъвто никога преди не бе чувала от него. Беше почти… нежен. — На заранта, Коря, уроците ще започнат сериозно. — Извърна лице. — Последната ми задача очаква и двама ни — и ще бъдем достойни за нея. Това обещавам.

Махна отново и тя бързо излезе от стаята. Почти ѝ се виеше свят.

Каретата беше спряла пред величествения някога вход на дома Делак. Самотният кон стоеше унило, клатеше глава и дъвчеше юздечката. Пътуването, което го очакваше, щеше да е мъчително, защото каретата беше тежка и преди години щеше да я тегли четворен впряг. Отвъд нея, едва видимо от мястото, където стоеше лейди Нерис Друкорлат, малкото момче си играеше до овъглените руини на конюшните и се виждаше, че ръцете му са почернели от сажди, а и коленете му също.

Тук, в това запуснато имение, това беше битка, която Нерис изобщо не се надяваше да спечели. Но детството е кратко нещо и в тези тревожни времена тя щеше да направи всичко, което ѝ бе по силите, за да го съкрати още повече. Момчето трябваше да бъде изтръгнато от капризите на детското си въображение. Благородството се раждаше в суровите ограничения на подобаващото поведение и колкото по-скоро внук ѝ се обвържеше с неизбежностите на пълнолетието, толкова по-скоро щеше да намери мястото си като наследник на древния си род. И с подходящото напътствие един ден щеше да го върне до блясъка и мощта, която бе имал някога.

И тя не искаше и да чуе онази ужасна дума, онова жестоко определение, което висеше над Орфантал като крило на присмехулна сврака.

Копеле.

Никое дете не може да избира. Користната глупост на майка му, жалкият патос на пияния му баща — това не бяха престъпления на момчето и другите нямаха право да очернят невинността му. Хората често са толкова зли. Жадни за строго осъждане, жадни за злобно презрение.

„Раненият ще наранява.“ Тъй казваше поетът Галан и по-верни думи не бяха изричани. „Раненият ще наранява/ и ще се помнят раните.“ Тези стихове бяха от последната му книга, злокобно озаглавена „Дни за дране“, която бе издадена в началото на сезона и продължаваше да разпалва негодувание и разгорещени осъждания. Разбира се, истински цивилизованите домове можеха да погледнат неприятните истини, без окото им да мигне, и ако Галан в куража си бе опрял ножа в културата на Тайст и беше обелил кожата ѝ, не беше ли този гняв доказателство, че е прозрял вярно?

Много неща, достойни за презрение, можеше да намери човек в собствената си раса и баналността за гаснещата слава наистина бе горчива за понасяне. Един ден щеше да дойде прераждане. И ако човек имаше ясен поглед и обмислеше добре нещата предварително, то в раждането на нов трескав век родословната линия можеше да избуи в нов живот, да стане ядро на невъобразима мощ. Възможността щеше да дойде, но не в нейното време. Всичко, което правеше, трябваше да послужи на бъдещето и един ден те щяха да го разберат. Един ден щяха да разберат жертвите ѝ.

Орфантал си беше намерил някаква отчупена от стобор летва и сега я размахваше над главата си, викаше и тичаше. Изкатери се на ниска купчина отломки, с победоносно изражение. Заби единия край на летвата между две буци зидария, все едно забиваше бойно знаме, а след това изведнъж се вцепени, все едно го прониза някое невидимо оръжие, и зяпна към небето, със стъписано изражение, изпълнено с въображаема предсмъртна болка, после залитна от купчината и се смъкна на колене, с едната ръка притисната на корема. След миг падна по очи на земята и остана да лежи като мъртъв.

Глупави игри. И винаги — игри на война и битка, героични и при все това завършващи с трагедия. Все още не беше виждала момчето да се преструва, че загива в бой с въображаем враг. Винаги сякаш разиграваше предателство: забитият нож в гърба, изненадата и болката, изпълнили очите му. Намек за негодувание. Момчетата бяха глупави на тази възраст. В нелепите си игри се принасяха жертва на собствената си вяра в несправедливостта на света — работите, прекъсващи времето им за игра, уроците, които крадат дневната светлина и безкрайния блян на лятото, вика от кухнята, с който свършва денят.

Всичко това трябваше да се заличи. От младия ум на Орфантал. Великите войни бяха свършили. Победа беше спечелила този мир и младите мъже и жени трябваше вече да се обърнат към други неща — времето на размахващите меча беше отминало и всички тези ветерани, които скитаха из селищата като изоставени псета, напиваха се и редяха безумни истории за храброст, а след това плачеха за изгубени другари — това беше отрова за всички, особено за младите, които толкова лесно се изкушаваха от подобни приказки.

Войниците живееха така, както не живееше никой друг, нито можеше да се надява, освен ако и той не е открил истините на войната. Ветераните се връщаха у дома с всички илюзии, изстъргани от очите и умовете им. Гледната им точка беше различна, но нищо здравословно нямаше в това, нищо ценно. Бяха преживели своите дни на дране и сега всичко, което погледнеха, беше оголено: хрущял и жила, кост и месо, и треперещи вътрешности.

Съпругът ѝ бе изповядал всичко това в нощта преди да сложи край на живота си, в нощта преди да ги изостави всички и да остави след себе си позор като единствено наследство. Героят, който се върна — що за причина беше имал да се самоубие? Върна се при любимата си жена — жената, за която беше разказвал и за която беше копнял всеки един ден в поход, — върна се награден, почетен, уважаван, далече от битки и несгоди. И след по-малко от месец заби кама в сърцето си.

Когато стъписването отмина. Когато ужасът заглъхна. Когато очите се спряха на Нерис, забулената вдовица… тогава дойдоха първите нашепвания.

Какво му беше направила?

Нищо не беше направила. Беше се върнал у дома вече мъртъв. Не, не беше това. Когато се беше върнал у дома, тя беше мъртва. За него. Там, в онези походи, на онези бойни полета, в онези окаяни студени нощи, под равнодушните звезди, той се беше влюбил в представата си за нея: онази неподвластна на старост съвършена представа, а срещу нея тя не можеше да се бори. Никоя смъртна жена не можеше.

Съпругът ѝ беше глупак, податлив на заблуда.

Истината беше, че родословната линия бе отслабнала, почти фатално. И нещата можеше само да се влошат. Друг един войник, младеж, който беше загубил ръката си от ухапване на кон много преди да извади меч срещу враг, който беше дошъл в Ейбара пиян и огорчен — о, и той беше дрънкал лъжи, но след като всичко се беше случило, Нерис беше разпитала и бе открила истината. Не, не си беше изгубил ръката, защитавайки Син на Тъмата. Не беше признат заради храбростта си. Но беше твърде късно. Беше намерил дъщерята на Нерис. Беше намерил Сандалат, все още младо момиче, твърде младо, за да се отнесе към него с полагащия се скептицизъм, и лукавите му думи лесно я бяха изкусили, мазолестата му ръка бе намерила едва-що пробудилите се части на тялото ѝ — и им беше откраднал цялото бъдеще.

„И сега копеле.“

Нерис го държеше — онзи жалък баща — с пари, в селото. Достатъчно пари, за да е винаги пиян, пиян и безпомощен. Беше му направила предложението, ясно му беше дала да разбере, че това е единствената възможна сделка за него, и той, разбира се, беше приел. Никога нямаше да види сина си, никога нямаше да види повече Сандалат, никога нямаше да дойде в къщата, кракът му нямаше да стъпи в двора на имението. Имаше си своя ъгъл, където да се свре, в избата на кръчмата в Ейбара, и всичкото вино, което можеше да излее в бездънното си гърло. Дори беше уредила да му пращат курви, макар че той вече не можеше да направи кой знае какво с тях, поне според сведенията им. Виното беше отнело всичко. Имаше лице на старец и очи на смъртник.

Вратата зад нея се отвори и Нерис изчака, без да се обръща, дъщеря ѝ да застане до нея.

— Не се сбогувай с него — каза лейди Нерис на Сандалат.

— Но той…

— Не. Ще последва сцена, а това няма да го търпим. Не и днес. Получихме вест. Ескортът ти се храни в гостилницата и скоро ще е тук. Пътуването, което те чака, е дълго, дъще.

— Твърде стара съм, за да ставам заложница отново — каза Сандалат.

— Първия път беше четири години — отвърна Нерис; повтаряше своята част от този разговор почти дума по дума, както десетината пъти, когато вече бяха спорили за това. — Беше съкратено. Домът Пурейк вече не съществува като такъв — освен това Майка Тъма е взела синовете на Нимандър за свои.

— Но те ще ме вземат — разреши ми поне да се върна при тях, майко.

Нерис поклати глава.

— Никаква политическа изгода няма в това. Не забравяй дълга си, дъще. Родословната ни линия е ощетена, отслабена. — Наблегна на последната дума, за да се увери, че ще се вреже както трябва — в края на краищата кой беше виновен за това ощетяване? — Не правим такива неща.

— Ще се сбогувам с него, майко. Той е мой син.

— И мой внук, а в случая неговото благополучие е по-важно за мен от твоето. Спести си сълзите за вътре в каретата, където никой не може да види срама ти. Остави го да си играе.

— А когато ме потърси? Какво ще кажеш тогава?

Нерис въздъхна. Колко пъти трябваше да повтаря тези неща? „Само този, последен път. Ето го ездача на пътя.“

— Децата са издръжливи, а много добре знаеш, че възпитанието му скоро ще започне сериозно. Животът му ще бъде погълнат от учени, учители и занимания и всяка вечер след вечеря ще заспива и ще спи дълбоко. Не бъди егоистична, Сандалат. — Нямаше нужда да добавя „пак“. — Време е.

— Твърде стара съм, за да бъда заложница пак. Неприлично е.

— Смятай се за щастлива — отвърна Нерис. — Служиш два пъти на дома Друкорлас, веднъж при дома Пурейк, а сега в дома на неговите съперници.

— Но дом Дракони е толкова далече, майко.

— Тихо — изсъска Нерис. Вече не виждаше Орфантал — сигурно беше изтичал зад конюшните, и толкова по-добре. Нека си остане с приключенията и мръсните ръце и колене. Много скоро щеше да започне нов живот. А ако Сандалат вярваше, че тази къща зад тях скоро ще се напълни с възпитатели, какво пък, изобщо нямаше да навреди да ѝ се позволи тази утешителна вяра.

Орфантал беше предопределен за Карканас. Където клюките за „копеле“ никога нямаше да стигнат до него. Нерис беше подготвила този път за него: момчето беше братовчед от външно имение, южно от Ковачниците Хуст. Даваха го на дома Пурейк не като заложник, а за да служи на двореца и на самата Майка Тъма. Щеше да бъде възпитан от Синовете на Мрака, като един от свитата им. Разбира се, момчето бе отгледано от много малко от Сандалат и често я наричаше своя майка, но тази привързаност щеше да избледнее с времето.

Конникът от дом Дракони се приближи, спря зад каретата и се поклони на лейди Нерис и Сандалат.

— Поздрави и благопожелания от Консорта — каза мъжът. — Аз съм Айвис.

Нерис се обърна към дъщеря си.

— В каретата.

Но Сандалат гледаше над каретата, повдигаше се на пръсти, за да зърне сина си. Не се виждаше никакъв.

— Дъще, подчини се на майка си. Тръгвай.

С изгърбени рамене, като човек с болни дробове, Сандалат бавно заслиза по каменните стъпала. Винаги изглеждаше или стара, или невъзможно млада, а и двете състояния изпълваха Нерис с презрение.

Нерис се обърна към мъжа.

— Айвис, благодарим ти за вежливостта. Знаем, че си яздил много днес.

Коларят поглеждаше към лейди Нерис — очакваше сигнала. В светлото небе зад него литна ято птици.

— Лейди Нерис — каза Айвис. — Ще яздим през нощта и ще пристигнем в къщата на господаря ми скоро след разсъмване.

— Чудесно. Сам ли си в тази задача?

— Чака ни отряд на изток от Ейбара, милейди. Уважаваме традиционните владения на рода ви, тъй че не бихме направили нищо, за да ви оскърбим.

— Изключително мил сте, Айвис. Моля, предайте поздравленията ми на лорд Драконъс, че е избрал толкова доблестен капитан за тази задача. — После кимна на кочияша и той плесна с поводите.

Каретата се затъркаля по неравните каменни плочи, после зави по пътеката отзад покрай двора на къщата. По средата надолу по хълма щеше да излезе на пътя за Ейбара, а оттам щеше да поеме по северния път покрай реката, на късо разстояние, преди да стигне разклонението на североизток.

Нерис придърпа тежкото наметало около раменете си — в сянката на входа беше хладно. Отново се заозърта за Орфантал. Момчето не се виждаше никъде.

Това я зарадва.

Пак някоя игра в руините. Още един триумфален отпор. Още един нож в гърба.

Децата бленуваха най-глупавите блянове.

Застанало в сянката на изгорялата конюшня, скрито от стъпалата на къщата, момчето гледаше след каретата. Като че ли беше видяло лицето ѝ през малкото зацапано прозорче, пребледняла и със зачервени очи, докато го търсеше напрегнато с поглед, но после каретата изтрополи покрай него и се обърна така, че можеше да види само високия ѝ гръб и сандъка за багаж отзад. А после покрай него мина непознатият ездач във войнишки дрехи и конят му изрита облачета пръст, след като подмина каменните плочи.

В Ейбара идваха войници. Някои бяха загубили ръка, крак или око. Други бяха със заздравели рани, но умираха от ножове в гърдите, сякаш оръжието ги беше преследвало чак от онези далечни битки, в които се бяха сражавали. Метнато във въздуха, лети сребристо и невидимо в нощта, гони, намира, накрая настига. Да убие човека, когото е трябвало да убие седмици, месеци по-рано дори.

Но този войник, който се нарече Айвис, беше дошъл, за да отведе майка му.

Не обичаше да гледа как хората плачат. Готов беше да направи всичко, за да ги накара да спрат да плачат, и в ума си, в онзи въображаем свят на борба и геройство, в който живееше, често се заклеваше, че ще помогне на нещастна жена. А след това с бой си пробиваше път през половината свят в името на тази клетва. Докато тя го убиеше, като нож, промъкнал се от далечното минало.

Момчето гледа след впряга чак докато той не изчезна от погледа му. И тогава устата му се раздвижи, и изрече безмълвно дума.

„Майко?“

Имаше далечни войни, където омраза сплиташе оръжия и кръв се плискаше като дъжд. И имаше войни в една-единствена къща или в една-единствена стая, където любовта умираше със смъртта на герои и плач изпълваше небето. Навсякъде имаше войни. Той знаеше това. Имаше войни, и толкова, и всеки ден той умираше, поразен от онзи нож, който го преследваше по целия свят, точно както беше направил с дядо му.

Но засега щеше да се крие в сенките, в конюшните, които се бяха подпалили и умряха всички коне, освен един. И може би да се промъква в гората зад стобора, за да се срази в нови битки, да губи всеки път, защото истинските герои винаги губят, нали? Смъртта винаги ги догонва. И денят щеше да изтече бързо, както винаги.

А после дойде викът от кухнята, та светът да свърши за още една нощ.

Сандалат си помисли, че го видя, там в сумрака, призрачен до една от оцелелите все още стени на изгорялата конюшня, но пък може просто да си го беше въобразила. Умът ѝ нямаше здрави устои, или така поне казваше винаги майка ѝ. А въображението, което бе завещала в изобилие на сина си, не беше ценно качество в тези напрегнати времена.

Въздухът в каретата беше спарен и вмирисан на плесен, но пантите на страничните прозорци бяха заяли от ръжда и мръсотия и единственият свеж полъх, който стигаше до нея, идваше от говорната кутия, водеща към дървена тръба, която се издигаше до капрата, на която седеше кочияшът. Тя едва го познаваше — бяха го наели от селото само за тази задача — и ако му извикаше, за да го помоли да ѝ помогне с отварянето на прозорец, тази история скоро щеше да се разнесе из кръчмите — пропадналият дом и неговата прокълната, негодна за нищо дъщеря. Щеше да има смях, подигравки и презрение. Не, нямаше да го моли за нищо.

Под тежките ѝ дрехи потече пот. Седеше колкото можеше по-неподвижно с надеждата, че това ще помогне, но нямаше какво да прави, нищо, с което да ангажира ръцете и ума си. Люшкането и друсането беше твърде силно, за да се заеме с ръкоделие. А и се вдигаше прах, прорязан от ярките тънки лъчи слънчева светлина. Усещаше как полепва по лицето ѝ и ако по страните ѝ имаше сълзи — а знаеше, че трябва да има, — вадичките щяха да потъмнеят от мръсното. Грозно и срамно.

Помнеше първия си път като заложница. Помнеше времето си в Цитаделата, секващата дъха възбуда от всички онези хора в безчетните великолепни стаи, високите знатни воини, които винаги се радваха на малкото момиченце, мотаещо се в краката им. Помнеше богатството — толкова много богатство — и беше започнала да вярва, че това е нейният свят, светът, за който се е родила.

Бяха ѝ дали стая, горе по едно вито стълбище. Там често сядаше и чакаше, зачервена и възбудена, камбаната да възвести часовете за храна, когато хукваше надолу, обикаляше и обикаляше по онези вечно извиващи се стъпала, за да се втурне в трапезарията — а те се смееха радостно, щом я видеха.

През по-голямата част от онази първа година се беше превърнала в центъра на внимание в цялата Цитадела, почитаха я като малка кралица и винаги край нея бяха тримата воини синове на лорд Нимандър, за да хванат ръката ѝ всеки път, щом посегнеше, всеки път, щом изпиташе нужда да се почувства в безопасност. Помнеше възхищението си от бялата коса на Силхас Руин, червения блясък в очите му и дългите му пръсти. И топлата усмивка на Андарист — Андарист, за когото мечтаеше, че ще се омъжи един ден. Но този, когото истински боготвореше, беше Аномандър. Изглеждаше здрав като камък, стоплен от слънцето и огладен от ветрове и дъжд. Чувстваше го като огромно крило, закрилящо, загърнато около нея, и виждаше как другите се отнасят с почит към него, дори братята му. Аномандър: най-обичаният от Майка Тъма и най-обичаният от детето заложник в Цитаделата.

Войните ѝ ги отнеха всички, баща и синове, и когато лорд Нимандър се върна преждевременно, окуцял и сломен, Сандалат се сгуши в стаята си, смразена от ужас при мисълта, че някой от закрилниците ѝ издъхва на някое далечно бойно поле. Бяха се превърнали в стени на собствения ѝ дом, в личния ѝ дворец и тя беше тяхната кралица, завинаги и вовеки веков. Как можеше изобщо да свършват такива неща?

Зад прозореца на каретата се нижеха едноетажните къщи на селото, а пред тях тук-там се движеха смътни фигури, повечето спираха и зяпваха към нея. Чу няколко приглушени вика, отправени към кочияша, чу грубия му приглушен смях, чу нечий пиянски рев. Затаи дъх и се присви, за да скрие лицето си от зацапания с прах прозорец. Зачака сърцето ѝ да се успокои. Каретата подскачаше по дълбоките коловози и я подмяташе насам-натам. Стисна ръце в скута си.

Въображението ѝ беше изтерзано. Труден ден беше този.

Ейбара беше селище, прочуто със своя растеж, с богатството си, преди войните да му отнемат всички млади мъже и жени. И то по времето, когато домът Друкорлас беше на ръба да стане Велик дом. Когато накрая я върнаха, като дар, изгубил красотата си, предназначението си, се беше стъписала от бедността на дома си — от селото, голямата фамилна къща и от грохналия ѝ, разнебитен двор.

Баща ѝ току-що беше умрял, донесъл рана от войната, която изведнъж забрала — поразила го преди някой лечител да успее да помогне. Трагична, стъписваща смърт, а за нея — нова празнота, заменила стара празнота. Майка ѝ винаги беше пазила мъжа си — бащата на Сандалат — за себе си. Обясняваше с егоизма си това, че гонеше дъщеря си от стаята, това, че държеше вратата затворена. Имаше приказки за друго дете, но не беше дошло никакво дете и след това баща ѝ си бе отишъл. Сандалат го помнеше като висока безлика фигура и повечето ѝ спомени за него бяха от тропота на ботушите му по дървения под в стаята над спалнята, докато крачеше нощем.

Сега майка ѝ изобщо не говореше за него. Беше вдовица и тази дума като че ли носеше със себе си цялото богатство, което можеше да побере, но беше самотно богатство. Не обгръщаше никой друг освен самата Нерис. Междувременно бедността глождеше навътре от всички страни, като подронени речни брегове при пролетно наводнение.

Младият воин, който бе дошъл в Ейбара, еднорък и с премрежен поглед, беше променил света ѝ по начин, който разбираше чак сега. Не беше просто детето, което ѝ даде, или нощите и следобедите вън под небето, по моравите и долчинките на имението, когато я учеше да се разтвори и да го попие в себе си. Беше вестоносец от друг свят, външен свят. Не Цитаделата, нито къщата, където живееше майка ѝ, чакаща вечно своя съпруг. Светът на Галдан беше сурово място на жестокост, на приключения, където всичко блестеше като нарисувано в златно и сребърно, където дори камъните под краката бяха драгоценни камъни, изсечени от ръката на бог. Сега го разбираше като свят на приказка, където храбрецът стои твърдо срещу злото и доблестта бди зорко над нежни сърца. И беше имало любов сред полята, сред обилие от цветя и горещи, ярки летни дни.

Това бе светът, за който шепнеше на сина си, когато му разказваше стари приказки, за да му покаже кой е баща му и къде е живял, великият мъж, който е бил, преди да духне свещта и да остави Орфантал да спи и да сънува.

Беше ѝ забранено да говори истината: за позора от откритията за истинското минало на Галдан и за това, че Нерис беше пратила младия мъж в изгнание в земите на Джагът, и че беше дошла вест, че е умрял при неизвестни обстоятелства. Не, такива истини не бяха за сина ѝ, не и за представата му за баща му — Сандалат нямаше да е толкова жестока, не можеше. Момчето имаше нужда от своите герои. Всеки има тази нужда. И за Орфантал баща му щеше да си остане мъж, неуязвим за позора, неопетнен от видими недостатъци, от очевидните слабости, които всяко дете рано или късно вижда в живите си родители.

Докато говореше вечер до леглото на сина си, тя пресъздаваше Галдан, изграждаше го от късчета от Андарист, Силхас Руин и, разбира се, Аномандър. Най-вече Аномандър всъщност. Чак до чертите на лицето му, до стойката, до топлината на ръката му, хванала ръката на едно дете — и когато Орфантал се събудеше нощем, когато всичко беше тъмно и тихо и можеше да е уплашен, трябваше само да си представи онази ръка, хванала неговата.

Синът ѝ я питаше къде е отишъл? Какво е станало с баща му?

Велика битка срещу джелеки соултейкън, стара вражда с мъж, когото някога е смятал за свой приятел. Измяна, докато Галдан е давал живота си, за да защити ранения си лорд. Предателят му? И той мъртъв, издебнат от собствената си измяна — казваха, че се самоубил всъщност, — но никой изобщо не говори за това, нито дума. Всички тайсти скърбяха за тъжни събития, а след това се заклеваха повече да не говорят за това, за да засвидетелстват своята чест и своята скръб.

Има неща, в които едно дете трябва да вярва, съшити като дрехи или дори като броня. За да може след това да ги носи до края на дните си. Така вярваше Сандалат, а ако Галдан беше откраднал нейните дрехи със сладките си лъжи, за да я остави трепереща и сама… не, Орфантал нямаше да изстрада същото. Нямаше никога да изстрада същото.

Каретата беше като врящ казан. Изгаряща, стопена от жегата, тя се чудеше кой ще разказва на сина ѝ приказки вечер. Нямаше кой. Но той можеше да се пресегне в тъмното, за да хване ръката на татко си, нали? Нямаше нужда да се безпокои повече за това — беше направила, каквото можеше, а гневът на майка ѝ — жестокото обвинение на Нерис, че Сандалат е твърде млада, за да отгледа дете — е, беше доказала, че не е така, нали? Горещината я задушаваше. Беше ѝ зле. Като че ли беше видяла Галдан в селото — мислеше, че го е видяла: залитна, сякаш се канеше да подгони каретата, а след това падна и се чу смях.

Въображението ѝ се беше развихрило, горещината го влудяваше, а светът извън прозореца ѝ се беше преобразил в нещо ослепително бяло, самото небе беше пламнало. Закашля в прахта на тази разруха, а конските копита вече биеха от всички страни, извисиха се гласове, копита тътнеха като барабани.

Каретата рязко спря, наклони се в крайпътния изкоп и тя се плъзна от седалката.

Потта по лицето ѝ беше изсъхнала. Кожата ѝ беше суха и хладна.

Някой я викаше, но тя не можеше да стигне до говорната кутия, не и оттук долу.

Резето изщрака, а след това вратата се люшна и се отвори, огънят отвън нахлу и я погълна.

— Кръв на Витр! — изруга Айвис, докато вадеше изпадналата в несвяст жена от каретата. — Тук вътре е горещо като в пещ! Силен! Вдигни платнище — трябва ѝ сянка. Ефрейтор Ялад, стига си зяпал! Помогни ми да я измъкнем, глупако!

Обзе го паника. Заложничката беше бледа като самия Руин, лепкава на допир и отпусната като стъпкана парцалена кукла. А и защо бе навлечена с толкова дрехи? Той я положи на земята под платнището, което Силен вече изпъваше от едната страна на каретата, и започна да ги разкопчава.

— Ефрейтор Ялад, мокър парцал на челото ѝ, бързо!

Ако умреше… ако умреше, щеше да има последици. Не просто за него самия, но за лорд Драконъс. Фамилията Друкорлас беше стара, почитана. Имаха само едно дете, тази жена тук, а и да съществуваха някъде братовчеди, това се губеше в мрак. Враговете на господаря му щяха да са жадни да видят кръв на ръцете на Драконъс заради този трагичен край, след като тъкмо напротив, господарят му бе поискал да направи жест, да вземе под грижата си последното дете на този угаснал род. Признание на традицията, почитане на старите фамилии — Консортът нямаше никакво желание да се изолира в безумно грабене на власт.

Смъкна още дрехи, пищен брокат, натежал като кожена броня, лен, зебло и вълна, а след това спря и изруга.

— Силен, смъкни онази каса — виж какво има в нея. Това трябва да е целият ѝ гардероб!

Кочияшът беше слязъл от каретата, стоеше и гледаше зяпнал изпадналата в несвяст жена. Айвис се намръщи.

— Все едно, скоро ще оставим пътя, кочияш… тази може да язди, нали?

— Точно сега едва ли, сър.

— Когато се съвземе, глупако! Може ли да язди?

Мъжът повдигна рамене.

— Не мога да кажа, сър. Не съм от редовните слуги в къщата все пак.

— Не си ли?

— Разпуснаха повечето персонал, сър, трябва да има от две години вече. Земята е оставена на угар, понеже не остана кой да я работи. Хората просто измряха или заминаха, или заминаха и са измрели. — Почеса се по врата. — Приказваха да я направят на пасище, но за тая работа много хора не трябват, нали? Общо взето — довърши той, все още зяпнал жената, — хората просто вдигнаха ръце.

Силен и още двама смъкнаха тежката желязна каса.

— Заключена е, капитане.

— Ключът е тук — отвърна Айвис и свали голям ключ, увиснал на каишка от зачервената шия на жената. Хвърли им го, а след това погледна ядосано кочияша. — Тръгвай пеш — обратно за селото.

— Трябва да върна каретата! И коня!

— Някой от хората ми ще го направи. Хайде, разкарай се оттук. Чакай! — Айвис свали една малка кесия от колана си и я метна на кочияша. — Изобщо не си видял това — нито че е припаднала, нищо. Ясен ли съм?

Мъжът кимна.

— Ако чуя — продължи Айвис, — че случилото се тук се е разнесло в Ейбара, ще те намеря и ще накарам езика ти да престане да плещи завинаги.

Кочияшът отстъпи назад.

— Няма нужда да ме плашите, сър. Чух ви. Разбирам какво казвате.

Айвис чу изщракването на ключалката на касата и махна отново на кочияша да тръгва. Мъжът надникна в кесията, хвърли изненадан поглед към капитана и забърза по пътя.

Айвис се обърна към Силен.

— Отвори я.

Капакът изскърца и Силен се намръщи. Бръкна вътре и извади хубаво увита в парцали глинена делва като тези, в които държаха сайдер. Когато я разклати, дори Айвис чу странно трополене. „Не е сайдер.“ Силен го погледна учудено и капитанът кимна.

Войникът махна тежката запушалка и надникна вътре.

— Камъчета, капитане. Лъскави камъчета. — Кимна към касата. — Пълна е с такива делви.

— От бреговете на Дорсан Рил — измърмори Айвис и кимна. Взе мокрия парцал от ръцете на ефрейтор Ялад и се наведе да избърше челото на Сандалат. Камъчета се даваха в израз на обич. Всички си носеха по няколко — най-вече от близки и приятели. „Но цели делви, пълни с тях? Цяла проклета каса с камъчета?“

— Доста ухажори май — рече Силен, сложи запушалката и я натисна здраво с длан.

Айвис го изгледа накриво.

— Ако това беше шега, Силен, ще…

— Не, сър! — бързо отвърна Силен, прибра делвата и затвори капака. — Моля за извинение, сър. Какво знам аз за хубави дъщери от благородни домове?

— Не много, явно — съгласи се Айвис. — Заключи я, проклет да си. И ми върни ключа.

— Съвзема се, сър — каза ефрейтор Ялад.

— Благословена Майко — промърмори Айвис и въздъхна облекчено, като видя как клепачите ѝ трепнаха и се отвориха.

Тя го зяпна недоумяващо. Айвис зачака в погледа ѝ да се появи някакво разбиране, но май нямаше да стане скоро.

— Заложник Сандалат Друкорлат, аз съм капитан Айвис. Водя ескорта ви до дома Дракони.

— Каретата…

— Вече няма да ни трябва, госпожо. Пътеката пред нас става само за езда. Можете ли да седите на кон?

Тя се намръщи и бавно кимна.

— Ще останем тук още малко — каза Айвис и ѝ помогна да се надигне. Тя забеляза, че е полуразсъблечена, и Айвис взе горното и наметало и я загърна. — Бяхте се претоплили в каретата — обясни и. — Припаднахте. Сериозно ни изплашихте.

— Изтощена съм от въображение, капитане.

Той я изгледа мълчаливо, мъчеше се да проумее думите ѝ.

— Вече съм по-добре — добави тя с измъчена усмивка. — Жадна съм.

Айвис даде знак и един войник се приближи с манерка.

— Не много наведнъж — посъветва я Айвис.

— Държите ключа ми, капитане.

— Стягаше гърлото ви, госпожо. — Сандалат погледна към касата и той добави: — Ще направим носилка между двама конници. — Усмихна ѝ се. — Представа нямам какво има вътре, но е адски тежка. Младите жени с техните тоалети — помадите и парфюмите, изглежда, край нямат. Знам — дъщеря имам, видите ли.

Сандалат наведе очи и като че ли се съсредоточи върху манерката. После отново го погледна с тревога.

— Кочияшът…

— Отпратих го, госпожо.

— О. А той…

— Не. Заклевам се в честта си.

Тя като че ли се канеше да пита още неща, но нямаше сила. Отпусна се, готова сякаш отново да припадне.

— Госпожо? Добре ли сте?

— Ще се оправя — увери го тя. — И колко е голяма тя?

— Коя?

— Дъщеря ви.

— Само с няколко години по-млада от вас, госпожо.

— Хубава?

— Е, аз съм баща ѝ… — А след това се усмихна кисело. — Но още доста има да поумнява, бих казал.

Сандалат се пресегна и го докосна над лакътя, както можеше да направи принцеса с коленичил поданик.

— Сигурна съм, че е много хубава.

— Да, госпожо. — Айвис се изправи. — Моля да ме извините за малко — трябва да нагледам бойците си и да се погрижа за касата. Съберете сили, госпожо, и когато почувствате че можете, ще продължим пътуването си до дома Дракони.

Щом заобиколи от другата страна на каретата, Силен се доближи и рече:

— Майката да ни е на помощ, ако прилича на вас, сър. Онази ваша дъщеря де.

Айвис се намръщи.

— Тази твоя уста, войник, ще те докара да ни гледаш от дъното на някой нужник.

— Да, сър. Просто не знаех, че имате дъщеря. Ъъ, трудно ми е да го схвана, сър.

Зад тях ефрейтор Ялад изсумтя.

— Наистина ли си толкова тъп, Силен?

— Погрижи се за носилката, Силен — каза Айвис.

— Слушам, сър.

Читавите хора не случайно имат две ръце. Едната да посягаш за неща, другата — да държиш неща настрана. Галдан беше загубил ръката, която държеше неща настрана, и сега, когато всяко изкушение се доближеше до него, го сграбчваше и го поглъщаше жадно.

Открил беше това жестоко проклятие в дълбините на евтино вино, а след това — в една млада невинна жена, която живееше само за да бленува за по-хубав живот. Е, той ѝ го беше обещал, нали? Този по-хубав живот. Но дланта, която докосваше, беше на грешната ръка — единствената, която му бе останала, — допирът само мърсеше и оставяше отоци, зацапваше съвършената плът, към която не трябваше изобщо да е посягал.

Любовта няма нито ръце, нито крака. Нито може да побегне, нито да сграбчи, не може да избута дори, колкото и да се опитва. Оставена да лежи на земята, без да може да мръдне, плачеща като изоставено бебе — може да я откраднат; може да я ритат, докато закърви, или да я бутнат по склона на хълм, или в пропаст. Може да я удушат, удавят, изгорят, докато остане само пепел и овъглена кост. Може да я научат как да иска и иска вечно, колкото и да е преяла. А понякога любовта е само нещо, което да влачиш след себе си на верига и с всяка стъпка все повече натежава, и когато земята се разтвори под нея, те дърпа надолу и надолу, дотам, където болката не свършва никога.

Ако имаше две ръце, щеше да я промуши в сърцето.

Но хората изобщо не разбираха тези неща. Не можеха да проумеят защо пие непрекъснато, след като всъщност няма никакви причини. Никакви реални причини. И нямаше нужда да прави кой знае какво, за да хвърли в очите им оправдания — празният ръкав стигаше, и красивата жена, която му бяха отнели — не че я беше заслужавал, разбира се, но които стигат много нависоко, винаги падат най-фатално, нали? „Форулканска справедливост“ го наричаха. До гуша му беше дошло от това, повече от всеки друг. Беше белязан. Докоснат от някой злонамерен бог и сега злите му слуги го дебнеха, там в сенките зад гърба му.

Един от тях клечеше сега в тази тясна, задръстена със смет уличка зад кръчмата, присвит в дупката под четирите стъпала, водещи към мазето. Смееше се тихо на всички оправдания, които имаше, за да е това, което беше, за това, че правеше каквото правеше. Причини и оправдания не са едно и също. Причините обясняват. Оправданията оправдават, но лошо.

Бяха я отпратили — беше видял каретата, когато изтрополи по централната улица — и беше зърнал лицето ѝ за миг зад прашния прозорец. Дори беше извикал името ѝ.

Придърпа дневната си кана вино. Беше пил повече, отколкото трябва, а на Грас никак не му се нравеше да му дава още толкова рано. Една на ден беше правилото. Но Галдан не можеше да го избегне. Санд вече си беше отишла, завинаги, и всички онези нощи, в които като крадец се беше промъквал клатушкайки се до границата на имението и се бореше да надвие желанието си да я намери и да я отведе далече от този за нищо негоден живот. Никога повече нямаше да ходи там.

Разбира се, не нейният живот беше негоден, а онова ходене в тъмното беше преструвка, въпреки всичките речни камъчета, които оставяше на скритото място, което знаеха само те двамата. Тя ги намираше. В това поне беше сигурен. Намираше ги и ги отнасяше някъде, сигурно на купчината смет зад кухнята.

Галдан зяпна каната, мръсната си ръка и пръстите, пъхнати в керамичното ухо. Всичко беше като това вино — сграбчваше го само за да го накара да изчезне — ръката, която само взима, не може да задържи нищо за дълго.

Читавите хора имат две ръце. С две ръце могат да направят какво ли не. Могат да задържат света настрана точно колкото трябва и да вземат само каквото им трябва, все едно дали след това ще изчезне, защото така е за всекиго.

И той беше читав някога.

От дълбоките сенки под стъпалата дебнещият го се смееше и смееше. Но пък всеки в селото се смееше, щом го видеше, и на лицата им той виждаше извиненията си, онези, които обичаше да нарича причини, и за него те бяха достатъчно добри. А и като че ли за всеки друг също.

Галар Барас знаеше: форулканите вярваха за себе си, че са чисти в неприязънта си към безредието и хаоса. Поколения техни жреци, техните Ассаил, бяха посвещавали целия си живот на създаването на правила, на закон и гражданско поведение, на налагането на мир в името на реда. Но според Галар бяха държали меча откъм неправилната му страна. Мирът не служи на реда. Редът служи на мира, а когато редът стане богоподобен, неприкосновен и ненарушим, то така спечеленият мир се превръща в затвор и тези, които се стремят да върнат свободата си, се превръщат във врагове на реда, а в унищожаването на тези врагове мирът се губи.

Виждаше логиката на това, но беше нишка на разсъждение, която губеше силата си, щом я подложиш на натиск. Както става с толкова много нишки на разсъждение. А срещу простотата ѝ се надигаше зъл ураган от необуздани чувства, настръхнал легион от страсти, сред които страхът носеше короната.

Решението за форулканските Ассаил беше ред, породен от страх, мир, обречен на вечна атака, вечно застрашен от злонамерени сили, много от които носеха лицата на чужденци. Длъжен беше да признае, че в тази тяхна позиция има някакъв вид съвършенство. Несъгласието не можеше да намери опора, толкова бързо беше пресичано, помитано във вихър от жестокост. А след като са непознати, чужденците винаги представляват заплаха за служещите на страха.

Цивилизацията им бе изкована върху студена наковалня и тайстите бяха показали недостатъка в изковаването ѝ. Галар Барас виждаше ирония в това, че великият пълководец, който бе съкрушил форулканите, толкова се възхищаваше от цивилизацията им. Колкото до самия Галар, той виждаше ясно изкусителните ѝ елементи, но докато Урусандер беше привлечен от тях, Галар се бе отдръпнал назад с безпокойство. Какво струва мирът, когато е поддържан със заплаха?

Само страхливите коленичат благоговейно пред реда, а Галар отказваше да живее в страх.

Преди войната южните Погранични мечове представляваха хлабаво организирана и зле снаряжена сила. Все пак първи бяха реагирали на нашествието на форулканите, първи бяха разколебали врага. Цената бе ужасяваща и все пак Галар можеше да оцени, че това, което щеше да се нарече легиона Хуст, се беше родило сред хаоса и безредието на битката. Никакъв мир не беше имало в това сътворяване и първите години от живота на легиона бяха жестоки и сурови.

Сред ковачите на оръжия Хуст съществуваше вяра, че всяко острие на меч има нишка на страх в сърцевината си. Не можеше да се махне. Всъщност беше обвързана с живота на желязото. Наричаха я Сърдечната нишка на меча. Срежеш ли я, оръжието ще загуби страха си от прекършване. Изковаването на оръжие бе посветено на заздравяването на Сърдечната нишка: всяко огъване на метала усукваше тази нишка, затягаше я по-здраво, докато нишката се прегъне, отново и отново — имаше тайни в това закаляване, известни само на ковачите Хуст. Галар знаеше, че според твърденията им те бяха открили същината на нишката на страха, жилата на хаоса, която придаваше сила на меча. Не можеше да се съмнява в тези твърдения, защото Хуст бяха дали на Сърдечната нишка глас, напрегнат от лудост или преливащ от ликуване, звук едновременно възхитителен и ужасен, кънтящ през закаленото желязо, и нямаше два гласа, които да са еднакви, и онези, които пееха най-силно, бяха най-страховитите оръжия.

Ковачницата Хуст започна да снабдява южните Погранични мечове към края на Форулканската война, но врагът вече беше в безпорядък, прекършен, отстъпващ и бягащ пред неумолимото настъпление на легиона на Урусандер. Смалени на брой и изтощени, Пограничните мечове бяха служили като помощна сила ветерани и бяха участвали във всички главни сражения в последните две години на войната. Бяха на ръба на разпада.

Галар все още помнеше вече легендарния Ден на Преснаряжаването Хуст, огромните фургони, които изтрополиха от облаците прах, провисналите езици и стоновете, изпълнили въздуха — звуци, които разбитият отряд на Пограничните мечове вярваше, че идват от претоварените волове, но скоро откриха, че ужасните викове идват не от животните, а от оръжията, прибрани в дървените сандъци. Помнеше ужаса си, когато го призоваха да замени оръжието си, когато остави на земята похабения си нащърбен меч и взе в ръката си новото оръжие Хуст. Беше изпищяло при допира му, оглушителен кънтеж, който сякаш раздра с нокти тялото му до костите.

Син на самия Хуст Хенаралд му даде оръжието и щом викът рязко заглъхна, а ехото продължи да кънти в черепа на Галар, младият оръжеен ковач кимна и каза:

— Много е доволен от допира ви, капитане. Но да ви предупредя, това е ревнив меч — най-могъщите са такива, открил съм го.

Галар не знаеше дали да благодари на ковача, или не. Някои дарове се оказваха проклятие. Но тежестта на оръжието прилягаше на силата на ръката му и в хватката му беше като продължение на собствените му кости, на мускулите му.

— Няма такова нещо като несъкрушим меч — продължи оръжейният ковач, — макар че Бездната знае колко сме се опитвали. Капитане, чуйте ме добре, защото това, което говоря сега, се знае от малцина. Водихме погрешната битка срещу погрешния враг. Всяко желязо си има граници на гъвкавост и издръжливост: това са неотменими закони. Не мога да гарантирам, че новият ви меч няма да се прекърши, макар да е с такава сила, че смъртен меч едва ли някога ще го строши. Нито ще ви провали при някой замах или забиване. Но ако някога се строши, капитане, не изоставяйте меча. Много стави има в Сърдечната нишка, виждате ли. Много.

По онова време той все още не знаеше нищо за „стави“ и „сърдечни нишки“. Знанието, дойде по-късно, когато тайните на мечовете Хуст се превърнаха в негова мания. Вече смяташе, че разбира значението на тези „стави“, и макар все още да не беше виждал, нито чувал за прекършен меч Хуст, вярваше, че във всяко лезвие е скрито чудо, проява на магия, несравнима с никоя друга.

Мечовете Хуст бяха живи. Галар Барас беше убеден в това и не само той споделяше това убеждение. Не един войник в легиона Хуст вярваше в това. Войниците на Урусандер можеха да подхвърлят злобните си подигравки колкото искат. Тъкмо мините Хуст бяха основната форулканска цел в тяхното нахлуване и съпротивата на южните Погранични мечове ги беше опазила. Хуст Хенаралд бе показал благодарността си по единствения възможен за него начин.

Дори знатните воини от Домашните мечове бяха започнали да се притесняват от легиона Хуст и омагьосаните им мечове. Не всички, разбира се, и нещо щеше да последва от това, и тъкмо по тази причина Галар Барас сега яздеше в компанията на Келарас, командира на Домашните мечове на Пурейк.

В този дом беше имало промени. С благословията на Нимандър, заради неговата служба на Майка Тъма, всички поземлени владения бяха отстъпени на Майка Тъма и всички Тайст от тази родословна линия, с техните слуги, воини, скитащи монаси и учени, вече служеха на нея, приели името Андии, Чеда на Нощта.

Първият син на Тъмата, лорд Аномандър, на когото служеше Келарас, с най-голяма охота беше похвалил легиона Хуст и бе показал откритото си възхищение към дома Хустаин. Силите му първи се бяха притекли на помощ на южните Погранични мечове в Защитата на мините и Галар помнеше как бе видял лорд Аномандър да прекосява окървавеното бойно поле, за да говори с Торас Редоун, най-старшата, която бе поела командването на Пограничните мечове и която през следващите дни официално щеше да получи званието командир. Самото му идване бе израз на почит: лордът лесно можеше да призове Торас при себе си. Но вместо това сам той се беше пресегнал да стисне ръката ѝ, изумявайки с жеста си всички присъствали на сцената Погранични мечове.

В този ден воините, които скоро щяха да станат войниците на легиона Хуст, бяха спечелени за Андиите. И станаха Синове и Дъщери на Нощта.

Никой от тях не би могъл дори да си представи политическите разделения, до които щеше да доведе този съдбовен момент: раздора, който щеше да прекъсне връзките между легиона на Урусандер и този на Хуст. След месеци боеве рамо до рамо Галан Барас и другарите му Хустаини — с ужасяващите им оръжия — изведнъж вече не бяха добре дошли в редовете на Урусандер.

Беше нелепо и беше болезнено, и всички усилия да се хвърли мост над тази пропаст се бяха провалили — напротив, тя ставаше все по-широка. Повечето от легиона на Урусандер бяха разформировани, пратени в забвение в резерва, докато легионът Хуст остана непокътнат и бдящ над драгоценните мини. Както беше промърморила Торас Редоун в една пиянска нощ в щаба ѝ, когато целият останал състав бе напуснал и бяха останали само Галар и командирът му, мирът се беше превърнал в бедствие. Спомнил си за онази нощ, Галар се усмихна на себе си. Самият той не беше пил — не можеше да понася алкохол, — докато тя бе довършила почти цяла бутилка, но изобщо не ѝ личеше. За него и Торас това бе първата любовна нощ след войната. Имали бяха нужда един от друг и макар рядко да бяха говорили за това — за единствената нощ, която бяха споделили, — веднъж тя бе подхвърлила, че е пила твърде много, за да намери кураж да го покани да легне с нея. Той се беше засмял, а тя му бе обърнала гръб, сякаш смехът му я бе унизил. Припряно ѝ бе обяснил, че смехът му е от неверие, защото и той не бе намерил кураж до онзи миг.

Сега разбираше, че е трябвало да се вкопчат в онзи миг на изповед. Трябваше да се погледнат в очите и да изковат страстта си в единствен меч. При тези мисли усмивката на Галар повехна, както ставаше всеки път, когато се поддадеше на спомени.

Няколко месеца по-късно тя го беше отпратила да служи в Карканас като офицер за свръзка на легиона Хуст. За мъж и жена, сражавали се във война, храбростта им сякаш свършваше на края на бойното поле. Все пак така беше най-добре, несъмнено. Торас Редоун в края на краищата беше женена и съпругът ѝ бе не кой да е, а Калат Хустаин, синът на Хенаралд — същият, който му беше дал меча Хуст.

Сега, когато Галар прекарваше повечето време в Цитаделата, можеше винаги да намери утеха в прегръдките на някоя жрица, макар че все още не го беше правил. Наместо това дните му сякаш минаваха под обсада, сляп за половината оръжия, забивани към него, и всяка нощ рухваше изтощен в скромната си квартира. И съжаляваше, че не може да понася алкохол.

Оттогава беше чул, че Калат Хустаин е приел назначение като командир на Стражите на Външния предел, далече на север, в равнината Блещукаща съдба. Сама ли беше Торас сега? Напиваше ли се в прегръдката на друг? Не знаеше и може би не искаше да знае.

Все пак не можеше да надмогне предчувствието си, смесено с тревога, докато навлизаха в много оределия Стар лес. Щом напуснеха сенчестата му безмълвна тишина, пред очите им щеше да изникне Ковачница Хуст, самият Велик дом. Каза си наум да не очаква нищо — тя вероятно дори нямаше да е там, след като мините, където бе разположен легионът, се намираха много на юг. Всъщност щеше да е по-добре, ако я нямаше. Достатъчно раздор бе имало в живота му напоследък.

Откакто се настани в града, Галар Барас беше разбрал, че раздорът между легиона на Урусандер и легиона Хуст е само един от многото. Че дори драгоценното приемане на званието Андии се е превърнало в повод за съперничество. Нещата още повече се влошаваха с това, че силата на страната на Майка Тъма нарастваше, а никой не можеше да предскаже пълния мащаб на амбициите на лорд Драконъс — макар че най-гласовитите му хулители не се колебаеха да му приписват всевъзможни подли намерения. Колкото до него самия, Галар гледаше на Драконъс като на човек в опасно положение, особено сега, когато се говореше за брак — изрично политически съюз, разбира се, целящ да заздрави стари рани, целящ всъщност да предотврати гражданска война. И да имаше Драконъс амбиции, то те едва ли стигаха по-далече от укрепването на статута, който вече бе придобил, и дори тогава Консортът трябваше да разбира, че всеки момент може да изпадне в немилост.

Освен ако, както дръзко твърдяха враговете му, Драконъс не ковеше тайни съюзи сред всички благородни фамилии — най-малко нелепия от всички слухове напоследък — в стремеж да направи брака невъзможен. Недостатъкът в тази възможност беше, разбира се, мощта, притежавана от самата Майка Тъма. Тя можеше да обича Драконъс — Галар подозираше, че е така, — но не беше смирено същество. Волята ѝ бе сама по себе си Сърдечната нишка на Меча. Никой любовник не можеше да наложи властта си над нея, както никой спор не можеше да я огъне с чистата сила на убеждението.

В много отношения тя въплъщаваше форулканския идеал за справедливост и ред — не че в късогледия си фанатизъм можеха изобщо да осъзнаят това.

Най-големият дар към децата ѝ — към всичките ѝ деца — беше точно това, вярваше Галар. Докато тя съществуваше, нямаше да има никакво безредие, никакъв хаос. И в това имаше неизмерима утеха. Сключеше ли се бракът, окажеше ли се, че Урусандер или Нерет Сор споделя управлението на Майка Тъма като неин съпруг, може би враждите щяха да свършат, всяко разцепление да се изцери и легионът Хуст нямаше повече да страда в тази атмосфера на злоба и злъч.

Какво щеше да направи Драконъс тогава? За него нямаше да има повече място в Цитаделата. Всъщност нямаше да има място в целия Карканас. Щеше ли просто да се поклони с достойнство и след това да се оттегли в северната си Крепост на бреговете на Млад Дорсан Рил? Галар вярваше, че Драконъс е доблестен мъж. Вярваше, че лордът ще се подчини на волята на жената, която обича.

Никой не може да се спаси от тъгата в живота си. Никой не може да избегне болката от загубата. Драконъс беше достатъчно разумен, за да знае това.

Мирът можеше да се изкове. Само глупак можеше да иска граждански раздор. Синове и дъщери на Тайст бяха давали живота си в защита на кралството. Кръвта на всеки Дом и Крепост, все едно колко могъща или дребна, беше пролята. Кой щеше да посмее да обърне гръб на това?

Докато яздеше до капитана от Хуст, командир Келарас пазеше мълчание. Чуваше тихо мърморене от ножницата от черно дърво, стегната на кръста на Галар, и звукът го смразяваше като докосване на труп. Много разкази беше слушал за мрачния легион и омагьосаните им оръжия, но за първи път се бе озовал в продължителна компания с войник на Хуст.

Пътуването от Карканас, покрай Дорсан Рил с равнината, наречена Изковаването, проснала се наляво от него, а сега и през тези жалки шубраци, старото име на които вече не можеше да се изрече без капещата от него ирония, беше преминало дотук с размяна на много кратки реплики. Нищо, което да се доближи до разговор, и Келарас бе започнал да вярва на приказките, които беше чул от Стражите на Цитаделата — всички те бяха ветерани от легиона на Урусандер. Мечовете Хуст бяха прокълнати, отровата им беше прокапала в душите на владелците им. В тези мъже и жени вече имаше мрак, но не чист като сред служещите на Майка Тъма. Този беше мътен, прошарен с нещо болнаво, сякаш бе заразен с хаоса на Витр.

Дланите на Келарас бяха влажни от пот в ръкавиците. Чувстваше се притискан от силата до него — този офицер от легиона Хуст с неговия неспирно мърморещ меч, който сякаш бе ядрото на някаква вихреща се злонамереност. Външно капитан Галар Барас изглеждаше твърде млад, за да е понесъл тежестите на отминалата война. Чертите му бяха момчешки, сякаш никога нямаше да се предадат на възрастта — Келарас подозираше, че ще изглежда все така и след триста години, дори петстотин. И все пак такова лице обикновено щеше да е присъщо за човек неусмирим в своя хумор и оптимизъм. Беше лице на човек, който се усмихва лесно и често, което грейва от смях по всеки повод.

Но Галар приличаше на човек, изгубил око за радостта и вече лутащ се в сенки. Зле избрана свръзка, като представител на легиона Хуст и старши офицер в Карканас — не беше харесван в града, рядко го канеха на публични събития. Доколкото Келарас знаеше, капитан Галар Барас прекарваше неофициалното си време сам. Какви бяха интересите му? Никой не можеше да каже. Какво му носеше удоволствие? Както бе написал веднъж Галан, „затворени врати не се потят“. Никаква словоохотливост нямаше у Барас и Келарас не можеше да си представи, че изобщо ще се доближи до частната квартира на капитана, за да потърси компанията му. Доколкото знаеше, никой не го правеше.

Много пънове имаше в тази гора, като живи дървета, а тези, които още стояха, не изглеждаха добре — листата им бяха повече убито сиви, отколкото лъскаво черни. Не беше видял никакви дребни бозайници да пробягват през сухите листа по земята, а рядката птича песен, която долавяше, звучеше горчиво и жално, сякаш вечно безответна. Въпреки слънчевата светлина, пробиваща си с мъка път през зейналите дупки в балдахина от клони и листа, духът на Келарас беше потиснат.

В кожената чанта, окачена на седлото на коня му, носеше писмо от господаря си, лорд Аномандър. Бяха му наредили да го връчи лично на Хуст Хенаралд и да изчака за отговор. Всичко това изобщо не се нуждаеше от ескорт и на Келарас му се струваше, че настояването на Галар по този въпрос издава някакво недоверие, дори подозрение. Всъщност беше обидно.

И все пак Първият син на Тъмата не беше зле разположен към легиона Хуст. Всъщност тъкмо напротив, тъй че Келарас не бе подготвен да се опълчи на спътника си по този, както по който и да е друг въпрос. Тъй че можеха да яздят в мълчание — не оставаше много, след като пътят напред вече се откриваше — и да се правят на дружелюбни.

Галар Барас го изненада с въпрос.

— Сър, имате ли някаква представа за какво се отнася писмото до лорд Хенаралд?

Келарас изгледа накриво спътника си, докато излизаха в лек тръс на светлото.

— Дори да знаех подробности, капитане, не е наша работа да ги обсъждаме, нали?

— Простете, сър. Нямах намерение да питам за подробности. Но лорд Хуст Хенаралд е добре известен с личното си участие в работите в ковачниците и се боя, че няма да пребивава в къщата си. Поради това исках да разбера дали има нещо спешно около посланието.

— Разбирам. — Келарас помисли малко и каза: — Трябва да изчакам отговора на лорда.

— Значи всякакво забавяне може да се окаже неприятно.

— Какво предлагате, капитане?

— Великият дом най-напред, разбира се. Но ако лорд Хенаралд е отпътувал на юг до мините, опасявам се, че ще се наложи да ви предам на домашен ескорт, тъй като не мога да се отдалеча от цитаделата за толкова дълго.

Пред тях изникнаха масивните стени, обкръжаващи Ковачница Хуст. Келарас замълча, принуден да си признае, че капитанът е прав. Покашля се и каза:

— Карате ме да се чудя, капитане, защо настояхте да ме придружите преди всичко. Да не би да се съмнявахте, че ще ми окажат добро посрещане?

Галар повдигна вежди.

— Сър? Не, разбира се. — Поколеба се за миг, после добави: — Добре, сър. Реших да пояздя с вас, за да се поразкърша. Бях Пограничен меч, откакто навърших пълнолетие, но сега се оказвам заклещен между каменни стени, в дворец, където мракът е толкова гъст, че не мога да застана на тераса и да видя и една звезда в нощното небе. Помислих, сър, че може да полудея, ако стоя още дълго затворен така. — Подръпна юздите и извърна очи. — Извинявам се, сър. Чухте ли камбаните? Разпознали са ви и вече се приготвят да ви посрещнат. Няма нужда да продължавам…

— Но ще продължите, капитане — каза Келарас, едва сега осъзнал, че младото лице наистина е на млад мъж. — Конят ви трябва да отпочине и да се напои — ако наистина трябва да продължа напред, очаквам да ме придружите, защото ще вляза във владения под командата на легиона Хуст. Ще ми окажете подобаващата чест като ескорт на офицер.

Беше игра на късмет. Строго казано, рангът на Келарас не можеше да се наложи над офицер от легиона Хуст. Но ако този мъж наистина вехнеше в онова, което приемаше като затвор, окован там от дълга, то единствената противомярка беше да го задържи да не се връща на окаяната си служба.

За миг долови облекчение на зачервеното лице на капитана, бързо надвито от внезапен страх.

„Сега пък какво?“

Но Галар Барас смуши коня си и отново подкара до Келарас.

— Както заповядате, сър. На ваше разположение съм.

Огромните бронзови врати бавно се разтваряха пред тях, чуваше се дрънченето на тежки вериги. Келарас се покашля за втори път и рече:

— Освен това, капитане, не ви ли е интересно да видите изражението на лорд Хенаралд, когато научи, че господарят ми иска да поръча меч?

Галар Барас рязко извърна глава към него, стъписан.

А след това минаха през портите.

4

Равнината Блещукаща съдба не беше виждала дъжд от десетилетия и все пак черната трева беше гъста като козина по хълмистата земя, израсла чак до раменете на коня в равните участъци. Тънките остри стръкове задържаха топлината на слънцето и да се мине през тях беше все едно да скочиш във врящ казан. Металните части от снаряжението — токи, катарами, оръжия и броня — пареха при допир. Кожените бавно се свиваха и напукваха в хода на дневния преход. Платът задушаваше кожата и я правеше зачервена, гореща и раздразнена.

Стражите на Външния предел, най-северния район от равнината, граничещ със сребристото като живак море Витр, носеха коприна и почти нищо друго и въпреки това страдаха ужасно, наложеше ли им се да се задържат за повече от няколко дни извън крайните постове, както и конете им, покрити с дебели дървени плочки броня, която да пази краката и долните им части от горещината и острите режещи стръкове трева. Патрулите край морето Витр бяха мъчително изпитание и малцина тайсти проявяваха готовност да служат като Стражи.

И толкова по-добре, помисли Фарор Хенд: ако имаше повече луди като тях, тайстите щяха да са в беда. Покрай самия бряг на Витр тревите отстъпваха на гола земя, осеяна с разронени камъни и трошливи канари. Въздухът, хлъзгащ се от кроткото море, пареше дробовете, изгаряше ноздрите и всяка сълза щипеше жестоко.

Яхнала коня си, тя гледаше как по-младият ѝ братовчед извади меча си и положи единия ръб в жлеб в една канара край брега на Витр. Някаква отрова от странната течност разяждаше и най-твърдата скала и Стражите бяха започнали да си правят брусове от избрани канари. Мечът на спътника ѝ бе изкован от Хуст, но много отдавна и поради това — милостиво мълчалив. Все пак беше нов за ръката на Спинок Дурав, предаван от поколения в семейството ѝ. Виждаше гордостта, изписана на лицето му, и беше доволна.

Третият и последен ездач в този патрул, Финара Стоун, беше препуснала покрай брега на запад и Фарор от доста време я беше изгубила от поглед. Не беше необичайно някой да тръгне сам толкова близо до Витр — голите вълци на равнината никога не се доближаваха толкова, а от други зверове бяха останали само кости. Финара нямаше от какво да се бои и рано или късно щеше да се върне. Щяха да вдигнат бивака си за нощта в заслона на високите скали, където отминали бури бяха издълбали дълбоко навътре в бреговата линия, достатъчно далече от Витр, за да се опазят от по-отровното му въздействие, и в същото време — на безопасно разстояние от края на тревите.

Мечът на Спинок застърга успокоително, щом той започна да го точи, а Фарор се извърна в седлото си и се загледа над сребристата морска шир. Таеше в себе си закана за разпад, поглъщане на плът и кост при допир. Но засега повърхността бе спокойна, макар и изпъстрена, отразила сякаш облачно небе. Ужасните сили, които обитаваха дълбините, оставаха затихнали. Напоследък това беше необичайно. Последните три пъти, когато дотук беше стигал патрул, бяха отстъпили назад от яростните бури и след всяка от тях още суша се оказваше изгубена.

Ако загадката на Витр не бъдеше разгадана, ако силата му не бъдеше притъпена, изтласкана назад или унищожена, щеше да дойде време, навярно след по-малко от дванайсетина столетия, когато отровното море щеше да погълне цялата Блещукаща съдба и така да стигне до самите граници на Куралд Галайн.

Никой не знаеше със сигурност какъв е източникът на Витр — никой сред тайстите поне. Фарор вярваше, че тайните може да се открият при азатанаите, но пък нямаше никакво доказателство за това, а и беше само един Страж от среден ранг. А учените и философите на Карканас бяха затворена в себе си ксенофобска пасмина, пренебрежителни към чужденци и техните чужди нрави. Като че ли ценяха невежеството и го смятаха за добродетел, когато е тяхно.

Може би между военните трофеи от форулканите, сега притежание на лорд Урусандер, щяха да се открият някои податки. Макар че като се имаше предвид натрапчивото увлечение на Урусандер по закони и правосъдие, такова откритие изглеждаше малко вероятно. Все пак в маниакалните си проучвания той можеше да се натъкне на някои древни съждения за Витр… „Но дали изобщо ще ги забележи?“

Заплахата, която представляваше Витр, беше общопризната. Неизбежността ѝ беше добре осъзната. Няколко хилядолетия бяха къс отрязък от време, наистина, а на света съществуваха истини, за чието осъзнаване бяха нужни столетия. Това водеше до един прост факт: времето им изтичаше.

— Казват — заговори Спинок, след като се изправи и огледа острието на меча си, — че някакво качество на Витр попива в ръба, заздравява го против нащърбване и дори счупване.

Тя се усмихна.

— Така казват, братовчеде.

Той я погледна и за пореден път я обзе някаква странна завист. Коя жена нямаше да се просне в нозете на Спинок Дурав? Но тя не можеше, не смееше. И не защото той едва бе навлязъл в пълнолетието си, докато тя имаше единайсет години над неговите и беше сгодена освен това. Щеше да пренебрегне тези две пречки на мига. Не, родословните им линии бяха твърде близки. Хенд — нейната фамилия, беше само с едно коляно отдалечена от дома Дурав. Забраните бяха изрични и неотменими: нито децата на братя, нито на сестри не можеше да се сношават.

И все пак, тук навън, толкова близо до Витр, толкова далече от земите на Тайст, вътрешен глас ѝ нашепваше, извисяваше се лъстив и настойчив в мигове като тези. Кой щеше да разбере? Финара Стоун беше заминала и едва ли щеше да се върне преди свечеряване. „Земята гола е и твърда/ и всички тайни тя ще затаи,/ а безразлично е небето/ за гледката на тленните игри.“ Толкова много секващи дъха истини имаше в поезията на Галан, сякаш беше проникнал в собствения ѝ ум и можеше когато пожелае да проникне в безброй други умове. Бяха истини, намиращи собствения си вкус, и го правеха личен, докато не се окажеше, че Галан сякаш говори пряко на всеки един свой слушател, на всеки един читател. Чародействата на дълбаещите в тайните на Нощта изглеждаха недодялани в сравнение с магията в поезията на Галан.

Думите му подхранваха най-съкровените ѝ желания и това ги правеше опасни. Тя с усилие накара шепота в ума ѝ да затихне и потисна сладостните, но запретени мисли.

— Чувал съм слухове — продължи Спинок, докато прибираше меча в ножницата, — че имало азатанайски съдове, годни да съхраняват Витр. Сигурно са направени от някой непознат и рядък камък.

Тя беше чувала същото и такива подробности я убеждаваха, че азатанаите разбират естеството на тази ужасна отрова.

— Дори наистина да има такива съдове, каква би била целта да се съхранява Витр?

Видя го как сви рамене, преди да тръгне към коня си.

— Кой лагер е близо, Фарор?

— Тъй наречената Купа. Още не си го виждал. Аз ще водя.

Усмивката му, така невъзможно невинна, я възбуди и тя извърна очи, хвана юздите и се изруга наум за слабостта си. Чу го как се качи на седлото на коня си. Обърна своя и го подкара по пътеката, водеща назад от брега.

— Майка Тъма е отговорът на това — каза зад нея Спинок.

„Така се молим.“

— Поетът Галан е писал за това — каза тя.

— Защо ли не се изненадвам? — отвърна Спинок развеселено. — Моля, продължи, о, прелестна братовчедке, да го чуем.

Тя не му отговори веднага, понеже се мъчеше да успокои сърцето си, което внезапно се бе разтуптяло. Беше се присъединил към Стражите преди година, но за първи път флиртуваше така откровено с нея.

— Е, добре, щом толкова искаш. Галан пише: „В непрогледна тъма чака всеки отговор.“

След малко — конете крачеха бавно по неравната земя — Спинок изсумтя:

— Така си и мислех.

— Ти мислиш, Спинок?

Той се засмя.

— Чуя ли думи на поет, забравям изобщо как се мисли. Подобни изкуства не са за мен.

— Човек се учи — отвърна тя.

— Нима? — Тя долови усмивката в думата му. После той продължи: — А сега, в достолепната си мъдрост, може би ще ме потупаш по главичката?

Тя го погледна.

— Обидих ли те, братовчеде?

Той завъртя глава.

— Ни най-малко, Фарор Хенд. Но пропастта на годините между нас не е толкова огромна, нали?

Тя се вгледа дълго в очите му, след това отново се обърна напред.

— Скоро ще се стъмни и Финара много ще се разстрои, ако не сме приготвили храната, когато дойде. И не сме вдигнали шатрите също така, с готова постеля.

— Финара разстроена? Още не съм го виждал, братовчедке.

— Нито ще го видим тази нощ.

— Тя ще ни намери ли в тъмното?

— Разбира се, по светлината на огъня ни, Спинок.

— В място, наречено Купата?

— Е, да, има го това. Все пак тя добре го познава — тъкмо тя го откри.

— Значи няма да се скита изгубена.

— Няма — отвърна Фарор.

— И тъй — добави Спинок, отново развеселен, — тази нощ няма да види никакви откровения. На светлината на огъня няма да се намерят отговори.

— Изглежда, разбираш Галан съвсем добре, Спинок Дурав.

— Старея с всеки миг.

Тя въздъхна.

— Като всички.

Капитан Финара Стоун спря коня и очите ѝ се приковаха в изхвърления на морския бряг труп. Горчивият въздух беше станал сладникав от тежката миризма на гниеща плът.

Години наред беше патрулирала из равнината Блещукаща съдба и Външния предел, края на морето Витр. Никога досега не беше виждала изхвърлено от вълните на брега същество, живо или мъртво.

Беше се отдалечила много от приятелите си и щеше съвсем да се е стъмнило, преди да успее да се върне при тях. Този път обаче съжали за това, че е сама.

Звярът беше огромен, но толкова много от него беше разядено от киселинния Витр, че беше трудно да се определи що за същество може да е било. Тук-там по гърба на масивния торс бяха останали раздрани късове люспеста кожа, съвсем избеляла. По-надолу, по-близо до сушата, едрите парчета мускулеста плът отстъпваха на извита ограда от зацапани в червено ребра. Белият търбух, затворен между тези ребра, беше раздран и изсипал гниещи органи на земята, където Витр бавно се надигаше и спадаше по кварцитния пясък.

Най-близкият заден крайник, извит като на котка, се изпъваше нагоре в щръкнала бедрена кост, стигаща на нивото на очите ѝ, както седеше на коня. Имаше останки от дебела заострена опашка. Предните крайници като че ли се протягаха към брега и дланта на единия се беше изпънала навън с дебели ноктести пръсти, заровени дълбоко в пясъците, сякаш звярът се беше опитвал да се изтръгне от Витр, но това, изглежда, се бе оказало невъзможно.

Главата липсваше, а вратът между раменете изглеждаше раздран от зъби.

Не можеше да определи дали съществото е било сухоземно, или морско, а доколкото знаеше, митичните дракони бяха крилати, само че нямаше никакви следи от криле зад изгърбените рамене. Дали това беше някакъв сухоземен родственик на легендарните Елейнт? Нямаше как да разбере, а сред тайстите само малцина бяха твърдели, че са виждали дракон. До този момент Финара беше почти сигурна, че онези разкази са преувеличени — никой звяр по целия свят не можеше да е толкова голям, колкото ги изкарваха.

Докато конят помръдваше неспокойно под нея, Финара огледа остатъка от врата и се опита да си представи тежестта на главата, която бяха държали огромните мускули и жили. Погледна голям кръвоносен съд, вероятно сънната артерия, чийто разкъсан край оформяше отвор, достатъчно широк, за да побере юмрук.

Някакъв каприз на въздушното течение донесе към тях тежка воня, конят отстъпи назад и копитата му изтупаха в пясъка.

При звука разкъсаният врат се надигна.

Дъхът на Финара спря и тя зяпна невярващо как близката ръка на трупа заора дълбоко в лъскавия пясък. Задните крайници се свиха и избутаха. Торсът се надигна нагоре по брега, после тупна толкова тежко, че земята потрепери. Трусът събуди у Финара внезапно усещане за опасност и тя подкара коня си назад, без да откъсва очи от грозно раздрания врат, който се поклащаше и тръпнеше безпомощно на раменете. Другата ръка се изви и се намести до първата, заби дългите си като ловни ножове нокти в пясъка.

— Ти си мъртво! — извика тя. — Главата ти е откъсната! Витр поглъща плътта ти. Време е да спреш да се бориш.

Звярът замръзна за миг, сякаш чу и разбра думите ѝ… а след това се хвърли към нея, преодоля разстоянието невероятно бързо и едната му ръка замахна…

Конят ѝ се вдигна на задните си крака и изцвили в паника. Блъскащата и дращеща във въздуха ръка го докопа за предните крака, прекърши дървените плочи на бронята и завъртя животното във въздуха. Финара полетя надолу и усети огромната тежест на коня, изведнъж озовал се над нея. Невярваща, безпомощна и потресена от невероятно връхлетялата я смърт, усети как стъпалото на единия ѝ ботуш се изхлъзна от стремето… но нямаше да е достатъчно. Вече падаха заедно.

Втората ръка се пресегна от другата страна. Видя за миг как ноктите ѝ посякоха по-близо, изпълниха полезрението ѝ, а след това последва ударът и цвиленето на коня рязко секна, а тя изхвърча настрани и се завъртя във въздуха.

Падна тежко на лявото си рамо, с лице натам, откъдето беше дошла, и видя трупа на коня — главата и повечето от врата му бяха откъснати. Звярът го блъскаше яростно с ръцете си. Кости се кършеха с трясък и кръвта се изливаше върху пясъка.

После демонът отново застина.

Болка изпълни рамото на Финара. Беше се счупила кост и огънят прониза ръката ѝ, дланта ѝ изтръпна. Тя се помъчи да затаи дъх, за да не я чуе съществото — вече не вярваше, че е мъртво, и дори се чудеше дали изобщо е възможна смърт за същество като това. Подозираше, че магия задържа жизнената му сила, стихийно непокорство напук на всякакъв разум, и дори действието на Витр да го беше унищожило напълно, поглъщайки дори костите му, все пак нещо безформено и нажежено до бяло пребиваваше сега на този бряг, изхвърлено от дълбините и все така живо.

Стиснала зъби, за да надмогне вълните от болка, Финара започна да се избутва назад по пясъка с пети. Замръзна, щом видя как звярът се размърда и разкъсаният врат потръпна. След това цялото тяло се разтресе толкова силно, че плътта се раздра, а демонът сякаш се смъкна надолу и се сви, ивица кожа на хълбока му започна да се издува, после се разцепи и се показаха острите ръбове на счупени ребра.

Финара изчака десетина удара на сърцето, след което продължи бавното си мъчително отстъпване нагоре по пясъчния склон. В един момент петата на ботуша ѝ откърти голям колкото юмрук камък и той се изтъркаля надолу, но това не предизвика реакция от страна на звяра. Добила отново кураж, тя присви крака и се изправи; лявата ѝ ръка увисна безпомощна и подута. Обърна се, начерта в ума си пътя за отстъпление между канарите и предпазливо тръгна нагоре.

Щом стигна, се извърна и погледна към вече останалото далече назад същество. Беше изгубила седлото и цялото си снаряжение, навързано за него. Погледна копието си — оръжие, което носеше още от Кръвния си ден: беше наполовина затиснато под трупа на коня. А и животното ѝ беше верен спътник от толкова време… Въздъхна, обърна се на изток и тръгна.

Дневната светлина гаснеше и Финара трябваше да вземе решение. Вървеше по осеяния с канари ръб над пясъчния бряг, но бавно, а увисналата ѝ ръка я затрудняваше. Ако се спуснеше долу на брега… трябваше да си признае, че бреговата линия будеше в нея непознат досега страх. Нямаше как да е сигурна дали извлеклият се на брега звяр е единствен. Като нищо можеше да има и други, и това, което ѝ се стореше в сумрака като скала, можеше като нищо да се окаже друго такова същество. Другата възможност беше да тръгне косо навътре в сушата, на по-равната ивица от Блещукаща съдба, където тревите бяха изсъхнали и бе останал само камънак и прашлива пръст. Рискът в това, с настъпващата нощ, можеше да дойде от високите треви — голите вълци с охота гонеха плячка в пустинния район.

Все пак на равното можеше да върви по-бързо и да стигне до приятелите си много по-скоро. Финара извади меча си, който някога бе на баща ѝ, Хуст Хенаралд. Беше мълчаливо оръжие, отпреди Пробуждането, но отлично. По дължината на острието минаваха лъкатушещи шарки, извити при дръжката. Вляво от нея морето Витр блестеше призрачно и блясъкът заигра пред очите ѝ по лъскавия метал.

Финара тръгна през разядените канари и скоро стигна до равнината. Погледна стената от черна трева вдясно. В нея имаше по-тъмни пролуки, издаващи някои от скритите пътеки, утъпкани от зверовете, обитаващи Блещукаща съдба. Повечето бяха малки, използвани от сърноподобни животни, които Стражите виждаха много рядко, а и тогава — само блясък на люспеста козина, мярнала се за миг гърбица или високо вдигната, шмугваща се в тревата опашка. През други пролуки лесно можеше да мине кон — те бяха от хегестите, влечугоподобни глигани, грамадни и зли. Но преминаването на тези зверове през високите треви беше шумно и тя щеше да чуе всяко приближаване отдалече. А и хегестите не можеха да надбягат конен Страж: лесно се уморяваха или губеха интерес. Единственият им враг бяха вълците, привлечени от някой труп в равнината, в утъпкани участъци трева, плувнала в кръв и осеяна с раздрана козина.

Помнеше как бе чула веднъж такава битка в далечината, пронизителния, разкъсващ ушите вой на вълците и тежкия гневен рев на подгонения хегест. Такива спомени бяха неприятни и тя пак погледна с опасение високите треви.

В небето бавно се появиха звезди, като пръски Витр. Легендите разказваха за време без звезди, когато нощният купол бил ненакърним и дори слънцето не смеело да отвори самотното си око. Тогава камък и земя нямало, нищо нямало освен Мрак, първичната сила, във вид на нещо, което можело да се сграбчи, да се задържи в шепа и да се изсипе между пръстите. Дори по онова време в земя и камък да се бил таял някакъв живот, това било само обещание за бъдеща възможност.

Това обещание само чакало целувката на Хаоса, като животворяща искра и като противопоставяща се сила. Обгърнат от наложения ред, вътрешно присъщ на Мрака, Хаосът подел войната, която била животът. Слънцето отворило окото си и с това посякло на две цялото съществувание, разделяйки селението на този свят на Светлина и Мрак — а те също подели война помежду си, отразявайки борбата на самия живот.

В тези войни бил изваян ликът на времето. „Раждане се ражда и смърт свършва.“ Тъй бяха написали древните в пепелищата на Първите дни.

Финара не можеше да проумее описаното от тях съществуване. Щом нямаше време преди, нито време след, то не беше ли мигът на сътворението вечен и същевременно вечно мигновен? Не беше ли все още в своето пораждане и същевременно вечно умиращ?

Казваха, че в първата тъмнина нямало никаква светлина и че в лоното на светлината нямало никаква тъмнина. Но без едното другото не би могло да се разпознае като съществуващо — нуждаеха се едно от друго в самото утвърждаване на състоянията си, защото тези състояния съществуваха само в сравнение — не, всичко това объркваше мислите на смъртния, оставяше ума заклещен в понятия, скрити в сенки. Финара инстинктивно се плашеше от такива крайности, в мисъл, както и в поведение. Вкусвала беше горчивата отрова на Витр. Познавала беше ужасяващата пустота на непрогледния мрак. Дръпвала се беше уплашено от зноя на огъня и от заслепяващата светлина. За нея животът можеше да се вкопчи само в място точно като тази тънка граница, граница между две гибелни сили, и така да съществува в несигурност — в тези студени равнодушни сенки.

Светлината вече воюваше в дълбините на небесната нощ — звездите бяха доказателство за това.

Помнеше как бе коленичила, в мига на своето заклеване да служи като Страж, помнеше боязливото си присвиване в онази магическа пустота и убийствения студ на сферата от мощ, обкръжила Майка Тъма. И с онова смразяващо докосване, там, на челото ѝ, ѝ бе предложена някаква неустоима утеха, нашепване за пълно отдаване — страховете бяха дошли чак по-късно, с всяващите трепет секващи дъха последици. В края на краищата, преди да прегърне Тъмнината, Майка Тъма беше смъртна жена Тайст — не много по-различна от самата Финара.

„Но сега я наричат богиня. Сега коленичим пред нея и приемаме лика ѝ като лик на самата Тъма, присъствието ѝ — като самата първична сила. Какво е станало с нас, че толкова да затънем в суеверие?“

Предателски мисли бяха това — знаеше го. Играта на философа за отделяне на власт от вяра беше лъжа. Верите обхващаха целия диапазон, от почитането на всемогъщи духове в небето до вричане в любов пред мъж. От вслушване в гласа на божия воля до приемане правото на офицер да командва. Единственото различие бе в мащаба.

Беше превъртала в главата си аргументите в полза на това твърдение безброй пъти. Доказателството според нея се намираше в използваната разменна монета, защото винаги беше една и съща. От форулканския командир, заповядала на войниците си да влязат в битка, до плащането на глоба за вадене на оръжие по улиците на Карканас: „Не се ли подчиниш, излагаш се на смъртен риск. Ако не живота, то свободата ти, а ако не свободата, то волята ти, а ако не волята, то желанието ти. Какво са тези неща? Монети с различна мярка, измерител на стойност и цена.

Властвай над тялото ми, властвай над душата ми. Монетата е същата.“

Нямаше никакво време за учени и техните извъртащи игри. И никакво време за поети също така, поетите сякаш бяха обсебени от манията да прикриват сурови истини в изкусителна реч. Дарът на всички тях в цялост беше отвличане, опияняващ танц по ръба на пропаст.

Внезапно мярнало се смътно петно в сумрака. И пронизителен вой, предназначен да смрази плячката. Острието лъсна като змия под вихъра на звездите, като език на Витр. Разкъсващ ушите крясък и мятащо се по земята смъртно ранено тяло. Съсък и ръмжене, дращещи лапи зад нея. Замах…

Фарор Хенд се изправи рязко и вдигна ръка на Спинок да мълчи. Нов зловещ вой прокънтя в нощта далече на запад. Спинок извади меча си и бавно се изправи. Финара Стоун беше закъсняла — половината нощ бе изтекла.

— Не чувам друг глас — каза Фарор. — Нито на хегест, нито на трамил.

— Нито на кон — каза Спинок.

Вярно беше. Тя се поколеба, дъхът ѝ бавно излезе на съсък през ноздрите.

— Все пак — продължи Спинок — съм притеснен. Обичайно ли е Финара да остава сама на открито толкова късно?

Фарор поклати глава и взе решение.

— Стой тук, Спинок. Ще ида да я потърся.

— Отиваш при онези вълци, братовчедке?

Нямаше да го лъже.

— Само за да се уверя, че плячката им не е нашият капитан.

— Добре — отвърна той. — Защото вече ме е страх за нея.

— Разпали огъня по-силно — каза тя, взе седлото си и тръгна към коня.

— Фарор.

Тя се обърна. Очите му блестяха над първите пламъчета, близнали нагоре от жарта. Лицето му бе червено от светлината им.

— Пази се — каза той. — Не искам да те загубя.

Тя помисли какво да му каже, за да го успокои, да го изтласка от неща, скрити под думите му. Да изтласка и себе си.

— Спинок — каза му. — Имаш много братовчеди.

Той изгледаше изненадан.

Тя се обърна и тръгна отново към коня си, за да не го гледа повече. Тонът ѝ бе прозвучал пренебрежително. Не беше искала да е така, но грубостта му вече отекваше в мълчанието помежду им, жестоко като рана. Бързо оседла коня и измъкна копието си от калъфа. Смуши животното с пети, изведе го от заслона на високите назъбени канари и го подкара към тревите.

В нощта отекна нов, пронизителен вълчи вой. Срещу дребна плячка глутниците бяха от не повече от три-четири звяра. Но това сега прозвуча като от десетина гърла, може би дори повече. Твърде много дори за хегест. Но тя не чу други викове, а ревът на трамил можеше да събори и каменен зид.

„Тя е. Конят ѝ е мъртъв. Бие се сама.“

Под вихъра от звезди Фарор пришпори коня си в галоп.

Споменът за лицето на Спинок над оживелите пламъци витаеше в ума ѝ. Изруга тихо и се помъчи да го разсее. След като това не подейства, се постара да го преобрази в лика на годеника си. Малцина щяха да твърдят, че Кагамандра Тюлас е красив: лицето му беше прекалено слабо, дори мършаво — нещо, което бе придобил от войните — годините на лишения и глад, — а в очите му имаше нещо кухо, като празни раковини, обитавани от жестоки спомени, които се свиваха в боязън от светлината. Знаеше, че не я обича. Убедена беше, че не може повече да обича.

Роден в малък дом, той беше служил като офицер в легиона на Урусандер, на длъжност командир на кохорта. Ако нищо друго не се беше случило с Тюлас във войните, положението му нямаше да е особено ценно за дома Дурав. Мъж с низше потекло от Легиона не бе голяма придобивка за никоя невяста. Но ако беше възможна любов — ако този вгорчен, увреден човек можеше да спечели такова нещо и да съумее да се отзове подобаващо, — тогава малцина щяха да се противопоставят на брачния съюз. Само че в този момент славата бе намерила Тюлас и когато спаси живота на Силхас Руин, командирът на кохорта си бе спечелил благословията на самата Майка Тъма. Нов Висш дом щеше да е възнаграждението от този брак, издигането на разширената фамилия на Кагамандра.

Заради собственото си родословие Фарор трябваше да намери начин да заобича Кагамандра Тюлас.

И все пак, докато яздеше в нощта, не можеше да намери в ума си лицето му — оставаше замъглено, безформено. А в онези тъмни петна, където трябваше да са очите му, виждаше блещукаща светлина на огън.

Обсебванията бяха безвредни, стига да оставаха затворени вътре, пленени и оставени да крачат в клетката на съвестта. А ако изкушението беше ключ за тази клетка — е, тя го беше заровила дълбоко.

Тежкото копие ѝ пречеше и тя реши да го намести в прикрепеното към седлото гнездо. Не чуваше вълчия вой вече от доста време и по голата, окъпана в сребриста светлина околност пред нея нямаше нищо, което да издаде присъствието им. Но тя знаеше на какво разстояние може да се чуе такъв вой.

С усилие на волята прочисти ума си и наостри сетива към тревите. Поязди още малко, а после някакъв инстинкт я накара да забави коня. Копитата забиха в двоен ритъм, щом животното премина в тръс и я заподмята на седлото. Вече се вслушваше за звука, от който се боеше: приглушеното ръмжене на вълци, дърлещи се над убитата си плячка.

Но вместо него свиреп крясък разцепи нощта и я стресна. Тя издърпа копието и се надигна на стремената. Дръпна юздите и принуди коня да мине в ходом. Викът беше наблизо. Все пак не можеше да види пред себе си нищо нередно.

„Там.“

Изгърбена фигура, кървава диря, черна в сивата прах. Отвъд нея — още една.

Фарор подкара коня си покрай първия мъртъв вълк. Забиване на меч беше пронизало меката тъкан на корема и бе разпрало вътрешностите. В бягството си дивото същество беше влякло червата си, докато накрая не се беше оплело в тях. Сега вълкът лежеше неподвижно, като нещо преобърнато отвътре навън. Кръвта се съсирваше по люспестата му козина и потрепващите очи гаснеха.

Вторият звяр, който лежеше на десетина разтега по-натам, беше посечен почти на две — посичане надолу през гръбнака и между ребрата. Земята наоколо беше раздрана на бразди. Фарор предпазливо се приближи.

Никакви следи от ботуши в пръстта, но браздите от нокти и ритащи крака като нищо можеше да са ги скрили.

От дълбоката рана все още течеше кръв и когато се наведе, Фарор успя да види тупащото с усилие сърце на звяра. Фарор се отдръпна. Злите вълчи очи я проследиха и главата понечи да се надигне.

Тя опря върха на копието в меката торбичка на гърлото и натисна. Вълкът се опита да захапе пръта, но после отпусна глава и очите му угаснаха. Фарор издърпа оръжието и се огледа.

Тревите бяха като разбита стена на петнайсетина крачки вляво от нея, повечето смачкани и накъсани от преминаването на много зверове. Тук-там плиснала кръв бе оставила тъмни ивици в сивата прах. Търсещият ѝ поглед се спря на една от пътеките, където скорошното преминаване беше сякаш най-яростно. Гъстите корени от двете страни на пътеката бяха покрити със съсирена кръв. Видя и посечени от острие стръкове.

Спря коня и се вслуша, но тъмната нощ бе стихнала отново. Фарор погледна пътеката с опасение. Подозираше, че ако тръгне по нея, ще се натъкне на ужасна сцена — вълци, оглозгващи труп. Щеше да ѝ се наложи да ги прогони, стига да можеше, та макар и само за да спаси останките на Финара Стоун. Ясно ѝ беше, че битката е свършила.

Поколеба се. Наистина си беше страшно. Не беше сигурно, че ще може да надвие голите вълци. Още глутници щяха да бъдат привлечени тук от миризмата и злокобния вой, който бе чула преди малко. Някъде във високата трева имаше оголено място, отъпкано и кърваво, и около него кръжаха съперничещи глутници. Вече можеше да са се насъбрали петдесет звяра — и щяха да са гладни.

Мисли за брак, за живот в Карканас и за греховни желания — всичко това отпадна, щом осъзна, че Спинок може да се окаже сам, изправен пред опасността да се върне до укреплението без защита по фланговете. Сам и изоставен. А Кагамандра Тюлас щеше да бъде оставен да скърби, или поне да си дава вид, че скърби — но и това щеше да потъне в онези кухи очи, още един жесток спомен към безбройните други, и той щеше да изпита угризението от това колко слаба е тази скръб, а то щеше да издълбае още повече празнота в корубата на душата му.

Хвана по-здраво копието, наведе се напред, прошепна в ухото на коня и се приготви да го пришпори по пътеката.

Смътен звук зад нея… и тя се извърна.

Финара Стоун се измъкваше измежду канарите над брега. Мечът ѝ беше прибран в ножницата и тя махна на Фарор да се приближи.

С разтуптяно сърце Фарор подкара ходом към капитана.

С второ махване Финара ѝ посочи да слезе.

Беше оплискана със засъхваща кръв. Лявата ѝ ръка като че ли беше счупена, рамото — ужасно изкълчено. Вълчи зъби бяха разкъсали мускула на лявото ѝ бедро, но раната беше превързана грубо.

— Помислих, че…

Финара я дръпна към себе си и прошепна:

— Тихо! Нещо е излязло от морето.

„Какво?“ Объркана, Фарор посочи към пътеката през високата трева.

— Тревите са сечени с меч. Помислих, че си ти, капитане.

— И щеше да тръгнеш след мен? Страж, щях да съм мъртва. Щеше да дадеш живота си безсмислено. На нищо ли не съм те научила?

Фарор не отговори, едва сега осъзнала, че е започнала да желае този край, макар все още да я нараняваше скръбта, която можеше да изпитат другите. Бъдещето изглеждаше безнадеждно — не беше ли по-простичко да загуби живота си сега? Канеше се да направи точно това и я беше обзело спокойствие, дори възторг пред лицето на вечния покой.

— Глутницата беше малка — продължи Финара след миг мълчание, през който се вгледа напрегнато в лицето на Фарор. — Бързо се справих с нея. Но опасността бе твърде голяма, затова се върнах сред скалите. И намерих следа… излиза от Витр.

— Но това е невъзможно!

Финара отвърна с гримаса.

— Щях да се съглася с теб… вчера. Но сега… — Поклати глава. — Стъпки, пълни с локвички Витр, изляла се в тях. Тъкмо проследявах дирята, когато ти дойде.

Фарор отново се извърна към високите треви.

— Но там… — Тя посочи. — Чух вълчи вой.

— И аз — кимна капитанът. — Но кажи ми, Фарор Хенд, мислиш ли, че едно същество от Витр ще се страхува от вълци?

— И какво ще правим?

Финара въздъхна.

— Чудя се дали не долових лудостта ти. Трябва да разберем повече за това странно същество. Трябва да оценим заплахата — все пак нали това е задачата ни на Външния предел?

— Значи го проследяваме?

— Не тази нощ. Ще се върнем при Спинок — трябва да си почина и раните ми трябва да се почистят, за да не заберат. Засега обаче води коня си за юздите. Щом се отдалечим достатъчно, ще яздим двете.

— Вълците ли убиха коня ти, капитане?

Финара се намръщи.

— Не. Дръж копието си в готовност и се пази от тревите.

Тръгнаха.

Раненият ѝ крак ги забавяше и ѝ се искаше да се качи на седлото зад Фарор. Изтръпването в ръката бе отстъпило на пулсираща болка, от която светът почервеня, и тя усещаше стърженето на кокал в кокал в рамото си. Но всички тези притеснения не можеха да заличат от ума ѝ погледа, който беше видяла в очите на Фарор Хенд.

В него имаше жажда за смърт, лумнала черна и яростна. Виждала го беше и преди, започнала беше да вярва, че е недостатък сред тайстите, изникващ при всяко поколение като отровен плевел сред житно поле. Умът, притиснат в ъгъла, за да обърне после гръб на външния свят. Ум, който не вижда нищо друго освен стени — никакъв изход, никаква надежда за избавление — и закопнява за края на всички тревоги и смутове, за внезапното изчезване на „аз“, намерено в някое героично, ала обречено деяние, някой жест, предназначен да заблуди другите, предлагайки лъжливи мотиви. Скриването на тайното желание беше целта, а смъртта предотвратяваше всякакъв спор.

Струваше ѝ се, че знае какво е обсебило душата на Фарор Хенд. Нежелан годеж, перспективата за живот, обвързан с един прекършен мъж. А тук, в тази пустош, където всякакви забрани отпадаха, до нея имаше един млад мъж, когото бе познавала през повечето си живот. Млад и дързък в невинността си, съзнаващ вродения си чар и съкровищата, които той можеше да му спечели. Спинок Дурав беше ухажван от жени и мъже още откакто бе навършил пълнолетието си. Беше се научил да не дава твърде много от себе си, тъй като ръцете, посягащи към него, не желаеха нищо друго освен завоевание и притежание. Беше достатъчно благоразумен, за да се пази.

И все пак той все още беше млад и обожанието, което явно изпитваше към по-голямата си братовчедка, прерастваше в нещо друго. Финара беше долавяла проблясъци на искреност в дискретните флиртувания на Спинок с Фарор Хенд. Двамата братовчеди вече се бяха въвлекли в мъчително изтезание, сякаш без да съзнават вредата, която обещаваше то, сигурността, с която щеше да съсипе живота им.

В по-мрачните времена в легиона бяха разкрити истини за естеството на изтезанието. Че като акт на жестокост, целящ да прекърши жертвата, изтезанието действа само с обещанието за края си: всяко изтезание намира ефективност в блаженството на облекчението. Тази игра на мъчителна болка между Фарор Хенд и Спинок Дурав беше в сърцевината си същото. Ако не се намереше облекчение, животът им щеше да е вгорчен, а самата любов — ако изобщо дойдеше — щеше да е още по-горчива на вкус.

Фарор Хенд разбираше това. Финара го беше видяла в очите ѝ — внезапно прозрение, закипяло в бурята на собствената ѝ предстояща смърт. Двете се бяха оплели в кълбо от невъзможности и така се беше родило страстното желание да умре.

Финара Стоун беше потресена, но не можеше да направи кой знае какво — все още не. Първо трябваше да се върнат във външния пост. Ако успееха, щеше да е лесно да се преназначи единият от двамата колкото може по-далече от другия. Разбира се, капитанът знаеше много добре, че това може да не подейства. Мъчението можеше да се простре на огромни разстояния и често пъти всъщност ставаше по-силно под напрежение.

Имаше и друга възможност. Беше се появила като случайна мисъл, в миг на искрено възхищение, но сега искрата я разпали… все пак остана достатъчно благоразумна, за да се побои, че мотивите ѝ може да се окажат обект на подозрение и че дори тук ще има последствия. Можеше да предвиди някои от тях, но не всички. Все едно. Егоизмът все още не беше престъпление.

Щеше да е злоупотреба с ранга ѝ, вярно, но ако приемеше цялата отговорност, можеше да смекчи щетата и каквото и да загубеше самата тя — е, щеше да го преживее.

— Сега — каза тя и Фарор измъкна едното си стъпало от стремето и се пресегна надолу.

Финара се хвана със здравата си ръка и се изруга за непохватността си. Стъпи в стремето с единия крак, издърпа се нагоре, прехвърли другия крак над задницата на коня, намести се отзад на седлото и чак тогава пусна ръката на Фарор.

— Явно много боли — каза Фарор Хенд.

— Е, нали се качих. — Финара обгърна със здравата си ръка кръста на Фарор. — Давай към Спинок, Страж. Сигурно е полудял от тревога.

— Знам — отвърна Фарор Хенд и пришпори коня.

— Колкото по-скоро разбере, че сме в безопасност, толкова по-добре.

Фарор кимна.

Финара продължи.

— Все пак ти си любимата му братовчедка, Фарор Хенд.

— Познаваме се добре, капитане, вярно.

Финара затвори очи. Искаше ѝ се да отпусне лице на рамото на Фарор, да го притисне в гъстата черна коса, излязла изпод широкия ръб на шлема. Беше капнала. Събитията от тази нощ бяха изопнали нервите ѝ докрай. Не мислеше ясно.

— Има отговорности — промърмори тя.

— Капитане?

— Твърде млад е, мисля. Този Витр… като целувката на Хаоса. Трябва да… трябва да пазим срещу такива неща.

Коприните помежду им бяха хлъзгави, изплъзваха се с подскачането на коня. Движението отпращаше вълни болка през раненото ѝ бедро. Лявата ѝ ръка беше невероятно подута, чудовищна като на демон.

„Може би ще се наложи да ги отрежат. Инфекцията е най-големият риск. Изпаренията от сребристото море са вредни, така поне казват. Заразена ли съм вече?“

— Капитане?

— Какво?

— Хванете се по-здраво за мен — усещам, че ме изпускате. Няма да е добре, ако паднете.

Финара кимна на рамото на Фарор. Конят под тях тичаше с усилие, дъхът му излизаше накъсан и горещ. „Само тъпи същества могат да носят такъв товар. Защо е така?“

Тежестта на капитана зад гърба ѝ се местеше, Финара беше на косъм всеки момент да падне и Фарор Хенд хвана юздите с една ръка, а с другата стисна здраво китката на Финара.

Притиснато в нея тяло беше кораво и жилаво, почти като на мъж. Финара Стоун се беше сражавала в защита на мините Хуст като Домашен меч под командата на баща ѝ. Беше само с няколко години по-голяма от Фарор и все пак за по-младата жена беше ясно, че в този скромен отрязък, който ги дели, има цял живот опит. През годините, в които бяха патрулирали заедно в Блещукаща съдба, Фарор бе започнала да мисли за капитана си като за стара и професионално отдалечена, както подобаваше за ветерани. Физически дъщерята на Хуст Хенаралд беше източена и с мускули, усукани като въжета. Лицето ѝ беше на остри ъгли и същевременно със съвършени пропорции, а очите ѝ много рядко се задържаха в очите на друг. Вечно бързо бягаха настрани.

Спомни си как Финара се беше взряла в нея преди малко и усещането беше почти физическо, сякаш я беше притиснала в стена. Мигът я беше потресъл. Не беше подготвена за другото разкритие. „Някой е дошъл от морето.“ Спомни си отново за вълците, посечени и присвити в собствената си кръв, осеяната с вътрешности и съсирена кръв пътека, врязала се през стената от трева.

„Някой е дошъл от морето.“

Успя да различи напред смътното сияние от лагерния огън. Спинок трябваше да е използвал целия им запас от дърва, за да направи този маяк. Капитанът нямаше да е доволна.

Спинок беше чул приближаването им и беше излязъл напред, с извадено оръжие. Тя му махна към лагера и подкара зад него.

— Капитанът е ранена. Помогни да я свалим, Спинок. Внимателно с лявата ѝ ръка и рамото.

Усети го как пое Финара в ръцете си — тя беше почти в безсъзнание — и нежно я смъкна от конския гръб. След това слезе и тя усети как хладният въздух се плъзна по гърба ѝ, след като влажните коприни се отлепиха от кожата ѝ.

Спинок отнесе капитана до разпънатата походна постеля и попита:

— От коня ли е паднала?

Фарор видя невярващия поглед, който ѝ хвърли. За Финара се носеше слух, че се е качвала на кон по виещо се стълбище на кула.

— Нападнали са я.

— Не мислех, че вълците биха рискували такова нещо.

Без да му отвърне, Фарор отиде до багажа си и започна да рови в превръзките, ножовете за изстъргване и мазилата, съставящи лечителския ѝ комплект. Върна се при Спинок и коленичи до капитана.

— Първо ухапаното на крака ѝ. Помогни ми да махна превръзката.

Раната, която се оголи, беше жестока. Плътта вече се беше подула и зачервила.

— Спинок, нажежи ножа за изстъргване.

Слънцето вече се беше вдигнало високо, а капитанът все още не се беше свестила. Фарор Хенд бе разказала на Спинок всичко, което знаеше за снощните събития, и Спинок се беше смълчал. Бяха използвали повечето ѝ целебни мазила и нишката от сухо черво, за да обработят раната, след като изгориха каквото можаха от разкъсаната мъртва плът. Белегът щеше да е жесток, а все още не бяха сигурни дали са премахнали заразата. Финара Стоун продължаваше да гори в треска, когато наместиха костите и след това стегнаха в шина и превързаха раменната кост. Възможността да тръгнат да гонят странника оставаше далечна.

Най-сетне Спинок каза:

— Мислех, братовчедке. Май сме обречени да прекараме още една нощ тук, освен ако не вържем носилка между двата коня и да откараме капитана. Ако ще го правим, трябва да е веднага. Ще ни даде достатъчно време да стигнем до укреплението преди нощта.

— Капитанът иска да проследим странника.

Той се огледа.

— Трудно ми е да го повярвам, признавам. От морето Витр?

— Аз ѝ вярвам. Видях мъртвите вълци.

— Не може ли да са тези, които са нападнали Финара? Ако е изпаднала в треска от инфекцията, може да се е объркала, да се е въртяла по собствената си диря. Онези следи може да са нейните.

— Изглеждаше с бистър ум, когато я намерих.

— Значи трябва да чакаме?

Фарор Хенд въздъхна.

— Нямам друга идея. — Погледна отпуснатото на земята тяло на Финара Стоун. — Съгласна съм с теб — капитанът трябва да се върне до външния пост колкото може по-скоро. Не е в състояние да ни води по дирята на странника, а без сериозен лечител като нищо може да умре.

— И какво предлагаш?

— Ще седне зад теб на коня ти — вързана за теб. И ще я откараш до външния пост. Аз ще проследя пришълеца.

— Фарор…

— Твоят кон е по-здрав и е отпочинал. Има моменти, когато трябва да яздим сами на тези патрули. Знаеш го, Спинок.

— Ако се събуди…

— Ще се разгневи, да. Но отговорността е моя. Може да си спести гнева за мен. — Стана. — Ти сам го каза: трябва да побързаме.

По време на подготовката Фарор се беше придържала към хладен професионализъм и не беше казала нищо, докато го гледаше как се отдалечи, гмурна се в нажежената като пещ пътека през тревите и изчезна от погледа ѝ само едва след няколко удара на сърцето. Нямаше да има никакъв покой, никаква топлина, споделена помежду им. Бяха двама Стражи на Външния предел и ги чакаха задачи. Блещукаща съдба гъмжеше от опасности. Стражи умираха. Това бяха прости истини. Време беше Спинок да ги научи.

След това пое в тръс на запад, обратно по пътеката, по която беше яздила миналата нощ. На суровата слънчева светлина тревите изглеждаха още по-застрашителни и враждебни. Беше самозаблуда да си въобразяват, че познават света, че знаят всяка негова подробност. Винаги действаха невидими сили, по скрити схеми, които никой смъртен не можеше да проумее. В нейните очи животът не беше нещо повече от пресичане на непознати пътеки, една след друга. Това, което ги правеше, можеше да се опознае само ако проследиш една пътека, но това означаваше да изоставиш своята: онзи стремглав устрем към мястото, където свършват всички неща. Вместо това човек продължаваше напред, учуден — и често уплашен.

Погледнеше ли наляво, виждаше стената от черни треви, потръпваща, развълнувана и мъглива в дневната горещина. А знаеше, че из Блещукаща съдба има безброй пътеки. Навярно, ако можеше да ѝ израснат криле като на птица, щеше да излети високо и да види всяка пътека, и може би да различи нещо като схема, карта на отговори. Щеше ли да и предложи облекчение това? Право напред границата се изпъваше като разбит път.

Най-после стигна до първия мъртъв вълк. Малки люспести плъхове бяха изпълзели от тревите, за да оглозгат трупа. Разбягаха се с приближаването ѝ и се хлъзнаха като змии назад, за да потърсят подслон под дебелите стръкове. Тя подкара коня напред и стигна срещу отвора в тревите. Пролятата кръв беше почерняла, гъмжеше от насекоми и в горещината Фарор надуши вонята на бързо разлагаща се плът.

Дръпна юздите, изгледа за миг отвора и смуши коня през него.

Горещината сред високите стръкове я обгърна, задушаваща и свирепа. Конят изпръхтя, възбуден и изпънал уши назад. Фарор заговори тихо, за да го успокои. Вонята на кръв и сукървица лепнеше в гърлото ѝ с всеки дъх, който поемеше.

Малко по-навътре се натъкна на още два мъртви вълка и откоси смачкана трева от двете страни. Спря коня, наведе се напред и надникна в една такава странична пътека. Едва успя да различи задните крака на трети вълчи труп. Изправи се и бързо преброи утъпканите ивици от двете страни.

Пет. Не можеше да има мъртъв звяр във всяка от тях, нали? Но засъхналата кръв беше навсякъде.

Продължи напред.

След петдесет крачки пътеката излезе на поляна и на поляната имаше още една избита глутница, четири вълка, разхвърляни със свирепи удари от двете страни на дълбоко разровена пътека, която цепеше право през центъра на поляната и изчезваше отсреща. Имаше нещо почти пренебрежително в начина, по който вълците бяха посечени и оставени да издъхнат от ужасните си рани.

Въпреки горещината Фарор Хенд потрепери, но прекоси поляната.

Продължаващата от другата страна пътека се стесни и конят и трябваше да избутва настрани дебелите остри стръкове — ръбовете им дращеха дървените плочи на бронята, пазеща краката и хълбоците му. Тежките стръкове се люшкаха и заплашваха да се огънат над нея и коня. Фарор извади меча си и започна да ги избутва от лицето и шията си.

Скоро реши, че това не е пътека на дивеч, защото вървеше много право, минаваше покрай потоци и извори, но не показваше отклонения. Посоката беше юг. Ако продължеше така, щеше да води към Карканас.

Пришълецът се беше придвижвал през нощта. Фарор не видя никакви следи от бивак или поне място, където да е отдъхвал. Вече беше късен следобед, небето беше без облаци, а светлината сякаш се беше втечнила във въздуха, като от пламъци, бушуващи под набъбваща кора, и тази светлина пъплеше през черните треви като зловещи езици. Никога не беше виждала такава светлина и светът наоколо изведнъж ѝ се стори призрачен и зловещ. „Промени идат на този свят.“ Пот потече под копринените ѝ дрехи.

Някъде на изток Спинок вече се приближаваше към външния пост, но сигурно щеше да стигне много след свечеряване. Тя знаеше, че той и Финара ще са в безопасност, докато са на коня. Вълците не обичаха конете, а освен това конете на Стражите бяха обучени за бой. И все пак се боеше за Спинок и Финара. Ако инфекцията на капитана се влошеше…

Излезе на нова поляна, а в другия ѝ край стоеше жена, с лице към нея. Светлокожа, русата ѝ коса разрошена и грубо отрязана до раменете. Беше гола, ако не се броеше заметнатата на раменете ѝ люспеста кожа на вълк. Фарор успя да види жестоки изгаряния от слънцето почти навсякъде по тялото ѝ.

Дръпна юздите, прибра меча си в ножницата, вдигна ръка и извика:

— Идвам с мир.

Не виждаше никакви оръжия, нито нож дори. Но в това нямаше никаква логика — вълците бяха избити с острие, а и златните кичури на жената бяха срязани като че ли със същото грубо пренебрежение.

„Много млада е. Тънка е като момче. Не е тайст.“

— Разбираш ли ме? Азатанай ли си?

При тази думи жената вдигна глава и очите ѝ блеснаха рязко. После проговори:

— Разбирам твоя език. Но не е моят. Азатанай. Знам тази дума. „Азат древлид наратарх Азатанай.“ Хората, които не бяха родени.

Фарор Хенд поклати глава. Никога не беше чувала езика, на който заговори жената. Не беше азатанайски, нито форулкански.

— Проследихме те от морето Витр. Аз съм от Тайст, Страж на Външния предел. Името ми е Фарор Хенд, от рода на дома Дурав. Приближаваш се към границите на Куралд Галайн, дома на моя народ.

— Море ли?

— Можеш ли да ми кажеш името си? — попита Фарор.

Жената поклати глава.

— Отказваш ли, или не можеш да си спомниш?

— Не помня… нищо. Море?

Фарор Хенд въздъхна.

— Вървиш на юг… защо?

Жената отново поклати глава.

— Въздухът е толкова горещ. — След това се огледа и добави: — Май не очаквах това.

— Тогава ще ти дам име на тайст. Засега, докато паметта ти се върне. И ще те отведа до Карканас, където властва Майка Тъма. Приемливо ли е това?

Жената кимна.

— Наричам те Т’рисс.

Жената кривна глава и се усмихна.

— Родена от морето.

— Ще вървиш ли, или ще яздиш с мен?

— Животното ти изглежда полезно. И аз ще имам такова.

После се обърна и впи поглед във високите треви вляво от нея. Изведнъж нещо там се задвижи и Фарор посегна към копието. Черните стръкове трева се заогъваха и заусукваха, стягаха се на огромни възли. Чу се как изпращяха изтръгнати от твърдата земя корени, чу се и плющене и звук като при усукване на въжета. Пред очите ѝ започна да изниква същество.

Кон от сплетена трева. Надигна се все едно се изтръгваше от земята и се изтръска от прахта. Беше грамаден. Очите му бяха зейнали дупки. Устата му — гмеж от остри стръкове. Тежестта му изглеждаше огромна, много по-голяма, отколкото трябваше да е за нещо, сътворено от трева.

Конят на Фарор отстъпи назад притеснено и тя едва го удържа.

Т’рисс вече беше почнала да си прави облекло от тревите, стилът като че ли наподобяваше коприните на Фарор. Не правеше никакви жестове, докато черните стръкове се виеха около тялото ѝ, не издаваше с нищо владеенето на сила освен с волята си. Беше богоподобна магия и Фарор се изплаши до дъното на душата си. Вече загърната в тънко изплетена и странно гладка тъкан от треви, жената сътвори копие пак от тях, а след това меч и колан и го запаса. Накрая отново се извърна към Фарор.

— Аз съм родена от морето. Пътувам със Стража на Външния предел Фарор Хенд от рода на дома Дурав и яздим към Карканас, където властва Майка Тъма. — Изчака за миг и веждите ѝ бавно се вдигнаха.

Фарор кимна.

Видимо доволна от това, Т’рисс отиде при странния си кон и пъргаво се метна на гърба му. Хвана юздите, които сякаш бяха израснали от бузите му, точно зад извивката на устата, и пъхна вече обутите си в ботуши крака в стремената от усукани стръкове. После пак погледна Фарор.

— Да отварям ли пътеката, Страж Фарор Хенд?

— Ако обичаш. Благодаря.

— Същата посока?

— Да.

— Майка Тъма. — Т’рисс се усмихна. — Хубава титла.

Слънцето гаснеше на хоризонта като разтопено в огнена локва и Шаренас Анкаду беше може би единствената, която не се радваше на кончината му. Кожата ѝ имаше свойството да потъмнява много красиво, вместо да изгаря, и тя усещаше сиянието му на лицето, шията и ръцете си, отпуснати на рога на седлото.

Вярно, жегата беше свирепа, но Шаренас се наслаждаваше и на това. Не беше привикнала на студ, за разлика от повечето си родственици, като че ли, и всичките ѝ спомени за северните кампании срещу джелеките бяха неприятни. Войниците в кохортата ѝ неведнъж ѝ се бяха присмивали за многото кожи и струпаните дърва, когато лагеруваха, и не малко от тях бяха предлагали да лягат с нея — не по задължение, както твърдяха.

В легиона, разбира се, си имаше правила, забраняващи подобни волности с подчинените, и това беше само едно от многото такива правила, които Шаренас бе имала повод да ругае — макар и само наум. Беше млада, когато получи командването на кохорта, но едва ли бе изненадващо, предвид славата на двама по-стари нейни родственици. Имало си беше последствия, с които трябваше да се примири.

Докато яздеше сега в компанията на други офицери от легиона — включително разжалвани и оставени да бездействат, — за миг изпита съжаление. Нито Инфайен Менанд, нито Тейт Лорат бяха приели да придружат тази група и Шаренас знаеше, че другите се чудят какво означава отсъствието им. Ако потърсеха отговори от нея — а тя бе доловила няколко хвърлени към нея погледа, — щяха да се разочароват. Шаренас обичаше сестра си и братовчед си, възхищаваше им се и се отнасяше с голяма почит към тях — и със силна вяра. Ако в близките дни се наложеше да се вземе страна, тя беше сигурна, че те няма да се поколебаят да се отзоват на повика.

При все това трябваше да признае, че не може да е напълно уверена в някой от спътниците си в това начинание, и с тази мисъл очите ѝ проследиха отново грамадния бивш войник, яздещ зад авангарда на Хун Раал и Оссерк. Илгаст Ренд бе приел тази покана с неохота, или поне така се твърдеше, и настроението му несъмнено беше кисело, непроменено от самото им тръгване от Нерет Сор преди три дни. Всъщност, щом стигнаха до окрайнините на селището, първите му думи към Хун Раал бяха пряк въпрос: „Урусандер знае ли за това?“ Хун Раал беше избегнал въпроса с усмивка. Илгаст щеше да настои за отговор, ако не беше внезапното изявление на Оссерк, че баща му не само е в течение за предстоящото пътуване, но го одобрява.

Това беше лъжа, подозираше Шаренас. За миг си беше помислила, че Илгаст ще се опълчи на сина на Урусандер, но той просто се обърна с пренебрежително — и оскърбително за Оссерк — мълчание. Внезапният смях на Хун Раал и тежкото тупване по гърба на Оссерк бяха смекчили заплахата. Засега. Шаренас беше уловила гневния поглед, който Оссерк бе хвърлил към гърба на Илгаст няколко мига по-късно.

Е, съюзниците не бяха длъжни да бъдат и приятели. Илгаст Ренд беше господар на Голям дом. В много отношения имаше потенциално да губи повече от всяко друго лице в групата, ако нещата тръгнеха зле.

„Но няма. Хун Раал е доблестен. Знае какво прави и знае, като всички нас, че това, което правим, е правилното.“ За да потисне раждането на всякакви съмнения в ума си, трябваше само да мисли за Урусандер. А докато старият ѝ командир бе средоточието на всичките им амбиции — източникът на гласа на разума, чрез който исканията им за признание и справедливост щяха да бъдат чути, трябваше да бъдат чути, — нямаше нужда да се притеснява особено за младия Оссерк и тънката му кожа, за детинщината му и за дразнещата му неувереност. Във всеки случай Хун Раал беше винаги до момчето, за да смекчава тирадите му и импулсивните му реакции.

Придружаваха ги още четирима, макар че само един заслужаваше сериозно уважение в очите им. Трите братовчедки на Хун Раал, Серап, Рисп и Севег, бяха войници, вярно, но поклоннички на Хун. И ако имаше някаква истина в слуховете, то увереността на Хун в техния съюз беше поне отчасти спечелена под кожите, въпреки че и трите бяха втори братовчедки — не достатъчно близки, за да е престъпление, но достатъчно, за да позачуди някого и Хун да си навлече нечие неодобрително мърморене. Тъй или иначе, ясно беше, че трите млади жени боготворят по-големия си братовчед, и представата, че в сърцевината на това преклонение лежи полова мощ, развеселяваше Шаренас. От друга страна, споделеното съжаление можеше понякога да прилича на вярност, а тъй като така и не беше споделяла постелята на Хун Раал, не можеше да е сигурна дали е едното, или другото. В края на краищата Хун Раал прекаляваше с пиенето.

Подозираше, че рано или късно ще го възседне, но само когато я мотивираше ясна политическа изгода. Самият той не беше достатъчно знатен, въпреки че родът му беше, и тя много добре можеше да види опърничавата му наглост, вечно бореща се с дълга му към лорд Урусандер. Щеше да дойде момент, когато да се наложи някой да го поозапти — заради собственото му добро, — и това, което той би могъл отначало да помисли за триумфално завоевание от негова страна, бързо да се окаже нещо съвсем друго. Няма нищо по-лесно на света от това да унизиш мъж, когато е между женски крака. Ефектът е почти мигновен и винаги безпогрешен.

След това щеше да е лесно да разкара трите братовчедки на Раал с влажните устни. Нямаше да е толкова лесно да разкара последния войник в групата им обаче, който съумяваше някак да изглежда все едно, че язди сам, макар че всъщност беше между тях — до самата Шаренас, отляво. Изправен в седлото, споен като железни мечове в мъж, застрашителен и опасен, Кагамандра Тюлас не беше проговорил, откакто напуснаха Нерет Сор.

Разбира се, той знаеше много добре, че външният пост на Стражите, към който яздеха, е също така назначението на годеницата му, Фарор Хенд, и че преди да е свършила тази нощ, ще застане пред нея — за първи път след обявяването на годежа.

Шаренас толкова искаше да види този момент. Щеше да е… прелестно.

Кагамандра Тюлас беше мъртъв отвътре. Всяка жена можеше да го види само с един бегъл поглед в лишените му от светлина очи. Наранената му душа беше оставена някъде назад, захвърлена на някое бойно поле. Беше коруба, духът на съществото му стържеше като гнили зъби в желязна броня. На Тюлас като че ли не му харесваше, че е жив, сякаш едва ли не копнееше за смъртта, за да се процеди навън мъртвият покой, който го беше обсебил отвътре, да отрови останалото от същността му, плътта му, кожата му, лицето му, след което щеше да може в сетния си дъх да благодари за щедростта на онези, които ще го положат в безмълвната му гробница.

Горката Фарор Хенд. В новия ред, с издигането на Урусандер, политическата целесъобразност нямаше да може да оправдае жестокостта си спрямо такива неща като брак и любов. Силата на Великите домове, с всичките им зорко охранявани порти и стени, с всичките им вълчи ями и смъртоносни капани, щеше да бъде изтласкана настрани. Службата на кралството щеше да се превърне в единствената мярка за стойност. В онова бъдеще, което все повече се приближаваше, Фарор Хенд щеше да е свободна да се омъжи за когото си избере, макар че според иронията на онова бъдеще Кагамандра Тюлас, който беше отдал буквално всичко от себе си в защитата на кралството, като нищо можеше да се окаже най-желаната плячка.

И наистина, кой друг можеше да се окаже най-вероятно застанал до лорд Урусандер, като призрака на роден брат, за да гарантира стискането на ръцете, което щеше да свърже Майка Тъма с командира на легиона? Кой освен Урусандер щеше да е достатъчно храбър и смирен, за да удостои така Кагамандра Тюлас? И не бе ли направила самата Майка Тъма онзи щедър жест на тържествено признание към спасителя на живота на Силхас Руин? Не, Шаренас нямаше никакво съмнение в това, Тюлас скоро щеше да се озове застанал до трона, с едната облечена в метална ръкавица ръка на ефеса на меча му, с празните му очи — оглеждащи тронната зала в търсене на предизвикателство, на каквото никой нямаше да се осмели.

При все това щеше да е окаян съпруг за всякоя жена, щеше да вгорчи всякаква политическа изгода.

Щеше ли да вземе за своя съпруга Фарор Хенд? Така изглеждаше. Решението вече бе всечено дълбоко в камъка, твърдо като волята на каменоделец. Шаренас се замисли мимоходом дали може с лукавство да спести на Фарор такъв живот на скръб и самота. Кагамандра не можеше да бъде достигнат, не можеше да бъде дискредитиран — дори нямаше да си помисли за такова нещо, колкото и сладък да изглеждаше триумфът. Тъй че за Фарор Хенд си оставаше да се справи сама. Шаренас не я познаваше добре, освен че беше от родословната линия Дурав. Страж без офицерско звание — а това едва ли беше пост, който човек би избрал с охота. „Освен ако… помисли защо го направи, да дойде чак тук… сгодена е и няколко дни след това избира собственото си изгнание от Карканас.

Ха! Разбирам. Тя избяга от него. Чак тук, колкото може по-далече от Тюлас. О, колко прелестно! Фарор Хенд — твоят годеник те проследи! Не си ли възбудена? Не си ли замаяна от романтиката на жеста?“

Вечерта във външния пост обещаваше да е доста оживена. Шаренас смяташе да се задържи близо до Хун Раал, докато говори с командира на Стражите в усилията си да сключи съюз с Калат Хустаин. Но колкото и очарователен да можеше да се окаже този разговор, интересите ѝ вече се бяха изместили към драмата, или даже мелодрамата на тази съдбовна среща на годениците.

Горката Фарор Хенд. Щеше да е зашеметена. Щеше да се почувства толкова… уязвима.

А Шаренас тогава бързо щеше да предложи утеха. Разумна, разбираща, готова да изслуша, без да съди — а в онзи самотен външен пост към кого другиго можеше да посмее да се обърне Фарор? „Сподели ми тайните си, сестро, и заедно ще намерим изход от този кошмар. Дори това да означава съсипване на репутацията ти — ще ми благодариш за това след век или два, сигурна съм.

Покажи ми пътеката на своя копнеж, а аз ще хвана ръката ти и ще те поведа по нея. Както правят истинските приятели.“

Точно пред Илгаст Ренд яздеха капитан Хун Раал и Оссерк, синът на лорд Урусандер. Никой от двамата не вдъхновяваше Илгаст. Капитанът беше суетен и нагъл. Бъдещият принц беше най-бледото възможно отражение на баща си, лабилен и склонен към озлобление. Честно казано, беше изумително, че лорд Урусандер е създал такъв наследник. Но пък Илгаст много добре помнеше майката на Оссерк и нейната ненаситност. Ако не бяха физическите прилики между баща и син, като нищо щеше да е повярвал, че Оссерк е издънка от семето на някой друг мъж. Бездната знаеше, това беше век на бясно леене на семе сред тайстите. Жени мамеха, мъже кръшкаха, а сега дори Майка Тъма си беше взела любовник.

В днешно време тръскаха кутрета на пода като гнили плодове. Илгаст не беше очарован от това, в което се бяха превърнали неговите тайсти. Мирът, който бяха спечелили, вече бе опетнен от безделието и осезаемото отслабване на почтеността.

Мислите му се насочиха към Урусандер. Лордът се беше доказал като чудесен военен водач, но краят на войните не му се беше отразил добре. Той също залиташе встрани от пътя, губеше се в странни глезотии, по-подходящи за белокоси духовници с оцапани от мастило ръце.

От Урусандер щеше да се получи един равнодушен крал, а неохотата му да раздава привилегии — ненакърнимата му вяра в справедливостта — скоро щеше да отблъсне поддръжниците му. Хора като Хун Раал нямаше да се окажат облагодетелствани. Никакви богати дарове, никакви удостоявания със земя или титли и никакво накланяне на везните в дворцовото влияние. Колко време оставаше, преди да започнат да заговорничат срещу възлюбения си лорд? Илгаст разбираше тези глупаци много добре. Единствената им искрена амбиция беше собственото им издигане.

Най-голямото му притеснение беше, че извисяването на Урусандер на трона ще доведе до кръвопролитие. Дори крайно удовлетворителното изгонване на Драконъс и неговата чуждоземна пасмина не беше достатъчно, за да облекчи страха на Илгаст. Домашните мечове на мнозинството от Великите домове щяха да се противопоставят на издигането на лорд Урусандер и неговите последователи. В тази позиция имаше нещо повече от защитата на властта, която притежаваха. Познаваше хората си. Политическите машинации от страна на войници като Хун Раал щяха да ги оскърбят до дъното на душите им: щяха да видят съвсем ясно бруталната амбиция зад тези усилия. Щяха да се обидят, след това да се възмутят, а накрая — да се разгневят, благоприличието беше нещо много крехко. Нямаше да е нужно много, за да се разбие. „В свят на кръв всички се давят.“

Но ето, че сега яздеше в компанията на тези войници, отвратен от жалката атмосфера на фриволност, обкръжаваща Хун Раал и трите му блудкави братовчедки, от крехката самонадеяност на Оссерк, който продължаваше да се самозаблуждава, че той води групата. А зад Илгаст беше Кагамандра Тюлас, който продължаваше да се вглежда в отминалата вече война и сигурно щеше да си остане така до сетния му ден. И Шаренас Анкаду — вярно, най-малко неприятната от трите капитанки в легиона, самообявили се за „духовни сестри“ — но беше разочарован от това, че тя е тук. Беше я смятал за по-благоразумна, достатъчно съобразителна, за да се остави да я въвлече устремът на тези глупаци и да я понесе със себе си като утайка. Каква тогава беше неговата цел в тази ужасна компания?

Знаеше, че Хун Раал смята присъствието му за един вид завоевание и капитанът несъмнено очакваше неговия съюз в убеждаването на Калат Хустаин и Стражите да приемат тяхната кауза. Но истината беше, че Илгаст се беше самоизолирал, твърде примирен с пенсионирането си. И все пак светът не стоеше на едно място заради неговото привидно безразличие. Въпреки че никой не беше потърсил мнението му, вече се виждаше твърдо между двете страни. С кръвта на Велик дом в жилите си и с биографията си на командир на кохорта в легиона на Урусандер беше стъпил от двете страни на пропастта. Нито една от страните все още не го беше притеглила с достатъчна сила, за да не може да се възпротиви, тъй че продължаваше да стои твърдо — позиция, която внушаваше чувство за праведност в моменти на по-голямо невнимание.

Само че бавно бе започнал да осъзнава самотата си и другите рискове, с които бе свързана тази позиция. Беше се пазил от случайно притегляне, особено от страна на легиона, но събитията се развиваха все по-бързо и той вече не се страхуваше, че ще го притеглят. Боеше се, че ще го тласнат.

Знаеше, че има много други като него. Според него не съществуваше по-вярна мярка за глупост от това да си въобразяваш, че светът може да бъде сведен до две страни, едната изправена срещу другата с оголени зъби, размахва оръжия и хвърля омраза по врага. Нещата никога не бяха толкова прости. Илгаст не харесваше неморалността в титлата Консорт на Майка Тъма — ако наистина обичаше Драконъс, трябваше просто да се омъжи за него, по дяволите. В нарастващата мощ на култа на Майка Тъма избуяваше извратена сексуална невъздържаност. Не че беше лишен от страст, но долавяше хедонистично подмолно течение, вихрещо се под екстравагантната показност, гнило в самата си сърцевина.

Ако религиозният екстаз не беше нещо по-различно от кур в путка, тогава превърни в храм всеки бардак и да се свърши. Ако блаженството на спасението беше оргазмена тръпка, кой тогава оставаше да почисти оцапаното? И все пак Майка Тъма сякаш внушаваше тази мизерна капитулация. Всяка вяра, която подтикваше ума да изостави най-великите си дарове — на разум, на скептицизъм — в полза на празни баналности и блясъка, слагащ край на всякакво мислене… е, той нямаше да се примири с това. Нямаше да се заслепи, нямаше да си запуши ушите, нямаше да си затвори устата или да си отреже ръцете. Не беше животно, което да бъде впрегнато в ярема на нечия друга представа за истината. Щеше да намери своята или да умре, докато я търси.

Консортът трябваше да се махне. Майка Тъма имаше нужда от приличен брак или нищо. Дворцовата разпуснатост трябваше да свърши. Но тези твърдения не го притегляха в сянката на Урусандер, също както и не го тласнаха да застане с благородните си събратя. Бяха мнения, не укрепления.

Познаваше Калат Хустаин. Верността му беше безрезервна — към собствения му дом. Хун Раал щеше да се провали и с провала си щеше да всече в списъка на враговете си името на Калат Хустаин.

Илгаст Ренд смяташе да поговори със стария си приятел. Късно през нощта, при Вдигането на стражата, много след като глупаците се напиеха до войнствен ступор долу в главната зала. Щяха да обсъдят новите, гибелни течения и може би, преди разсъмване, щяха да намерят начин как да преплуват през тези свирепи води.

Така се надяваше.

Някоя нощ някой като нищо можеше да пререже гърлото на Хун Раал и той нямаше да липсва на никого. Да оставят Урусандер на интелектуалните му мастурбации не вредеше, а и освен това той беше заслужил последните си години на удоволствие, все едно колко съмнително можеше да изглежда това удоволствие. На Майка Тъма рано или късно Драконъс щеше да ѝ омръзне. Всъщност тя можеше да навлезе толкова надълбоко в магията на Безкрайната нощ — или каквото там почиташе този култ, — че физическите страсти да останат зад гърба ѝ. Да не би да не говореха, че вече е загърната в жесток и студен мрак ден и нощ?

Когато Консортът изчезнеше в този мрак, какво щеше да намери?

Илгаст помнеше времето, когато Майка Тъма бе позната с рожденото си име. Когато беше просто жена: красива, жизнена, притежателка на невъобразими сили и неочаквани слабости — жена като всяка друга, с две думи. До деня, в който беше намерила Портала. Мракът беше много неща. Преди всичко беше егоистичен.

Тъмнината падаше бързо и право напред Илгаст Ренд успя да види тъмната линия на тревите на Блещукаща съдба, а там, присвита в единия край, се издигаше каменна порта, бележеща Северния път. По-натам по този път скоро щяха да стигнат до външния пост, където Калат бе установил щаба си този сезон.

Стражите бяха странна порода, халтава сган неприспособенци. Точно това ги правеше толкова важни. В едно прилично общество трябва да има място за неприспособенци, място свободно от предразсъдъци и мъчение. В едно прилично общество такива хора не се оставят за задните улички, за сенките под мостовете, канавките и бордеите. Не се изхвърлят в пустошта, нито им режат гърлата.

Неприспособенците имат място на света и за тях трябва да се полагат грижи. Защото един ден може да потрябват.

При портата блеснаха факли. Пазачите бяха на поста си.

Хун Раал пред него се извърна в седлото си и погледна назад, макар да беше твърде тъмно, за да се види в какво впи погледа си. Отново се обърна напред и измърмори нещо, при което Оссерк бързо се озърна през рамо. После се обърна и се засмя.

Горе изгряха звезди, кръжащ вихър, обхванал цялото небе.

5

Пустошта Барет представляваше просторна равнина, осеяна с древни разронени от вода варовикови скали. Скалите се проточваха на левги дължина, но бяха сравнително ниски, доказателство, както бе обяснил Сагандер преди няколко месеца, за вътрешно море, чието пресъхване било отнело хиляди години. Оставеше ли ума си да се зарее, Аратан можеше да си представи, че сега яздят през най-плитката вода, водата на миналото, водата на смътната памет, а морското дъно под копитата на конете, с ивиците му навят от диви течения пясък и с избуялите жълти треви, е далече под повърхността на друг свят.

Оставеше ли ума си да се зарее, можеше почти да почувства как се издига, откъсва се от това кораво, жестоко седло. Вместо него можеше да яхне мислите си, понесли се все по-нагоре от разнебитеното му изтощено тяло. Само мислите, мисли необуздани, можеха да намерят хиляди светове, в които да се скита. И никой тук, яздещ с него през равнината, нямаше да разбере. Тялото му нямаше да издаде нищо. Съществуваха много видове свобода и най-драгоценните от тях бяха тайните.

Сагандер нямаше да разбере такива размишления. Също както имаше много видове свобода, имаше и много видове затвор. Когато Аратан за първи път осъзна тази истина, тя го стъписа. Каменните стени бяха навсякъде и не беше нужна никаква здрава сива кула, за да се докаже съществуването им. Можеше да се крият зад очите ти или да оформят прегради в гърлото, оставяйки думите без изход. Можеше да се издигнат изведнъж около мислите в черепа и да ги задушат. Можеше да преградят идването на други мисли — чужди мисли, плашещи мисли, предизвикателни мисли. И във всеки от тези случаи имаше едно общо нещо за всички тях — за тези зли стени: бяха врагове на свободата.

Аратан беше ограден от здрави сиви стени през целия си живот.

И все пак сега яздеше под открито небе, под твърде огромно и твърде пусто небе. Главата му пулсираше; гърбът му се беше схванал; беше се изприщил от вътрешната страна на бедрата, и по задника също. От тежестта на шлема, който го бяха накарали да носи, го болеше вратът. Леката уж броня от бронзови ивици, пришити върху кожа, натискаше раменете му надолу. Предпазителите на китките и дебелите, стегнати в метал ръкавици на ръцете му бяха горещи и тежки. Непоносимо тежък беше дори простият меч на кръста му.

Спътник в ездата му беше умората, но въздухът все пак бе сладък като вода на лицето му и дори грамадната фигура на баща му, който яздеше напред до сержант Раскан, като че ли нямаше власт над него. Има много видове свобода, каза си той отново.

В деня на тръгването им беше изпълнен със страх и го беше срам от това. Зората бе изгряла хладна и сънят все още лепнеше по очите му, когато застана треперещ на двора и загледа трескавата дейност наоколо, докато приготвяха коне и връзваха на седлата вързопи с провизии. Слугите щъкаха наоколо, най-вече в отговор на пронизителните викове на Сагандер. Двата пътнически сандъка на учителя, най-старателно подредени, бяха отворени и съдържанието им трескаво преровено — нямаше да има товарни коне в това пътуване и това дотолкова беше възбудило Сагандер, че бе започнал да крещи обидно на всички слуги, на конярите и на всеки друг, който се осмелеше да се доближи.

Освен на Раскан, разбира се, и на четиримата Погранични мечове, които гледаха равнодушно, застанали при портата.

Лорд Драконъс още не се беше появил, макар че двата му коня стояха готови, с един самотен коняр, стиснал юздите на Каларас. Грамадният боен кон като че ли беше неуязвим за паниката наоколо и стоеше съвсем неподвижно до стъпенката за яхване. Другите коне изглеждаха изнервени. Погледът на Аратан се спря на коняря, който извеждаше от конюшните неговите два коня. Кобилата, Хелар, замята глава, щом излезе, а зад нея беше Бесра, скопецът, на който Аратан бе решил да започне тази езда — стабилен наглед дорест кон с нашарена с белези шия. Двете животни изглеждаха огромни, сякаш бяха израснали още през нощта, и Аратан се мъчеше да върне увереността, която бе намерил в края на уроците си по езда.

— Аратан! Ела тук, бързо!

Стреснат от командата, той се обърна и видя Сагандер на колене до един от сандъците. Старецът махаше трескаво.

— Ела тука, казах! Беше ученик и ученик ще си останеш! Помогни ми!

Закопнял за стаята си, на топло под тежките кожи, с настъпващ ден не по-различен от всички други дни, Аратан тръгна напред с усилие. Ръцете и краката му бяха изтръпнали от студ, умът му бе натежал от липсата на сън, а от страха да напусне света, който бе познавал през целия си живот, му призляваше.

— Няма да има никакви сандъци на това пътуване! Половин нощ загубих, докато ги подредя. Глупав бях, че те послушах, и виж сега колко съм затруднен! Трябва да отвориш място в твоя багаж. — Посочи една купчина вещи. — За ония, разбра ли?

— Да, сър.

— И побързай, преди да се е появил баща ти!

Аратан отиде до нещата и ги огледа, за да прецени как да вмести в походното си одеяло везните за метали, тежестите и мерките. Имаше една торбичка за тежестите, но не я видя при тях. Преброи десетина мерки за чистия метал, най-тежката от които изпълни дланта му, щом я вдигна. Най-леката беше едва колкото камъче, като дебела монета. Пъхна я в кесията на колана си.

Сагандер кресна нещо обидно и Аратан събра набързо останалото и тръгна към коня си.

Конярчето, момче горе-долу на годините на Аратан, вече беше стегнало багажа му за седлото на скопеца и щом го видя, се намуси и се обърна да го развърже.

— Свали го — каза му Аратан. — Трябва да наместя вътре тези неща.

Конярчето се подчини, след което се дръпна назад, сякаш не искаше да се доближи до странните инструменти.

— Може да си вървиш — каза му Аратан. — Аз ще се оправя.

Момчето кимна бързо, обърна се и се скри в сумрака на конюшните.

Аратан разхлаби грижливо стегнатите възли на походното одеяло. Вече беше прибрал вътре резервните си дрехи, сред които и ботуши от кожа на хенен. Понеже ботушите бяха тежки, се беше погрижил да ги уравновеси, след като Раскан му беше казал, че конете лесно се дразнели от такива неща, особено при дълъг преход. Дръпна каишките и разгъна одеялото. Намести мерките и теглилките, но везните се оказаха много големи. Коленичи и се замисли какво да прави с неудобния инструмент — и тогава усети възцарилата се в двора тишина, нарушена само от тежките стъпки на ботуши. Над него падна сянка и той вдигна очи.

— Защо не си готов? — попита строго лорд Драконъс.

При този въпрос Аратан усети как гърлото му се стегна и задави думите му. Продължи да гледа нагоре, смълчан.

Видя как очите на баща му се изместиха към везните на земята до него, а после баща му се наведе и ги вдигна. Протегна ги настрана и един слуга се приближи, взе ги и забърза обратно към къщата.

— Няма време за това — каза Драконъс.

Аратан се загледа след баща си, щом той закрачи към Каларас. Всички слуги на двора стояха с наведени глави. Учителят Сагандер вече беше при коня си и гледаше към Аратан ядосано.

Аратан бързо нави походната си постеля, като остави вътре теглилките и мерките. Стегна грубо възлите и вдигна багажа зад седлото. Помъчи се малко с каишките — ръцете му бяха непохватни, почти негодни за работа, върховете на пръстите — твърде меки, след като ноктите му бяха изгризани. Най-после приключи и се отдръпна. Обърна се и видя, че баща му вече е яхнал Каларас и е стиснал юздите в облечените си в ръкавици ръце. Раскан тъкмо се качваше на коня си, а двама слуги помагаха на Сагандер. Пограничните стражи при портата бяха изчезнали — явно чакаха навън.

Аратан хвана юздите на Бесра, стъпи непохватно в стремето и за малко да загуби равновесие. Все пак успя да се намести на седлото.

Драконъс поведе, последван от Раскан, след това бе Сагандер, който махна отсечено на Аратан да подкара след него.

Миг преди сянката на портата да падне над него, Аратан погледна през рамо и видя сестрите си, горе на стъпалата пред вратата на къщата. Бяха по нощници: широки, надиплени и черни като мастило. Над тази лъскава тъмнина лицата им изглеждаха мъртвешки бледи. Леко потръпна от гледката, а след това отново се обърна напред и излезе от двора, повел след себе си бойния кон за дългия повод.

Пограничните мечове яздеха сиво-кафяви коне, по-лека, но по-дългокрака порода от конете от конюшнята на баща му. Освен ездачите си животните носеха на гърбовете си сгънати палатки и готварска утвар, както и издути вързопи със сушена храна и буренца с вода.

Обременен от бронята и тежкия шлем, Аратан подкара коня си плътно зад Сагандер — докато учителят не дръпна юздите, без да го предупреди. Бесра ловко свърна встрани от неочакваното препятствие, но спря, щом Сагандер се пресегна и хвана оглавника му.

— Погледни назад, ученико. Хайде, прави каквото ти казвам.

Пограничните мечове се строяваха зад Драконъс и Раскан на криволичещия път, който щеше да ги поведе на запад.

Аратан се извърна към портата и стената на имението.

— Кажи ми какво виждаш — настоя със странно груб глас Сагандер.

— Великия дом на лорд Драконъс — отвърна Аратан.

— Целият ти свят, ученико. До този ден.

— Да, сър.

— Вече свърши с него.

Аратан кимна.

— Сестрите ти не искаха да видят как заминаваш. Но баща ти заповяда. Тези момичета те презират, Аратан.

— Знам.

— Знаеш ли защо?

Той помисли малко, после каза:

— Роден съм от погрешна майка.

Сагандер изсумтя.

— Животът ти, какъвто го познаваше, вече свърши. Трябва да се грижиш за себе си и за никой друг, каквото и да те очаква. Дори моето учителство почти приключи. Сестрите ти… те не очакват изобщо да те видят повече.

— Носят черно, да.

— Глупаво момче, те винаги носят черно. Но да, искаха да го видиш. — Сагандер пусна оглавника на Бесра. — Хайде, да ги догоним. Яздиш до мен, но трябва да ти кажа, баща ти беше разочарован тази сутрин — не мислеше, че ще му се налага да те изчака.

— Знам, сър.

— Още по-разочароващото в очите му, Аратан, беше, че избра скопеца пред кобилата.

— Но… казаха ми, че не бива да яздя много Хелар…

— Когато напускаш Великия дом, яхваш бойния си кон. Може да си копеле, но в очите на домакинството все пак си синът на господаря. Разбираш ли ме?

— Не ми се каза…

— Не би трябвало да е нужно да се казва! Засрами не само баща си, и мен засрами! Аз съм учителят ти, който явно не те е научил на нищо!

— Съжалявам, сър.

— И остави везните. Каква полза от теглилките и мерките без везни?

Пътят се разшири и заизвива през ниските хълмове. По-натам, според картите, които Аратан беше огледал грижливо, щеше леко да възвие на юг към село Ейбара Делак. След Ейбара Делак беше Пустошта Барет, а отвъд огромната равнина ги очакваха земите на азатанаите и джагътите.

— Вярвам, че си взел подаръците ми, включително и специалния, за лорда на Хейт?

— Да, сър.

— Кажи ми дали е… не, не си прави труда. В края на краищата твърде късно е да го променяме, нали? Вярвам, че ще се оцени.

— Това ще го реши лордът на Хейт.

Сагандер го погледна накриво и се сопна:

— Аз съм ти учителят все още. Ще говориш с мен с полагащото се уважение.

— Винаги, сър. Моите извинения.

— Не си особено привлекателен, Аратан. Това ти е проблемът. Не — двете ръце на юздите! Да не искаш баща ти да погледне назад и пак да види, че си дъвчеш ноктите? И да седиш изправен на седлото.

Денят щеше да е горещ, а пътят напред не обещаваше никаква надежда за сянка. Аратан вече усещаше как потта се стича под тежкото му облекло. Трудно му беше да повярва, че само допреди малко беше треперил объркан в един двор, който бе познавал през целия си живот. Сега небето изсветляваше, необлекчено от нито един облак, и беше със синьото на лед и стомана, а новороденото слънце печеше горещо в гърба му.

Продължиха в стабилен тръс и изведнъж навлязоха сред голите хълмове. Черен път, цепещ наляво, му се стори смътно познат и Аратан посочи.

— Накъде води този, сър?

Лицето на Сагандер сякаш трепна.

— Кариерите. Не съм изненадан, че го помниш.

— Всъщност не го помня.

— Толкова по-добре.

— Там, където замалко щях да се удавя, нали? В края на онзи път, където карат добитъка за клане.

— По-добре забрави всичко това, Аратан.

— Да, сър.

Аратан впери очи в гърба на баща си — раменете, по-широки отколкото на сержант Раскан, по-широки отколкото на всеки мъж, когото бе виждал. Тежко наметало от щавена кожа се спускаше и покриваше задницата на Каларас. Беше боядисано в черно, но това бе преди години и сега беше избеляло от солена пот и слънце, което му придаваше пъстро сив оттенък.

Раскан държеше коня си на една стъпка зад господаря си, отляво. Според Аратан двамата не говореха. Изведнъж се сети, че Айвис не беше успял да се върне навреме, за да ги изпрати. Баща му беше изпратил някъде оръжейника с отряд Домашни мечове предния ден. Съжали за това: щеше да е хубаво да се сбогува с него.

Още преди пладне излязоха от хълмовете и пред тях се просна равнина, някога покрита с гора, може би преди сто или повече години. Сега беше обрасла с прещип и папрат, имаше и измамно дълбоки места, където паднали дървета бяха оставили ями. Черният път, който я прекосяваше, беше тесен и принуди ездачите да продължат в колона по един. Въздухът гъмжеше от пеперуди, пчели и по-дребни насекоми, хранещи се с нектара на малките пурпурни и жълти цветчета, осеяли всеки храст. Птици прелитаха ниско над главите им.

Не срещаха никого, а хоризонтите изглеждаха много далечни. Гората, която се беше издигала някога тук, трябваше да е била огромна. Цял град можеше да е бил построен от събраните тук дърва. Къде се беше дянало всичко?

Сагандер беше започнал да се оплаква от болежки, стенеше при всяко друсване в седлото, щом бързината леко се увеличи. Беше се смълчал скоро след като подминаха кариерите и сега, докато яздеше напред, усилието да се извръща в седлото, за да заговори Аратан, явно му идваше твърде много, макар че се озърна веднъж-дваж през рамо, за да се увери, че ученикът му все още го следва.

Аратан се радваше на относителната тишина, макар че и той се чувстваше изтощен. Надяваше се до края на пътуването никой да не му обръща внимание. Животът беше по-лесен така. С вниманието идваше очакване, с очакването — натиск, а той не се оправяше добре с натиска. Ако можеше да се плъзга през остатъка от живота си незабелязан, незабележим във всяко отношение, щеше да е напълно доволен.

Слънцето грееше точно над главите им. Стигнаха до един район, грубо разчистен от папрат, където земята беше утъпкана, а от двете страни на черния път имаше две дълги каменни корита. Едното беше пълно с конопени чували зоб за конете, а другото с вода. Това бе границата на земята на лорда и предния ден бяха дошли ездачи, за да заредят стоянката. Дадоха заповед за спиране и Аратан най-сетне можа да слезе. Краката го боляха. Той постоя малко, загледан в другите, а после лекото дръпване на юздите на коня го подсети, че трябва да отведе и него, и кобилата до коритата.

Драконъс вече го беше направил, но всички други изчакваха… „О, изчакват мен.“

Свирепото съскане на Сагандер беше ненужно, но го ужили като бич в гърба, щом забърза напред и двата коня затупаха с копита след него.

Баща му се беше навел до муцуната на Каларас да наплиска лицето си с вода, докато бойният кон пиеше, а след това го отведе при второто корито. Раскан задържаше втория кон на господаря си малко по-настрана: даваше да се разбере, че Аратан трябва да е преди него, но щом момчето понечи да поведе Бесра към водата, порталният сержант поклати намръщено глава.

Момчето се поколеба. Беше яздил Бесра цялата сутрин. Разбира се, че беше редно да го остави да се напие преди бойния кон. След миг реши да пренебрегне Раскан и дръпна Бесра до коритото. И да го забеляза баща му, не го показа с нищо.

Но щом посегна да гребне вода, порталният сержант каза:

— Не, Аратан. Споделяш с бойния си кон и с никой друг. Този трябва да почака.

— Ще споделям с животното, което съм яздил, сержант.

Последва внезапно мълчание и Аратан посърна, но все пак успя да издържи още за миг твърдия поглед на Раскан, преди да се наведе и да топне ръка в хладката вода.

Драконъс, застанал до другото корито, заговори:

— Сержант Раскан, Хелар вече е под твоя опека, докато момчето схване отговорностите си.

— Да, милорд — отзова се Раскан. — Все пак викам да поязди бойния този следобед, за известно време.

— Добре. — Драконъс издърпа Каларас от второто корито и махна на Пограничен меч Ферен.

— Трябва да поговоря с теб насаме.

— Разбира се, милорд.

Брат ѝ взе юздите от ръцете ѝ и тя тръгна след Драконъс към другия край на поляната.

Раскан се приближи до Аратан и му заговори грубо:

— Предупредих те достатъчно ясно.

— Грешката ми е, че избрах погрешния кон тази сутрин, сержант.

— Съвсем вярно. Показа страха си от Хелар — пред всички. Чувствам се като глупак и ти казвам: не одобрявам това.

— Не трябва ли да уважаваме всяко животно, което ни служи?

Раскан се намръщи.

— Кой ти е набил такава глупост в главата? Онзи проклет учител ли? Виж го — цяло чудо ще е, ако преживее това пътуване.

— Мисълта си е моя собствена, сержант.

— Избий си я от главата тогава. И ако ти хрумнат още такива собствени мисли, Аратан, дръж си ги за себе си. Още по-добре, смачкай ги. Няма да се опълчват на тайстките нрави.

Аратан почти чу останалите думи: „Остави това на мъже като баща ти.“

Но много скоро щеше да се освободи от всичко това. Беше видял за сетен път Великия дом, а пред него се изпъваше пътят на запад.

Поведе Бесра към второто корито и се озърна към останалите Погранични мечове. И да беше очаквал неодобрителните им погледи, спестиха му го. Ринт, Виле и Галак вече приготвяха обяда. Конете им стояха неподвижно, юздите им бяха закачени на роговете на седлата — бяха само на десет крачки от коритото с водата, но нито едно животно не тръгваше натам. Аратан погледна за букаи около глезените им, но не видя.

„Мисля, че разбирам. Преди да може да има презрение, трябва да има гордост.

Един ден ще открия нещо, с което да се гордея, и тогава ще открия вкуса на презрението и ще видя дали ме устройва. Не трябва ли да мисля за това, щом съм син на баща си?

И все пак не го мисля. Гордостта няма нужда от нокти, нито от люспеста броня. Не всяка добродетел трябва да е оръжие.

Тези мисли са мои собствени. Няма да ги смачкам.“

Сагандер изсъска зад него:

— Следващия път, когато се обърнеш към мен, ученико, ще видя лицето на собственото си унижение. Съжалявам, че не те оставих. Ти си негоден. Махни си ръцете от устата!

Ринт се беше изгърбил над жарта, загледан в първите пламъци, зализали сухото дърво. Хвърли още няколко съчки и кимна на Галак, който бе започнал да чупи буца суха тор, после изпъшка и се изправи.

— Какво мислиш? — подхвърли Виле.

Ринт сви рамене. Стараеше се да не поглежда към говорещия със сестра му лорд Драконъс в края на поляната.

— Тя не е вчерашна, сякаш не го знаеш.

— Лордът иска меко тяло за студените нощи според мен.

— Ще видим — измърмори в отговор Ринт, но едва се сдържа да не скръцне със зъби. — Той е Висш лорд все пак.

— Но не е нашият Висш лорд, Ринт.

Ринт го погледна ядосано.

— Не е твоя работа, нито моя. Ферен решава каквото решава, ние стоим зад нея.

Галак, присвит до малкия огън, изсумтя:

— Не ще и дума, Ринт.

Виле се намръщи.

— Все пак не ми харесва. Консорти… какво са те впрочем? Нерези. По-лошо и от проклетите жрици в Карканас. Мислиш ли, че изобщо разбира нещо от почтеност?

Ринт пристъпи към него и изръмжа:

— По-кротко, Виле. Още една дума и ще минем без теб, ясно?

В последвалото напрегнато мълчание Галак се изправи и каза тихо:

— Там, на двора… Когато го видях, застанал с онези везни… тръпки полазиха по гърба ми. Тръпки, като дъха на Бездната.

Виле се ухили.

— И ти, с проклетите ти поличби…

— Махни котлето — каза Ринт на Виле. — Само си губим времето с това дрънкане.

Остави приятелите си и закрачи към сержант Раскан и стареца, Сагандер. Зад тях момчето седеше на земята, с гръб към всички. Двамата мъже като че ли си говореха тихо и спряха, щом той се приближи.

— Сержант — каза Ринт, след като застана до тях. — Това е първото ни ядене по пътя. В следващите дни обедната ни храна ще е суха, разбира се.

Раскан кимна.

— Лордът е добре запознат с традициите ви, Пограничен меч.

— Струва ми се глупава традиция — изсумтя кисело Сагандер. — Само половин ден навън и спираме да се натъпчем, след като трябва да бързаме.

Ринт го изгледа.

— Първият ден от всяко пътуване на открито, учителю, винаги е труден, дори за калени пътници. Ритъм трябва да се намери, кокалите да се разкършат, и не само за нас, а и за конете ни. Конете получават най-много наранявания първия ден, повече от всеки друг. Ранното ставане сутринта, изстиналите мускули… тези неща носят рискове.

В отговор Сагандер само сви рамене и извърна очи.

Ринт отново насочи вниманието си към Раскан.

— Сержант. Още два дни до Ейбара Делак. На няколко левги от селото ще пратя Галак напред…

— Извинявай — прекъсна го Раскан. — Милорд ми разясни, че ще заобиколим Ейбара Делак. Няма да отсядаме в селото, нито ще гостуваме на която и да е от знатните фамилии там.

Ринт помисли за миг и отвърна:

— Никой не трябва да знае за това пътуване.

— Точно така.

— Такива тайни трудно се пазят, сержант.

— Това е ясно, Ринт. Но все пак ще се опитаме.

— Добре, ще уведомя другите.

— Още нещо — каза Раскан, след като Ринт се обърна да си тръгне.

— Да, сержант?

— Би било най-добре вие, Пограничните мечове, да не се държите толкова настрана. Тази група е малка все пак, а ни чакат още много дни. Забелязахме някакво разногласие помежду ви при огъня. Ако има въпроси за обсъждане, кажи ми ги.

— Разбира се, сержант.

Ринт тръгна обратно към Виле и Галак и видя, че сестра му се е върнала при тях след разговора си с лорд Драконъс. Странно, като че ли никой от тях не говореше. Ферен само го погледна и поклати глава.

Обзе го подозрение, а от него бързо избуя гняв, мръсен и гаден. Постара се да не издаде нищо и каза:

— Сержантът иска да сме общителни.

— Подчиняваме се на заповедите на двама от тях, а другите двама са стар книжен плъх и заек в момчешка кожа — изсумтя Виле. — Що за общуване очаква?

— Откъде да знам, мамка му? — измърмори Ринт.

За негово облекчение и тримата се засмяха, макар че в очите на сестра му нямаше нищо весело.

— Заек в момчешка кожа — каза Галак на Виле. — Това ми хареса.

— Забрави, че изобщо си го чул — предупреди го Ринт.

— Да де, ама все пак отива…

— А ти откъде знаеш? — изненада ги Ферен с въпроса си. — Това, което направи с конете, ми харесва. Традициите са хубаво нещо, но те не са възникнали без причини. Напоследък като че ли всички са се вкопчили във формата и забравят тези причини. Момчето беше право — споделяш с животното, което ти е служило. Така се отблагодаряваш.

— Отблагодаряваш се на животното, с което яздиш в битка — отвърна Виле.

— Отблагодаряваш се на всички. Така е започнало, Виле. Когато още е означавало нещо.

Ринт изгледа сестра си. Не беше виждал такъв плам у нея от години. Трябваше да го зарадва; трябваше да види надежда в това. Но се почувства смътно притеснен, сякаш скритият смисъл в този изблик му убягваше.

— Месото е омекнало достатъчно за дъвчене — каза Галак.

— Ще повикам другите — каза Ринт.

Аратан седеше на земята, загледан в прещипа и рояците бръмчащи над него насекоми. От жегата му се доспиваше. Чу зад себе си стържещи стъпки и сърцето му се сви.

— Аратан, аз съм Ферен.

Сепнат, той се изправи и се обърна към Пограничния меч. Избърса ръце в крачолите си и застана неуверено пред нея.

— Имаме ритуал — каза тя. Очите ѝ бяха на нивото на неговите и твърдостта им го притесни. — Първото ядене в пътуването. Месото се споделя. С всички.

Той кимна.

Жената се приближи към него и Аратан изведнъж се обезпокои. Миришеше на щавена кожа и нещо като цветя, само че по-силно. Беше два пъти по-голяма от него, но бръчиците в ъгълчетата на тъмните ѝ очи му напомниха за страст, а после тя се усмихна леко.

— За мен — каза му — ти постъпи добре с конете. Има пътища, които хората смятат, че са длъжни да следват, а има и пътища на сърцето. Ако те чакат два пътя, единият студен, а другият топъл, кой би избрал?

Той помисли за миг, после попита:

— А ако няма никакви пътища?

— Тогава си направи свои, Аратан. — Подкани го с жест. — Хайде, първото опитване трябва да е на баща ти. Следващото трябва да е твое.

Тръгна и той тръгна след нея. След две крачки каза:

— Аз съм копеле.

Тя спря и се обърна.

— Скоро ще станеш пълнолетен — каза му тихо. — И от този ден вече ще си сам за себе си. Всички сме имали бащи и майки, но навършим ли пълнолетие, стоим в собствената си сянка и в ничия друга. Ако тогава те наричат копеле, провалът ще е на баща ти, не твой.

Тази жена изобщо не беше като сестрите му. Вниманието ѝ го смущаваше. Интересът ѝ го плашеше. Подозираше, че са ѝ дали тази задача — да общува с него, — понеже никой друг не го иска. И въпреки това дори съжалението ѝ бе като ласка.

Тя тръгна отново и той я последва.

Всички ги чакаха край огъня.

Щом пристигнаха, един от Пограничните мечове изсумтя и рече:

— Спокойно, момче, не е заек.

Този, когото Аратан знаеше като Ринт, като че ли се намръщи, преди да каже:

— Сестра ми ти предлага дара, Аратан. Баща ти вече сподели месото.

Ферен отиде до котлето и набоде на камата си голям резен месо. Изправи се и му го поднесе.

Докато Аратан взимаше камата от ръката ѝ, се получи случаен допир и грубостта на дланта ѝ го стъписа. Той съжали, че мигът бе толкова кратък, захапа месото и го дръпна със зъби от върха на острието.

Беше кораво и безвкусно.

Ферен подаде камата на един от другарите си и той повтори ритуала с порталния сержант Раскан. Четвъртият Пограничен меч направи същото със Сагандер. Щом ритуалът свърши, донесоха хляб и паници със стопена мас, смесена с билки. Аратан видя как Ринт топна хляба си в маста и отхапа и направи същото.

За разлика от месото, това се оказа вкусно.

— В студено време — каза един от Пограничните мечове — маста спасява живота. Гори в стомаха ти като масло за лампа. Само хляб ще те убие, както и сухо месо.

— Помня една гонитба на джелеки — каза Раскан, — посред зима. Колкото и кожи да носехме, не можехме да спрем да треперим.

— Не сте си носели правилната храна, сержант — рече Пограничният меч.

— Ами, Галак, нямаше някой от вашите да ни придружава.

— Е, и спипахте ли ги накрая? — попита Ринт.

Раскан поклати глава.

— Отказахме се след една жестока нощ вън на студа, а и при бурята, която идеше от север, знаехме, че ще изгубим дирята. Тъй че се върнахме в укреплението. Топлият огън и греяното вино ме върнаха от ръба на смъртта, но мина почти цял ден и цяла нощ, докато студът напусне кокалите ми.

— Добре, че сте се върнали — каза Галак, докато дъвчеше. Преглътна и добави: — Джелеките обичат да използват бури за засада. Бих заложил най-добрия си меч, че са ви проследили във виелицата.

— Неприятна война е било — каза Ринт.

— Не съм виждала някоя приятна — обади се Ферен.

Аратан бе забелязал, че баща му мълчи. Зачуди се каква сила или качество на характера има Драконъс, за да си осигури верността на войниците, след като воинското приятелство толкова явно му липсваше. Беше ли достатъчно това, че Майка Тъма го е избрала за свой Консорт?

Драконъс се беше сражавал добре във Форулканската война. Това поне беше известно и означаваше, че куражът и воинската му доблест са безукорни. Беше предвождал в битка Домашните мечове и носеше тежката си броня, сякаш бе лека като коприна, а тежкият меч на колана му изглеждаше прост и похабен като на обикновен войник. Тези подробности означаваха нещо, подозираше Аратан. Някакъв код имаше между войниците — как можеше да няма?

Обядът внезапно приключи и всички започнаха да се приготвят да продължат прехода. Аратан се забърза към Бесра… и видя, че вместо него Раскан е приготвил Хелар. Стъпките му се позабавиха, а след това Ферен се озова до него, загледана в бойната кобила.

— Страшничка е — каза тя. — Но виж очите ѝ — знае, че си неин господар и защитник.

— Няма нищо, от което да мога да я защитя.

— Но има, поне според нея.

Той я погледна.

— Какво?

— Жребецът на баща ти. Вярно, ръката на лорда здраво държи Каларас. Но тази кобила разчита на теб. Така е при животните. Вярата надвива логиката и за това имаме късмет. Но виждам, че е доста висока — дай да ти помогна да я яхнеш.

— Защо правиш това? — попита той изведнъж: думите излязоха от устата му преди да е успял да ги спре.

Тя се напрегна от въпроса му.

— Баща ми те повика — видях го. Той ли ти каза да се държиш мило с мен?

Ферен въздъхна и извърна очи.

— Това изобщо не е по негова заповед.

— Тогава какво ти каза?

— Това ще си остане между него и мен.

— Свързано ли е с мен?

В очите ѝ проблесна гняв.

— Дай си крака да те повдигна, момче, или пак ще ни караш да чакаме?

Вдигането му на седлото като че ли не ѝ струваше никакво усилие. А щом приключи с това, тя се обърна и отиде при другите.

Искаше му се да ѝ извика да се върне. Чу как гласът му отекна в ума му, думите прозвучаха жално и тънко като на дете. Сприхаво дете при това. Но съмненията го бяха завладели и с тях изпита дълбоко унижение, парещо и задушаващо. Нима баща му вярваше, че за сина му ще трябва женско внимание? Нима щяха да продължат да се държат закрилнически с него?

„Възможно е да повярваш, че не те искам, Аратан.“ Това бяха думите му в Залата на кампаниите.

„Но ти не ме искаш. Затова ме подхвърляш на когото си избереш.“

— Ученик! До мен!

Аратан смуши Хелар в тръс. Кобилата застъпва тежко, крачките ѝ бяха много по-различни от плавния ход на Бесра. Освен Сагандер на поляната не беше останал никой.

„Тя щеше много повече да ми хареса без намесата ти, татко. Не всяка жена трябва да се кара насила да ми става майка. Защо изобщо се месиш в живота ми? Прогони ме. Ще го приема с радост. Междувременно ме остави на мира.“

— Тя не ти мисли доброто, Аратан. Слушаш ли ме? Не ѝ обръщай повече внимание. Обърни ѝ гръб.

Той се намръщи на учителя си, изненадан от ревността му.

— Те носят въшки. Болести.

— Да, сър.

— Аз съм ти спътникът в това пътуване, разбрано?

— Колко остава, докато стигнем в Ейбара Делак?

— Николко. Заобикаляме.

— Защо?

— Защото лорд Драконъс иска така. Стига въпроси! Време е за урок. Темата ни ще е слабост и желание.

В късния следобед яздеха през стари сечища, широки откоси равна земя, обрамчена от всички страни от изкоренени и изгорени пънове. Все още имаше няколко левги до Ейбара Делак, но всички пътеки, които бяха останали, водеха към това село. Тук можеха да яздят един до друг и Сагандер настоя Аратан да направи точно това.

В известен смисъл това беше облекчение. Ринт беше точно пред Сагандер и не можеше да не чува високите и пламенни изявления на учителя му, които минаваха за урок. Аратан пък се стараеше редките му отговори на въпросите на учителя да са приглушени.

По едно време Ринт смуши коня си, изравни се със сестра си и двамата се увлякоха в тих разговор.

— Слабостта — говореше Сагандер с уморен и в същото време неумолим тон — е болест на духа. Сред най-благородните от нашия народ тя просто не съществува и тъкмо това вътрешно здраве, тази вродена жизненост оправдава положението им в живота. Бедният работник на полето — той е слаб и окаяната му бедност е само симптом на болестта. Но това само по себе си не е достатъчно, за да спечели съчувствието ти, ученик. Трябва да разбереш, че слабостта започва извън тялото. Човек трябва да се пресегне за нея, да я сграбчи и чак тогава да я поеме. Въпрос на избор е.

— Във всяко същество съществува йерархия и тя се измерва със силата на волята — продължи той. — С това и с нищо друго. По този начин наблюдението на обществото разкрива естествената форма на справедливост. Притежаващите власт и богатство са по-висши във всяко отношение от тези, които им служат. Внимаваш ли какво ти говоря? Няма да приема умът ти да се разсейва, Аратан.

— Слушам, сър.

— Има някои — подведени философи и злостни агитатори, — които твърдят, че социалната йерархия е неестествено натрапена и че всъщност тя трябва да бъде плавна. Това е упорито невежество, защото истината е, че мобилността съществува. Заболяването от слабост може да се прочисти от личността. Често такива преобразуващи събития възникват във времена на голям стрес, в битка и други подобни събития, но са налице и други пътища за тези от нас, за които войнишката служба не е в природата ни. Основно сред тях, разбира се, е образованието и тежестите на просветлението.

— Дисциплината е оръжието срещу слабостта, Аратан. Гледай на нея като на меч и на броня едновременно, способна и да напада, и да брани. Тя упорито се противопоставя на силите на слабостта, а теренът, на който се води тази битка, е желанието. — Замълча, за да наблегне на последната дума. — Всеки от нас в своя живот трябва да води тази битка. Всъщност всяка борба, която можеш да си представиш, е само разновидност на този единствен конфликт. Съществуват чисти желания и съществуват нечисти желания. Чистите желания укрепват дисциплината. Нечистите желания укрепват слабостта. Достатъчно ясно и просто ли ти го обясних?

— Да, сър. Може ли да задам въпрос?

— Разбира се.

Аратан махна с ръка към пустошта наоколо.

— Тази гора е изсечена, защото хората са искали дърва. Да строят и да се топлят. Изглежда, са били много дисциплинирани, защото не е останало нито едно дърво. Това ме обърква. Дали желанията им са били нечисти? Дали нуждите им са били нечестни? И все пак, щом е унищожена цялата гора, не виждаме ли в това сила, проявена като слабост?

Влажните очи на Сагандер се впиха в Аратан и той поклати глава.

— Не си разбрал и дума от това, което ти казах. Силата винаги е сила, а слабостта винаги е слабост. Не! — Той се намръщи. — Мислиш объркани мисли и после ги изговаряш — и объркването заразява други. Никакви въпроси повече от теб!

— Да, сър.

— С дисциплината идва увереността и край на объркването.

— Разбирам, сър.

— Не мисля, че изобщо разбираш, но направих всичко, което можах — кой би посмял да го отрече? Но теб те влече към нечистото и то се разраства като болест в духа ти, Аратан. Това се получава от неподходящ съюз.

— Слабостта на баща ми ли?

Опакото на ръката на Сагандер в лицето на Аратан бе като чук от кости, кораво като камък. Главата на младежа отскочи рязко назад и той за малко не падна от седлото — устата му се пълнеше с топла кръв, — а след това Хелар се размърда под него и внезапното надигане на мускули го хвърли надясно. Последва силен сблъсък и конско цвилене.

Викът на Сагандер прокънтя във въздуха, но му се стори някак далечен. Замаян, Аратан се люшна на седлото, от носа му закапа кръв. Щом Хелар отново се напрегна под него и предните копита забиха свирепо по земята, от което запращяха камъни. Аратан дръпна здраво юздите и издърпа главата ѝ назад. Побеснялата кобила отстъпи крачка назад и се успокои, макар мускулите ѝ да трепереха.

Аратан чу тропота на ездачи, връщащи се по пътя. Чу как завикаха въпроси, но сякаш бяха на друг език. Изплю още кръв, докато се мъчеше да прочисти мъглата от очите си. Трудно му беше да вижда, да разбере какво става. Сагандер беше на земята, както и конят му — животното се мяташе и имаше нещо нередно с хълбока му, точно зад рамото. Ребрата изглеждаха хлътнали навътре и конят храчеше кръв.

А след това Ринт се озова до него, пресягаше се да му помогне да слезе от Хелар. Видя и Ферен: лицето ѝ беше потъмняло от гняв.

„Сагандер беше прав. Трудно е да ме харесва. Дори когато изпълнява заповедите на лорд.“

Учителят продължаваше да пищи. Едното му бедро беше сгънато на две, видя Аратан, след като го сложиха да седне на прашния път. Там, където кракът беше счупен, имаше голям отпечатък от копито, а кръвта беше навсякъде, събираше се на локва под натрошения крак. Върху бялата прах изглеждаше черна като катран. Аратан я зяпна, докато Ферен бършеше с парцал кръвта от лицето му.

— Ринт видя — каза тя.

„Какво е видял?“

— Толкова силен, че можеше да ти счупи врата — добави тя. — Ударът. Така каза, а Ринт не преувеличава.

Аратан чу как брат ѝ изсумтя за потвърждение, а после каза:

— Конят свърши. — И добави: — Милорд?

— Сложи край на мъките му — отвърна отнякъде Драконъс, равнодушно и хладно. — Сержант Раскан, погрижи се за крака на учителя, преди да му е изтекла кръвта.

Галак и Виле вече бяха при учителя и Галак вдигна очи и каза ясно — първите ясни думи, които Аратан чу:

— Счупването е лошо, лорд Драконъс. Трябва да отрежем крака и дори тогава може да умре от загуба на кръв, преди да успеем да обгорим главните кръвоносни съдове.

— Стегни го — нареди Драконъс на Раскан и Аратан видя как сержантът кимна, пребледнял и посърнал, а след това свали кожения си колан.

Учителят лежеше в несвяст, лицето му беше пребледняло.

Галак беше извадил кама и режеше раздраната плът около счупеното. Бедрената кост беше натрошена и парчетата стърчаха от плътта.

Раскан уви колана високо на бедрото на стареца и го затегна колкото може по-здраво.

— Ринт — каза Драконъс, — разбирам, че си видял какво стана.

— Да, милорд. Случайно погледнах назад, когато учителят удари сина ви.

— Искам пълни подробности. Ела с мен по-настрана.

Ферен буташе силно Аратан в гърдите — най-сетне забелязал натиска, той вдигна очи и я погледна.

— Лягай — каза му тя. — Натъртен си много.

— Какво стана?

— Хелар нападна учителя, събори коня му и го ритна в крака. Щеше да изрита Сагандер и в главата, но ти я дръпна назад навреме — показа добри инстинкти, Аратан. Може да се окаже, че си спасил живота на учителя си. — Докато говореше, опипа с пръсти закопчалката под мократа му брадичка и най-сетне смъкна шлема му, а след това шапката от сърнешка кожа.

Хладният въздух проникна през сплъстената му от пот коса и погали черепа му с благословена нежност.

Малко след това той се разтрепери и тя успя да го превърти на една страна миг преди да повърне.

— Спокойно, ще мине — прошепна му, докато бършеше с кървавия парцал повърнатото от устата и брадичката му.

Замириса му на пушек, а след това — на изгоряла плът. Ферен го остави за малко, но скоро се върна и го зави с вълнено одеяло.

— Режат крака — каза му. — За да спрат кръвта. Режат кокала колкото може по-равно. Сагандер още диша, но загуби много кръв. Съдбата му е несигурна.

— Аз съм виновен…

— Не си.

Той завъртя глава.

— Казах нещо, което не биваше да казвам.

— Чуй ме. Ти си син на лорд…

— Син копеле.

— Той ти посегна, Аратан. Дори Сагандер да преживее загубата на крака си, баща ти като нищо може да го убие. Някои неща просто не са позволени.

— Аз ще го защитя — каза Аратан и се надигна с усилие. Светът около него се завъртя и Ферен трябваше да го задържи, за да не рухне. — Аз съм причината за това. Казах нещо погрешно. Вината е моя.

— Аратан.

Той вдигна очи към нея, едва сдържаше сълзите си.

— Бях слаб.

Тя се вгледа в лицето му, с широко отворени очи, а след това се намръщи, миг преди тъмнината да връхлети отвсякъде и всичко да угасне.

Шубраците бяха изсечени, за да се отвори място за палатките, конете бяха разседлани и завързани далече от трупа на убития им събрат. Виле беше нарязал толкова месо, колкото можеха да носят, и сега клечеше до огъня, над който бяха поставили метална скара с цвърчащи яркочервени мръвки.

Ринт се върна от дългия си разговор с Драконъс и седна до Виле.

Галак още се занимаваше със Сагандер, който не се беше свестил, а Ферен се суетеше над копелето, изгубено за света като учителя си. Раскан бе при господаря си до втория огън, над който в почерняло котле вреше супа от конска кръв.

Виле заобръща парчетата месо и измърмори:

— Още през първия ден навън. Лоша поличба е това, Ринт.

Ринт потърка четината по брадичката си и въздъхна.

— Промяна в плановете. Ти и Галак трябва да откарате учителя до Ейбара Делак и да го оставите на грижите на монасите, а после да ни настигнете.

— А момчето? Безсъзнанието е лоша работа, Ринт. Може изобщо да не се събуди.

— Ще се събуди. С болки в черепа. Заради оня проклет шлем, буцата тежко желязо, когато главата му се отплесна назад. Леко сътресение, Виле. Истинският риск беше да не си счупи врата, но това му се размина, за щастие.

Виле го изгледа с присвити очи.

— Удара си го биваше. Не знаех, че старецът е толкова як.

— Момчето изобщо не го очакваше — Бездната знае, нямаше причина. Все едно, утре заран ще караме бавно. Ферен ще го държи под око.

— А присъдата на лорда?

Ринт помълча малко, после сви рамене.

— Това не ми го сподели, Виле. Но знаеш как гледат на такива неща.

— Лош късмет за Сагандер. Чудя се, защо да го караме с Галак до Ейбара Делак. Защо просто не му срежем гърлото на тоя глупак и не набучим главата му на кол?

— Ти се потруди добре над него — лордът го видя.

— Не иска да ни обиди значи? — изсумтя Виле.

— Може и така да се каже. Работата е там, че има форми на приличие, така мисля. Няма полза да показваш нещо, ако няма кой да го види.

— Ами Ейбара Делак? Какво ще кажем на монасите, щом цялото това пътуване трябваше уж да е тайно?

— Придружавате учителя до манастира — там все пак правят най-хубавата хартия.

— Правеха, искаш да кажеш.

— Опитал си се да обясниш това на учителя, но той си е държал на неговото.

— Значи, ако дойде на себе си, най-добре да сме при него — да му кажем как е.

— Не. Ако преживее нощта, ще го събудим утре рано и Драконъс лично ще му каже какво трябва да говори.

— И после ви настигаме.

Ринт кимна, извади ножа си и бодна една мръвка.

— Защо ли си правя труда да ги пека? — изсумтя Виле. — Можеше да ядеш направо от трупа.

— Но губиш вкуса на пушено, Виле.

Ферен дойде при тях, седна и каза:

— Вече спи нормално. Върти се и се мята, но не много. И няма треска. Дишането е дълбоко и стабилно.

Виле я гледаше с присвити очи, а след това се ухили.

— Не те бях виждал като майка, Ферен.

— Няма и да ме видиш, ако цениш живота си, Виле. — Сложи ръка на рамото на Ринт. — Брат ми, каквото ти казах по-рано.

Той я изгледа, а тя само кимна.

Ринт заби поглед в полусуровото месо в ръцете си и продължи да дъвче.

— Много ме дразните понякога вие двамата — измърмори Виле и се пресегна да обърне отново мръвките.

Сержант Раскан топна ножа си във врящата кръв. Супата се сгъстяваше добре. Сагандер можеше да повърне от вкуса, поне в началото, но гъстият бульон можеше да му спаси живота.

Драконъс стоеше до него, загледан към конете. После каза:

— Май сбърках с Хелар.

— Милорд?

— Вече са истински свързани.

— Да, милорд. Тя реагира бързо — никакво колебание. Тая кобила ще си даде живота, за да защити Аратан, можете да сте сигурен.

— Вече съм.

— Не като с учителя, а, милорд?

— Може да има дълбока горчивина, сержант, когато младостта ти изтлее в далечното минало. Когато към болката в кости и мускули се добави болката от копнежа и съжаления мъчат душата ден и нощ.

Раскан помисли над това, с колкото може повече уважение, а после поклати глава.

— Способността ви да прощавате е по-голяма, отколкото щеше да е моята, милорд…

— Не съм говорил за прощаване, сержант.

Раскан кимна.

— Вярно. Но, милорд, ако човек удари така сина ви…

— Стига с това — прекъсна го Драконъс. — Тук има неща непосилни за теб, сержант. Все пак не е нужно да се извиняваш — каза каквото е на сърцето ти и аз ще уважа това. Всъщност започвам да вярвам, че това е единственото нещо, което заслужава уважение, независимо от положението ни или от съдбата ни.

Раскан отново разбърка супата от кръв, без да отвърне. За миг беше забравил огромната пропаст, която го делеше от лорд Драконъс. Наистина бе казал каквото му е на сърцето, но без да внимава и да помисли. Сред знатните думите му като нищо можеха да му спечелят бой, дори разжалване.

Но с Драконъс не беше така: той бе честен и откровен с всеки свой подопечен войник и сержант. „Ах, де да можеше да направи така и с единствения си син.“

— Виждам на светлината на огъня, че ботушите ти са ужасно протрити, сержант.

— От походката ми е, милорд.

— Тук на открито мокасините са по-подходящи.

— Да, милорд, но нямам.

— Имам един стар чифт, сержант — може да са ти малко големи, но ако направиш като Пограничните мечове — напълваш ги колкото трябва с уханни треви, — може да ти свършат добра работа.

— Милорд, аз…

— Ще откажеш ли щедростта ми, сержант?

— Не, милорд. Благодаря ви.

Последва дълго мълчание. Раскан погледна към Пограничните мечове, струпани около втория лагерен огън. Виле беше извикал, че месото е готово, но нито сержантът, нито лордът бяха помръднали. Колкото и гладен да беше Раскан, вонята на кръвния бульон беше убила апетита му. А и не можеше да остави Драконъс без разрешение.

— Тази вихрушка от звезди — заговори неочаквано Драконъс — бележи нахлуването на светлината в мрака. Тези звезди, те са далечни слънца, огряват със светлината си далечни, непознати светове. Светове може би не много по-различни от този. Или неимоверно различни. Все едно. Всяка звезда кръжи по пътя си към центъра, а в този център има смърт — смъртта на светлината, смъртта на самото време.

Раскан мълчеше стъписано. Не беше чувал подобни идеи. В това ли вярваха учените в Карканас?

— Тайст се чувстват удобно, затънали в невежеството си — каза Драконъс. — Не си въобразявай, сержант, че такива неща се обсъждат в двора. Не. По-скоро си представи възвишената сфера на учени и философи като не много по-различна от гарнизон войници, затворени твърде дълго сами. Мизерни, користни, озлобени с амбициите си, общност на измяна и ревниво пазени предразсъдъци. Титлите са като мазки тънка боя върху грозен камък — цветът може да изглежда красиво, но това, което е под него, не се променя. Само по себе си знанието няма никаква стойност — то е броня и меч, и бронята макар да защитава, също изолира, и мечът може да замахне вярно, но може и да нарани владелеца си.

Раскан разбърка супата, обзет от странно притеснение. Нямаше свои мисли, които да изрече, нямаше мнения, които да не издадат глупостта му.

— Прощавай, сержант. Аз те смутих.

— Не, милорд. Но такива идеи наистина ме объркват.

— Не бях ли достатъчно ясен? Не позволявай титлата учен, поет или лорд да те смути прекалено. И по-важното — не се поддавай на заблудата да си въобразиш, че такива мъже и жени са по-извисени или някак по-умни, или с по-чиста почтеност или идеал, отколкото теб или който и да е човек от простолюдието. Живеем в свят на маски, но всички усмивки зад тях са еднакво окаяни.

— Усмивки ли, милорд?

— Както се хили куче, сержант.

— Кучето се хили от страх, милорд.

— Точно така.

— В такъв случай всеки живее в страх?

Светлината на огъня едва достигаше до грамадния мъж, застанал до Раскан, а дълбокият глас, дошъл от тази смътна фигура, прозвуча откровено и малко ядно.

— Бих казал, повечето пъти — да. Страх, че нашите мнения може да бъдат оспорени. Страх, че начинът, по който виждаме нещата, може да бъде наречен невежествен или дори пагубен. Страх за личностите ни. Страх за нашето бъдеще или съдба. За нашия миг на смърт. Страх да не се провалим във всичко, което се стремим да постигнем. Страх да не бъдем забравени.

— Мрачен свят описвате, милорд.

— О, има уравновесявания, понякога. Смътни, мигновени. Поводи за радост. Гордост. Но после страхът се връща пълзешком. Винаги се връща. Кажи ми, сержант, когато беше дете, страхуваше ли се от тъмнината?

— Допускам, че всички се страхуваме, милорд. Докато все още не сме много повече от кутрета.

— И какво в тъмнината те плашеше?

Раскан сви рамене. Очите му се впериха в мигащите пламъци. Беше малък огън, бореше се да остане жив. Когато и последните съчки догоряха, въглените щяха да грейват и гаснат, докато най-сетне не изстинат.

— Неизвестността, предполагам, милорд. Където може да се спотайват разни неща.

— Но Майка Тъма я избира като одеяние.

Дъхът на Раскан замръзна в гърдите му.

— Вече не съм дете, милорд. Нямам причина да се боя от това.

— Чудя се понякога дали тя е забравила детството си. Не е нужно да казваш нещо по въпроса, сержант. Късно е. Мислите ми витаят. Както каза, вече не сме деца. Тъмнината не таи никакви ужаси. Времето, когато неизвестното ни застрашаваше, е зад гърба ни.

— Милорд, можем вече да оставим това да изстине — каза Раскан, вдигна с ножа си котлето от пламъците и го постави на земята.

— По-добре иди при другите — каза Драконъс. — Преди месото да е станало на черна кожа.

— А вие, милорд?

— След малко, сержант. Ще погледам още малко тези далечни слънца. Ще поразсъждавам за непознатия живот под светлината им.

Раскан се надигна и натъртените му от ездата мускули изохкаха от болка. Поклони се на лорда си и тръгна към другия огън.

Аратан отвори очи. Беше тъмно. Усети, че лежи притиснат до нечие топло тяло, едновременно меко и стегнато, плътно като обещание, и подуши смътни ухания в затаения нощен въздух. Постелята му бе споделена и до него спеше Ферен.

Сърцето му се разтуптя.

От лагера не идваше никакъв звук. Дори конете се бяха смълчали. Той примига, зяпна нагоре към въртопа от звезди и намери всички най-ярки сред тях на полагащите им се места. Помъчи се да мисли за по-обикновени неща, да не обръща внимание на топлото тяло, отпуснато до него.

Сагандер казваше, че звездите били само дупки в тъканта на нощта, изтъняване в благословената тъмнина. И че в отдавна отминали векове нямало никакви звезди — тъмнината била пълна и абсолютна. Това било времето на първите тайсти, във Века на даровете, когато над всичко властвала хармония и покоят смирявал всяко неспокойно сърце. Всички велики мислители били съгласни с това тълкуване, настояваше учителят му с онази настойчива войнственост, която проявяваше винаги, щом Аратан зададеше неправилни въпроси.

„Но откъде идва светлината? Какво се простира зад булото на нощта и как може светлината да не е съществувала във Века на даровете? Не трябва ли да я е имало от самото начало?“

Светлината беше нахлуващ огън, водещ вечна война да пробие през булото. Беше се родил, когато раздорът за първи път се появил в сърцевината на Тайст.

„Но в свят на мир и хармония откъде е дошъл раздорът?“

— Душата таи хаос, Аратан. Искрата на живота не познава себе си, познава само нуждата. Ако тази искра не е удържана чрез дисциплината на по-възвишени мисли, тя лумва в пламък. Първите тайсти станали самодоволни, небрежни за Дара. И тези, които се поддали, е, точно техните души виждаш да горят през Булото на нощта.

Тя се размърда до него. После се превъртя с лице към него и се доближи още, едната ѝ ръка бе на гърдите му. Той усети дъха ѝ на шията си, усети как косата ѝ го погали. Уханията идваха сякаш от цялата нея, от дъха ѝ и кожата ѝ, от косата и топлината ѝ.

Дъхът ѝ секна за миг, а след това тя въздъхна и се доближи още, докато той усети едната ѝ гръд притисната върху ръката му, а после другата, хлъзна се надолу и се отпусна върху същата ръка.

А след това дланта ѝ посягаше към слабините му.

Намери го вече втвърден и хлъзгав, но дори това да означаваше провал, то сякаш не я притесни. Хлъзна длан по онова, което се беше изляло по корема му, и го стисна отново.

Задържа го така и го обърна настрани, а кракът ѝ, който се вдигна, за да се отпусне върху него, му се стори изумително тежък. Другата ѝ ръка посегна надолу, провря се под бедрото му и го издърпа върху крака си под коляното, докато не се оказа заклещен между бедрата ѝ.

Изстена, когато го вкара в себе си.

Аратан не знаеше какво става. Не знаеше къде го беше поставила, там между краката ѝ. Беше ли мястото, откъдето изхвърляше нечистотиите си? Не можеше да е то — беше много отпред, освен ако жените не бяха различни по начин, който не беше си и представял.

Беше виждал кучета в двора. Беше видял веднъж как Каларас буйно възседна кобила и я промуши с червения си меч, но нямаше как да разбере къде отива този меч.

Тя вече се движеше бързо над него, а усещането за избуяваща топлина беше неустоимо възбуждащо. След това сграбчи китките му и притисна дланите му около бедрата си — бяха по-пълни, отколкото си беше представял, и пръстите му потънаха дълбоко в плътта.

— Хайде — прошепна му тя. — Назад — напред. По-бързо.

Объркването изчезна, смущението изтля.

Той потрепери, докато се изпразваше в нея, и усети как умората го обзе — дълбока, топла умора. Когато тя го пусна да се измъкне, се завъртя и се отпусна на гръб.

Но тя прошепна:

— Не бързай толкова. Дай ми ръката си… не, другата. Там долу, овлажни пръстите, да, точно така. Сега потъркай тук, бавно в началото, но по-бързо, щом чуеш как дъхът ми се учестява. Аратан, в правенето на любов има две страни. Ти получи своето и да, аз се радвам. Сега ми дай моето. С годините ти и всяка жена, с която легнеш, ще ми благодарите за това.

Момчето се беше постарало да не вдига шум, но сънят на Ринт беше лек. Макар да не можеше да долови какво казва сестра му на Аратан, звуците, които последваха, му казаха всичко, което трябваше да знае.

Беше се постарала да извлече удоволствие. Не можеше да я укорява за това.

Беше му казала, че Драконъс не ѝ го е заповядал и че няма да има никакви последствия, ако откаже. Отговорила, че ще помисли, и беше казала същото на Ринт, пренебрегвайки неодобрението му.

„Остави обучението в ръцете на някоя дворцова курва. Отиграй го като клишето, в което ще се превърне. Има начини за учене и те се повтарят поколение след поколение. От всички игри на учене тази определено е най-мръсната.“ Ферен беше Пограничен меч. Нищо ли не разбираше Драконъс освен собствените си нужди и беше ли готов да стъпче всеки по пътя си, за да ги удовлетвори? Така изглеждаше. Синът му щеше да стане мъж. „Покажи му какво означава това, Ферен.“

Не, нямаше да е курва за Аратан. Нито девица, нито някое селско момиче от крайградските селца. В края на краищата всяка такава можеше да се върне и да тормози дома Дракони, искайки пари за копелето си.

Ферен нямаше да направи такова нещо и Драконъс го знаеше много добре. Бащата нямаше нужда да се тревожи, че синът му е излял семе в утробата ѝ. Ако заченеше дете, тя щеше просто да изчезне без никакви претенции към Аратан и щеше да отгледа това дете добре. Докато Аратан не дойдеше за него, може би.

И схемата щеше да се повтори, от баща на син, и все така. А за жени с разбити сърца и празни домове, какво пък, не си струва да се притеснява човек… „но това е Ферен. Това е моята сестра. Ако заченеш дете, Ферен, ще избягам с теб и дори родът и волята на дом Дракони няма да ни намерят. А ако Аратан все пак успее някак да го направи, заклевам се, че ще го убия със собствените си ръце.“

Високо горе звездите кръжаха размътени, заплували сякаш в река от гняв.

Сагандер се свести точно преди разсъмване и след малко изохка. Преди учителят да е успял да издаде друг звук, ръка в ръкавица запуши устата му. Той вдигна очи и видя надвесения над него лорд Драконъс.

— Тихо — заповяда му тихо Драконъс.

Сагандер кимна и ръката се отдръпна.

— Милорд! — прошепна той. — Не усещам крака си!

— Няма го вече, учителю. Беше или това, или смърт.

Сагандер го зяпна невярващо. Измъкна ръката си изпод одеялата и посегна надолу, но дланта увисна там, където трябваше да е бедрото му. Пръстите му напипаха само кълбо прогизнали превръзки.

— Ти удари сина ми в лицето, учителю.

Сагандер примига.

— Милорд, той каза нещо лошо за вас. Аз… защитих честта ви.

— Какво каза?

Сагандер облиза пресъхналите си устни. Гърлото му беше пресъхнало и пареше. Никога не се беше чувствал толкова слаб.

— Намекна, че той е вашата слабост, милорд.

— А как се стигна до това изказване, учителю?

С накъсани и задъхани фрази Сагандер обясни същината на урока и последвалия разговор.

— Защитих честта ви, милорд — повтори накрая. — Като ваш слуга…

— Учителю, чуй ме добре. Нямам нужда да защитават честта ми. Освен това момчето е било право. Трябвало е да го похвалиш за проницателността му. Най-сетне Аратан е показал нещо, което мога да уважавам.

Сагандер го зяпна. А Драконъс продължи неумолимо:

— Момчето е умно. Нещо повече, прозрял е користта, криеща се зад твърденията ти. Бедните носят слабостта в себе си? Заради някакво съмнително изкушение на желанието? Старче, ти си глупак! Трябваше да го разбера много по-рано… Аратан е бил прав… е прав. Той наистина е моята слабост — защо според теб го водя сега колкото мога по-далече от Карканас?

— Милорд… не разбирам…

— Слушай добре. За това, че ми даваш този едничък повод да уважавам сина си, имаш благодарността ми. Точно тази благодарност сега спасява живота ти, учителю. За това, че удари сина ми, няма да бъдеш изкормен и одран и кожата ти няма да бъде разпъната на стената на имението ми. Вместо това ще бъдеш откаран в Ейбара Делак, за да те изцерят, и ще дам още няколко указания по този въпрос, преди да се разделим. Ще останеш в селския клон на манастира Йедан, докато се върнем, след което ще ме придружиш до имението. Там ще събереш всичките вещи, които цениш, и ще напуснеш, за да не се върнеш никога повече. Ясно ли е всичко това, учителю?

Сагандер кимна онемял.

Драконъс се изправи и заговори по-високо.

— Сержантът ти сготви супа от кръв. Загубил си твърде много своя кръв и трябва да се възстанови. След като вече си буден, ще наредя на Раскан да те нахрани.

Старецът извърна глава след отдалечаващия се лорд. Тъмна буря забушува в ума му. Мъжът, чиято чест бе защитил, щеше да го унищожи. Екзекуцията щеше да е много по-добра съдба. Сега лордът беше убил репутацията и реномето му, всичко това — в името на древната забрана да се удря благородник. „Но Аратан не е благородник. Той е копеле.

Удрял съм го безброй пъти, както се полага на един опак, негоден ученик. Той не е благородник!

Ще се противопоставя на това. В Карканас. Ще се оплача пред закона!“

Но знаеше, че няма да го направи. Щяха да го държат в изолация месеци наред, навярно и повече, в манастирска килия в Ейбара Делак. И жарта на възмущението му щеше да угасне, а дори и да я подклаждаше, да я разпалваше всеки път, щом се опита да раздвижи крака, който вече не съществуваше, докато се върне най-сетне в Карканас, разказът за позора му щеше отдавна да го е изпреварил. Щяха да му се подиграят, да се надсмеят над справедливите му претенции и щеше да вижда ликуването в очите на съперниците си отвсякъде.

Драконъс наистина го бе унищожил.

„Но имам други пътища. Хиляда стъпки до мъстта, или десет хиляди, все едно. Ще я имам накрая. Аратан. Ти ще си първият, който ще плати за това, което ми причини. А после, когато изстинеш като глина, ще издебна баща ти. Ще се погрижа да бъде унизен и сломен. Ще видя одраната му кожа набучена над портите на самия Карканас!“

Бяха му отнели крака. Той на свой ред щеше да отнеме живота им.

„Ледът се е пропукал под мен. Пропаднал съм и изпитвам такъв студ… Но това е студът на омразата и вече не се боя.“

Раскан дойде при него с подути от безсъние очи и постави на земята почернялото от сажди котле.

— Закуската, учителю.

— Много си мил, сержант. Кажи ми, момчето ужасно ли е пострадало?

— Не е чак толкова зле, учителю. Ринт обясни, че ако не бил тежкият шлем, почти нямало да пострада.

— Хм. Не се бях сетил.

— Да не говорим повече за това, учителю. Трябва да хапнеш супа — не ми харесва, че си толкова пребледнял.

— Разбира се, сержант. Благодаря ти.

„Трябваше да замахна по-силно.“

Когато се събуди отново, я нямаше. Главата му пулсираше от болка зад челото и очите ужасно го заболяха, щом примига, за да прогони съня. Вслуша се в шума от движещите се хора из лагера, чу пръхтенето на Каларас, тежко като тътен по коравата земя, от което трепереха пръст и камъни. Долавяше миризмата на дим и печено. Макар утринното слънце да грееше топло, той трепереше под одеялата.

Събитията от предния ден и отминалата нощ бяха объркани в ума му. Помнеше кръв и струпани около него хора. Лица, които го гледаха отгоре безизразни като маски, равнодушни, но с готова да избликне жестокост. Щом си спомни кръвта по лицето си, усети как се върна срамът, който го дебнеше, откакто бяха тръгнали на път.

И все пак през тези чувства се просмукваше възбуда, а за Ферен нямаше маска, само тъмнина, изпълнена с топлина и след това — зной, ухаещо селение от бързи дихания и мека плът. Нищо такова не бе изпитвал досега. О, изливаше се в чаршафите си вече от няколко години и в достигането на това облекчение имаше наслада, но си беше въобразявал, че е просто случайност, докато не порасне достатъчно, за да е готов да направи дете… макар че представата за това беше смътна.

Вече не. Зачуди се дали коремът ѝ ще се издуе и от това движенията ѝ ще станат тромави, а настроенията променливи — приказките сред войниците, с които се бе упражнявал, намекваха за това. „Стават невъзможни, нали? Жена с дете има броня в очите и триумф в душата. Бездната да ни е на помощ.“

Чу стъпки и извърна глава към приближаващия се сержант Раскан.

— Аратан, съвзе ли се?

Той кимна.

— Реши се да те оставим да поспиш — днес ще яздим, макар и не толкова бързо, колкото сигурно би искал баща ти. Все едно, ако си в състояние, смятаме днес да стигнем до реката. Сега трябва да се нахраниш.

Аратан се надигна и погледна към Пограничните мечове, насядали при огъня си. Видя само Ринт и Ферен. Виле и Галак не се виждаха никакви. Огледа бързо лагера и откри, че и Сагандер го няма. Изведнъж го обзе страх.

— Сержант, учителят… умря ли?

„Гроб ли му копаят?“

— Не — отвърна Раскан. — Карат го до Ейбара Делак, където ще остане, докато се върнем. Тръгнаха рано тази сутрин.

Отново го обзе горчив срам. Изправи се, без да може да погледне Раскан, и придърпа одеялата около себе си. Гледката за миг се завъртя и отново се закрепи пред очите му. Болката в черепа му беше толкова жестока, че го накара да изохка.

Раскан посегна да го подкрепи, но Аратан се отдръпна.

— Добре съм, благодаря. Къде е нужникът?

— Ей там. Внимавай с ръба на дупката — изкопахме я набързо.

— Добре — отвърна Аратан и тръгна натам.

Баща му се грижеше за Каларас и все още не бе погледнал към него, но Аратан не го и очакваше. Синът му бе съсипал живота на един верен учител, служител от дълго време в дома му. Спомни си за възбудата на Сагандер, когато бе разбрал, че го вземат на това пътуване, и споменът го ужили жестоко. Нищо чудно, че Драконъс беше вбесен.

Нужникът беше зад някакви папрати и щом ги заобиколи, той замръзна. Дупката наистина беше плитка и грубо изкопана.

Кракът на Сагандер лежеше в нея като свещен дар, в гнездо от прогизнали от кръв парцали. Други бяха идвали вече тук и изпражненията им бяха зацапали бледата безжизнена плът.

Аратан зяпна отрязания крайник. Голото стъпало беше бяло като сняг и първите дневни мухи вече пълзяха по него, твърдите криви нокти бяха жълти като венчелистчета на прещип, изтънелите вени под тънката кожа бяха почти сиви. От другия край стърчеше натрошена кост, обкръжена от разкъсана плът. Около коляното бяха плъзнали синини.

Той извърна поглед, заобиколи дупката и продължи няколко крачки в папратта.

Разбира се, щяха да го заровят, щом вдигнеха лагера. Но хранещите се с мърша зверове все пак щяха да го намерят. Лисици, врани, диви кучета. Щом вятърът се надигнеше и понесеше миризмата на кръв и смърт, много след като той си заминеше оттук със спътниците си, те щяха да дойдат и да започнат да ровят.

Струята заплиска през перестите листа и секна, щом той си спомни за последната ръка, която го беше докоснала там. Изруга тихо, стисна очи и се съсредоточи върху болката, блъскаща в черепа му. След малко успя да продължи.

На връщане към лагера видя Ринт — държеше лопата с къса дръжка. Грамадният мъж му кимна, изгледа го с присвити очи, а след това се зае да зарие дупката.

До огъня Ферен тъкмо слагаше храна в тенекиена чиния. Раскан бе отишъл при лорд Драконъс. Аратан придърпа одеялото около себе си и тръгна към Ферен.

Тя вдигна очи, но само за миг, и му подаде чинията.

Той искаше да ѝ каже нещо, за да я накара да го погледне, но осъзна, че тя няма желание да се занимава с него. „Не бях много добър. Всичко обърках. Разочарована е от мен. Неловко ѝ е от мен.“ Отнесе чинията си настрани и почна да яде.

Раскан се приближи, повел Бесра.

— Днес ще яздиш него, Аратан.

— Разбирам.

Сержантът се намръщи. После поклати глава.

— Не мисля, че разбираш. Хелар е твоя. Ти намери своя боен кон, Аратан, чудесен боен кон. Но тя трябва да походи малко сама, за да надмогне насилието, към което би могло отново да я подтикне докосването ти. Ще се зачуди — заради липсата на внимание от твоя страна — дали не те е провалила. По-късно днес ще отидеш при нея и ще вземеш седлото, и тя ще се успокои.

— Тогава ѝ поговори, Аратан, думи на утеха и удовлетворение — продължи той. — Тя ще разбере смисъла им по дъха, с който тези думи стигат до нея. За да общуваш с един кон, мисли за истината като за река — никога не се бориш с течението ѝ. Понеси се по него до сърцето на животното.

Аратан не беше съвсем сигурен доколко разбра сержанта, но все пак кимна.

Раскан му подаде юздите и каза:

— Сега ми дай тази чиния — радвам се да видя, че имаш апетит — и иди при баща си. Иска да говори с теб.

Аратан знаеше, че този момент ще дойде. Тръгна, като дърпаше Бесра след себе си, но Раскан го спря:

— Чакай, Аратан… — Взе одеялото от раменете на момчето. — Аз ще го навия. — Подсмихна се. — С него приличаш на селянин.

„Селянин. Да. Който ще застане засрамен пред господаря си.“

— Яхвай коня — каза баща му, щом Аратан стигна до него. — Тази сутрин ще яздиш с мен.

— Да, сър.

Едва намери сили да се качи на седлото, а щом намести крака в стремената, го изби лепкава пот… и осъзна, че не носи бронята и шлема си.

— Сър, не съм снаряжен…

— Засега. Ринт прибра снаряжението ти. Ще водим колоната. Хайде.

Усещането беше странно — да язди до баща си — и той се почувства безнадеждно непохватен. Липсваше му лекотата, така присъща на Драконъс.

— Сагандер ти дължи живота си — каза баща му.

— Сър?

— Два пъти всъщност. Макар и замаян от удара му, все пак си съобразил да дръпнеш Хелар назад. Иначе тя щеше да счупи черепа на онзи глупак с един ритник, да го пръсне като яйце на уртен. Браво за това. Но ще говоря за втория път, когато спаси живота му.

— Сър, казах нещо непра…

— Попитал си дали не си моята слабост, Аратан. Нищо безчестно няма в този въпрос. Как би могло? Проблемът засяга живота ти в края на краищата. Не е ли твое право да се чудиш за мястото си на света? Нещо повече, въпросът ти е проницателен и това ме радва.

Аратан не каза нищо.

След дълга пауза Драконъс продължи:

— Досега в теб нямаше нещо, което да ме впечатли… Кажи ми, смяташ ли, че гризането на пръстите е подходящо за мъжа, който си станал? Този навик дори пречи на способността ти да боравиш с меча и ако продължиш така, Аратан, като нищо може да те убие. Ръката, която държи меча, трябва да е здрава, иначе няма да постигаш каквото искаш.

— Да, сър. Съжалявам.

— Пък и жените още повече ще харесват ласката ти по нежни места — изсумтя Драконъс.

Нещо сякаш го удари отвътре. Ферен беше докладвала на баща му. Подробно. Беше изпълнила заповедта на господаря си. Принадлежеше на Драконъс, също както Ринт и сержант Раскан — всички тук, освен самия Аратан, бяха просто продължение на волята на баща му. „Като оръжия, а ръката на баща ми определено е здрава. Воля, подчинена на дело, и няма място за слабост.“

— Съжалявам, че Сагандер пострада — каза той унило.

— Ти си го надраснал, Аратан. Хелар е права, че се е отнесла така пренебрежително с него — разбрала е мислите ти преди ти сам да си ги проумял. Запомни това и в бъдеще ѝ се доверявай.

— Да, сър.

— Боли ли те главата, Аратан? Мисля, че Ринт има върбова кора.

— Не, сър. Не ме боли.

— Бързо се оправяш значи. Още една твоя дарба може би, толкова добре скрита досега.

— Да, сър.

— Разбери, Аратан. Ако беше останал в цитаделата ми, щеше да си уязвим. Имам врагове. Сестрите ти обаче са защитени. Макар че майка им вече не е с нас, семейството ѝ е могъщо. Което не може да се каже за твоята майка. За да се доберат до мен, враговете ми като нищо биха могли да погледнат към теб. Особено сега, след като навърши пълнолетие.

— Сър, нямаше ли да е по-лесно да ме убият още докато бях дете, неопитен с меча и твърде доверчив към възрастните?

Драконъс го погледна накриво.

— Не говоря за пряко насилие, Аратан. Смъртта ти би направила по-малко уязвими мен и интересите ми.

— Значи биха ме похитили?

— Не. Ти си незаконен син. Като заложник не би имал никаква стойност.

— В такъв случай не разбирам, сър. Какво биха могли да искат от мен?

— Аратан, ти си млад мъж, със своите поводи за недоволство. Срещу баща ти, който отказва да те признае за законен син. Като млад ще имаш амбиции. Враговете ми ще се обърнат към теб, за да подклаждат и гнева ти, и желанията ти. Ще те подтикват към измяна.

„Отпращаш ме, за да опазиш себе си. Наистина съм твоята слабост. Защото не ми вярваш.“

— Нямам амбиции — отвърна той.

— Бих могъл да го повярвам… не, не мисля, че лъжеш. Но времето изкривява всяка пътека. Не можеш да твърдиш, че знаеш какво ще е на ума ти в бъдеще. И тук трябва да сме честни — нямаш никаква причина да ме обичаш, нито да изпитваш каквато и да е вярност към мен.

— Не знаех, сър.

— Какво не знаеше?

— Че обичта се нуждае от причина.

Тук разговорът свърши и повече не продължи. А Аратан нямаше представа защо.

Стигнаха до реката по здрач, на около две левги южно от Ейбара Делак. Стар търговски брод прехвърляше бързо движещата се вода, белязан с изправени камъни на двата бряга, както и с няколко дънера на огромни дървета, оставени в случай, че се наложи теглене с въже. Стари биваци на двата бряга издаваха, че са занемарени отдавна, с високо израснала трева, а пътеките, водещи до водата, бяха коварни заради изровената от порои земя и оголените скали.

Ринт и сестра му се заеха с подготовката на лагера, и двамата смълчани. Аратан отново беше сам — баща му го беше пратил назад рано следобед, сякаш искаше да заличи образа с него и сина му, яздещи един до друг по черния път, и му бе заповядал да смени конете. Момчето беше яхнало Хелар с видимо притеснение, подробност, която му докара сърдито сопване от страна на сержант Раскан, а след това бе яздило зад сержанта и Драконъс, с Ринт и Ферен в тила. Сега Аратан беше свалил бронята от гърба на Бесра и я подреждаше на земята.

Ферен почти не беше проговаряла от заранта и на Ринт му бе останало да запълва ума си с въображаема размяна на думи, обвинения и преценки, толкова ужасни и окончателни, че сякаш от тях капеше кръв като от върха на нож. През всичко това усещаше сладката съблазън на собствената си праведност, сякаш стоеше сред буря, недокосван от никакво съмнение.

Яростта на мислите му го правеше необщителен и сприхав. Липсваше му компанията на Виле и Галак, а се боеше, че и една дума със сестра му може да го накара да изригне от гняв.

Докато Раскан хранеше конете, а Ферен седеше до огъня, Ринт отиде до брега с кожено ведро. Драконъс беше прегазил потока и сега крачеше нагоре по каменистия склон, сякаш изгаряше от нетърпение да погледне към Пустошта Барет.

Имаше скрити цели в това пътуване и тайнствеността, стегната плътно около него, бе достатъчно доказателство за това. Риск имаше тук, опасност, породена от незнание, и Ринт никак не харесваше това. Нещата се влошаваха още повече от това, че знаеше много малко за Пустошта Барет. А за земите отвъд равнината знаеше още по-малко. Азатанаите бяха загадъчни като всички чужденци — идваха при тайстите поединично, по природа отчуждени и като че ли незаинтересовани да създават приятелски връзки. Всъщност Ринт не виждаше кой знае каква полза от тях. Би предпочел джагъти пред азатанаи. Джагътите поне бяха намерили за редно да се опълчат на войнствената експанзия на джелеките на юг. Азатанаите не бяха направили нищо дори когато нападаха селата им.

„Но джелеките никога не нападаха самотен азатанай. Не крадяха деца, нито насилваха жени. Просто запалваха къщите и бягаха с плячката, а на всичко това азатанаите просто се смееха, сякаш вещите са без значение.

Богатството, казваха азатанаите, е фалшива мярка. Честта не може да бъде трупана като имане. Почтеността не може да краси стая. Няма храброст в златото. Само глупците градят крепост от богатство. Само глупци биха живели в нея и да си въобразяват, че са в безопасност.“

Тези думи бяха повтаряни често, макар Ринт да не знаеше кой азатанай ги е изрекъл пръв. Бяха се носили из войнишките лагери през войната, разказвани като сказание за героизъм, но с тон на объркване, неразбиране и неверие. Но не сложността на мислите толкова озадачаваше Ринт и другите. Всъщност в тях нямаше нищо особено сложно. Безпокойството, което те вдъхваха, бе в това, че азатанаите бяха дали доказателство за това безразличие.

„Човекът, който омаловажава глада на селяните, се храни до насита всяка вечер. Така убежденията се разкриват като лицемерие, като празни думи.“ Но азатанаите бяха говорили истината и бяха гледали невъзмутимо, докато разбойниците от Джеларкан крадяха или унищожаваха всичко.

Такива хора плашеха Ринт. Бяха ли изобщо способни на гняв? Никакво възмущение ли не изпитваха? Не се ли обиждаха?

Метна ведрото във водата и загледа как течението го издува. Въжето се изпъна и той задърпа. Ведрото натежа здраво в ръцете му.

Драконъс се беше изкачил по брега и се взираше на запад, където слънцето бе изгубило формата си сред локва червено на хоризонта. Малко след това вдигна ръката си в тежката ръкавица.

Ведрото плисна вода, щом Ринт го издърпа и го остави на брега. Сърцето му изведнъж заби като барабан. Видя как Драконъс се обърна и закрачи обратно към реката. Прегази я и Раскан го посрещна. Казаха си нещо и след това лордът продължи към бивака, а сержантът остана зяпнал след него.

„Някой идва. От запад. Някой… очакван.“

Ферен дойде до него, обутите ѝ в мокасини крака изскърцаха по облите камъчета на брега.

— Видя ли?

Той кимна.

— Кой може да е?

— Не мисля, че ще е джагът — отвърна Ринт. — Но тогава кой? Азатанай? — Видя я как се обърна към лагера и проследи погледа ѝ. — Боиш ли се вече за момчето? Каква е ролята му във всичко това?

— Не знам.

— Ти направи каквото те помолиха, Ферен. Той ще има очаквания.

Тя го изгледа твърдо.

— И не е нищо повече от проклето пале, което трябва да си подвие опашката?

— Ти си единствената, която може да отговори на това — отвърна Ринт.

— Ти си мъж. Нищо не разбираш от тези неща.

— Нима? На колко щеше да е момчето сега? Колкото Аратан, или почти. — Видя как ѝ се отразиха думите му, като остриета, посекли лицето ѝ, и го заболя. — Извинявай, сестро.

Но очите ѝ вече бяха изстинали.

— Децата умират. Майките го превъзмогват, както могат.

— Ферен…

— Провалът беше на баща му, не мой.

— Знам. Нямах предвид…

— Скръбта поведе ръката му към ножа. Егоизмът го заби в сърцето му.

— Ферен…

— Той ме изостави, когато най-много се нуждаех от него. Научих се от това, братко. Научих се добре.

— Аратан не е…

— Знам! Аз ли съм тази, която предъвква миналото цял следобед? Аз ли съм смазаната от черен гняв? Имах син. Той умря. Имах съпруг. Той също е мъртъв. И имам брат, който мисли, че ме познава, но познава само някаква сестра, която си е измислил. Иди пак при нея, Ринт. Лесно ще я намериш. Вързана за веригите в главата ти.

Вдигна ръка, сякаш се канеше да го удари, и той се стегна да понесе удара, но той така и не последва и след малко тя се върна при огъня.

Искаше му се да заплаче. Вместо това се изруга наум за глупостта си.

Отвъд реката се появи фигура. Огромна, висока, облечена в дебели плочи кожена броня, с наръч къси копия, закрепен на едното рамо, с тежка торба в едната ръка. Главата му беше гола, косата разрошена и грейнала като огнена кръв в блясъка на гаснещото слънце. Спря за миг, а след това закрачи тежко надолу към брода.

И Ринт позна този азатанай, макар никога да не го беше виждал.

„Самотният воин сред азатанаите. Онзи, когото знаят като Закрилника. Макар че с кого се е бил е въпрос, на който не мога да отговоря. Полукръвен Тел Акаи, приятел на Килмандарос.

Гризин Фарл.“

Водата стигна само до средата на тежките му ботуши.

— Драконъс! — ревна мъжът. — Така ли се криеш от целия свят? Ха, не повярвах на приказките — виж ме какъв глупак съм! Но пък виж, нося ейл!

Дойде сред тях като човек, който няма нито от какво да се бои, нито какво да губи, и едва много по-късно — след години — Аратан проумя как всяко от тези две неща подхранва другото и как на свой ред те могат да вдъхват едновременно възхищение и жал. Но с идването му в лагера беше все едно, че великан е слязъл от някоя висока планинска скала, от някоя далечна, пердашена от ветрове цитадела с ехтящи коридори и скреж по праговете на вратите. Господарят ѝ се бе уморил от самотата и сега търсеше компания.

Има хора, от които удоволствието се излъчва, замайващо като лъх на ейл, подканящо като топлината на огън в студена нощ. Вдъхват веселие само с един бегъл поглед, сякаш светът е пълен с шеги и компанията, която делят, не може да устои на тази радушна прегръдка.

Азатанаят се представи като Гризин Фарл и не изчака Драконъс да го запознае с другите, а ги обиколи един по един. Раскан, Ринт и след това Аратан, а когато ръката му стисна китката на Аратан, бръчките около очите на великана се изопнаха и той каза:

— Ръка владееща меч е това, да. Баща ти добре се е погрижил да те подготви за живота занапред. Ти си Аратан, неудобен син на Драконъс, изгубено дете за скърбяща майка. Дали ръката, която сега държа, е тази, която ще прати ножа в гърба на баща ти? Така се бои той, но кой баща не би се боял?

Аратан се взря в сивите му очи и отвърна:

— Нямам амбиции.

— Може би. Но други имат.

— Те никога няма да ме намерят.

Рунтавите вежди се вдигнаха.

— Цял живот ще живееш в криене значи?

Аратан кимна. Другите стояха до тях и слушаха, но той не можеше да откъсне поглед от очите на Гризин Фарл.

— Не е кой знае какъв живот — рече великанът.

— Не държа на кой знае какъв живот, сър. Тъй че добре ме устройва.

Гризин Фарл най-сетне пусна ръката на Аратан и се обърна към Драконъс.

— Казват, че Мракът се е превърнал в оръжие. Срещу кого трябва да удари? Това е въпросът и отивам да чуя отговора му. Кажи ми, Драконъс, ще потрепери ли Карканас при моето съдбовно идване?

— Кули ще рухват — отвърна Драконъс. — Жени ще припадат.

— Ха! И би трябвало! — Но после се намръщи. — Тези наблюдения, стари приятелю, не се връзват добре. — А след това се обърна към Ферен и падна на коляно пред нея. — Кой би могъл да очаква такава красота тук, на самия край на Пустошта Барет? Аз съм Гризин Фарл, познат сред азатанаите като Закрилника, знаен за джелеките като воина, който пропуска всеки бой, проспива всяка битка и само се усмихва на всяко предизвикателство. Познат, също тъй, на малцината все още останали джагъти като Спящия камък, което е техният поетичен начин да опишат позорната ми летаргия. А сега бих помолил да изречете своето име, за да мога да го тача и да тая спомена за вашия глас вечно в сърцето си.

Ферен остана сякаш безразлична към всичко това, макар че по страните ѝ изби червенина.

— Аз съм Ферен — отвърна тя. — Пограничен меч и сестра на Ринт.

— Твърде млада — отрони след миг Гризин Фарл, — за да изгуби надежда. Гласът ви ми разказа трагична история, макар подробностите да остават скрити, но в загубата има болка, а болката превръща се в жило, що вечно за загубата ни напомня.

При думите му тя се отдръпна и заяви рязко:

— Не разкривам нищо такова!

Гризин Фарл бавно се изправи и разпери ръце, сякаш искаше да ги обгърне всички.

— Ще се напием в дива радост тази нощ, докато огънят накрая не изтлее и заревото слънчево звездите не прогони, и трогнати до сълзи ще се кълнем един на друг във вечна вярност, преди да изпопадаме в несвяст. — Вдигна огромния мях, който носеше. — Ейл от Тел Акаи, които са майстори ако не във варенето, то определено в пиенето. — Замълча, а после добави: — Надявам се, че имате храна. В припряността си да ви видя, за огромна жалост, не взех ни хапка.

Драконъс въздъхна отчаяно и Аратан се сепна.

А после Гризин Фарл се усмихна и всичко в този свят отново беше наред.

Ейлът беше силен, моментално замая Аратан и скоро след вечерята, насред мръсна песен за една девица Тел Акаи и стар джагът с болни бивни, пята много мелодраматично от азатаная, той заспа.

Раскан го събуди на другата сутрин с чаша силни билки и върбова кора и докато седеше и отпиваше от горещата напитка, Аратан видя, че Гризин Фарл вече не е сред тях.

Дори сега всичко му изглеждаше като сън, смътен и объркан, трескав дори. Главата го цепеше. Аратан се зачуди за какви ли неща са си говорили спътниците му в отминалата нощ — чувстваше отсъствието си в нея като подигравка с всякакви претенции, които можеше да има, че е станал мъж. Беше изпаднал в несвяст като момченце при първата му чаша, открадната от масата и припряно изгълтана долу зад някой стол.

Искал беше да чуе повече за Мрака като меч, като оръжие. А беше ясно, че Гризин Фарл познава баща му — така, както не го познаваше никой друг, дори самата Майка Тъма. Що за странни преживелици споделяха двамата? Какви ли загадъчни истории свързваха миналото им? Няколко скришни погледа към Раскан, Ринт и Ферен му подсказаха, че не е било разкрито нищо важно. Всички те обаче изглеждаха много по-отпуснати, отколкото пречи идването на Гризин Фарл, сякаш между тях след тази нощ, пълна с ейл и смях, бяха съборени прегради.

След миг размисъл Аратан отново погледна Ферен и видя, че нещо все пак се е променило. Имаше някаква лекота в нея, а когато улови усмивката, която отправи към брат си след някаква тихо изречена реплика, изведнъж му се стори, че всичко се е променило. Напреженията се бяха стопили. Потискащата тежест от злополуката със Сагандер бе изчезнала. „Гризин Фарл дойде при нас и си е отишъл, но когато си е отишъл, е взел нещо със себе си.“

Забеляза, че баща му го гледа. След малко Драконъс се приближи и каза:

— Трябваше да те предупредя за ейла на Тел Акаи.

Аратан сви рамене.

— А ти едва се беше съвзел от сътресението — продължи баща му. — Затова те удари като приспивателно. Съжалявам, Аратан, че пропусна повечето от тази толкова приятна вечер. — Помълча, после добави: — Твърде малко такива си имал.

— Той те нарече свой приятел — отрони Аратан почти обвиняващо.

Очите на баща му станаха студени.

— Той нарича всички „приятели“, Аратан. Не мисли повече за това.

Аратан го изгледа сърдито, а баща му се обърна и се отдалечи.

От едно самотно залиняло дърво се понесе утринният зов на птица и Аратан се обърна натам, но не можа да я види сред кривите клони и унилите листа.

„Крие се, а е свободна.

Свободна да отлети от всичко това.“

Минаха през реката и навлязоха в Пустошта Барет. Вървяха по равна земя под ясно небе и Аратан си спомни уроците на Сагандер за смъртта на голямо вътрешно море.

Докато яздеше, мислеше за вода и свобода.

И за затвори.

На запад беше земята на азатанаите, където обитаваха закрилници, които не закриляха нищо, и всезнаещи мъдреци, които никога не говореха, а Тел Акаи слизаха от планините, за да споделят пиянски нощи, които на другия ден никой не помнеше. Беше свят на загадки и той скоро щеше да го види лично. С тази мисъл се почувства лек на седлото, сякаш всеки миг щеше да се превърне в птица, да разпери криле и да подири някое залиняло дърво.

Но в морето напред нямаше дървета, а голите брегове с избелелите им камъчета обграждаха езера от трева и нищо повече.

Нямаше за какво да намушка баща си в гърба — широкия гръб точно пред него, гърба под протритото наметало. Никой никога нямаше да го употреби като нож.

Гризин Фарл му беше казал: майка му все още бе жива. Жива, изтерзана от скръб, което означаваше, че все още го обича. Щеше да я намери и да я отвлече.

В свят на загадки има много места за криене.

„За нас двамата.

И ще се обичаме един друг. И от тази любов ще има мир.“

Втора част Самотата на този огън

6

Очите на Хуст Хенаралд бяха съсредоточени и мрачни, сякаш претегляше думите, които се канеше да изрече, за да прецени дали ще впият дълбоко ноктите си в човека, седящ насреща му, или просто ще се хлъзнат покрай него. Слабата светлина очертаваше хлътнините на бузите му и под изпъкналите кости над тесния клюнест нос тези остри очи сякаш се бяха отдръпнали дълбоко в сенчестите си кухини — и в същото време оставаха пронизващи и напрегнати.

— Един ден — каза той с глас, загрубял от годините в ковачницата, сред горчивия дим и лютата пара, — ще бъда отново дете.

Бавно се отпусна назад, по-далеч от светлината на маслената лампа на масата, и заприлича на Келарас по-скоро на призрачно привидение, отколкото на смъртен мъж.

Извън тази нагорещена зала огромните механизми на меховете тътнеха като неуморно сърце и ехото разтърсваше всеки камък на Великия дом. Звукът никога не заглъхваше — през всичките дни и нощи, откакто беше гост на господаря на Ковачница Хуст, Келарас беше усещал този несекващ барабанен ритъм, биещ с пулса на земя и камък, на огън и дим.

Това, започнал бе да вярва той, беше място на първични тайни, където истини кипяха сред вихрещия се зной, сред грохота на отровната буря на сътворение и разрушение, кънтяща неспирно от всички страни. А този мъж, който най-сетне го бе удостоил с честта да го приеме, седеше сега срещу него в стол с висок гръб, загърнат в сенки — и господар, и съдник, и властник, и мъдрец — и първите думи, които бе изрекъл, бяха… нелепост.

Хенаралд може и да се беше усмихнал в този момент, но беше трудно да се види в сумрака.

— Един ден отново ще бъда дете. Изваяни от мен играчки ще подскачат и танцуват от ума ми по камък, който ще издигна като планини. През треви ще възвестя лесове. Твърде дълго бях затворен в този свят на мерки, пропорции и мащаб. Твърде дълго съм познавал и разбирал границите на възможното, тъй жестоки в отхвърлянето на всичко въобразимо. По този начин, приятелю, всички ние, всеки от нас е не един, а два живота, вечно вкопчени в смъртен двубой, и от всичко, което попадне в ръката ни, правим оръжие.

Келарас бавно посегна към бокала с риктал на масата. Спиртът бе като огън в гърлото му — но пък бе единственият алкохол, който лордът претендираше, че пие. Първата глътка вече замайваше ума му.

— Добре прикривате проницателността си, капитане, но и аз добре забелязах как се напрегнахте, когато изрекох думата „оръжия“. На това зацепвате, защото от всички думи, които казах, само тази разбирате. Говорех за всичко, което губим, докато годините се нижат и миналото — нашата младост — остава назад. — Сключи ръце около бокала, а ръцете му бяха грамадни, нашарени от белези и загрубели, лъскави на места от дълбоки изгаряния, придобити от цял живот при ковашката пещ. — Вашият лорд желае меч от мен. Като дар ли? Или смята да се присъедини към легиона Хуст може би? Не мога да си представя, че привържениците на Урусандер ще са особено доволни от толкова открита прокламация.

Келарас се помъчи да измисли отговор. Лекотата, с която Хенаралд се прехвърли от темата за поетичното към прагматичното, го остави без почва под краката. Мислите му бяха тромави като на дете, объркано пред главоблъсканица.

Но лорд Хуст нямаше намерение да изчаква отговор.

— Когато бъда отново дете, възрастните ще се отдръпнат от погледа ми. Ще се разпръснат в своите светове и ще ме оставят в моя. Без тях ще съм изпълнен с вяра и ще преподреждам мащабите на нещата според собствената ми скромна повеля. Времето ще отпусне хватката си и ще играя, докато не дойде време за сън. — Замълча и отпи. — А ако сънувам, ще е сън за поражение.

След дълго мълчание Келарас се покашля.

— Милорд, господарят ми добре разбира, че такава поръчка е, особено в това време, необичайна.

— Имаше време, когато щеше да е съвсем обичайна. Но да я нарека такава сега би било твърде притворно за вкуса ми. На една поръчка за меч от Първия син на Тъмата неизбежно ще се погледне като на политическа. Дали съгласието ми няма да отприщи слухове за таен съюз и заговор? Какъв капан поставя Аномандър на пътя ми?

— Никакъв, милорд. Желанието му се основава на честта и традицията.

Мъжът срещу него бавно повдигна вежди.

— Негови ли са тези думи, или ваши?

— Такова е разбирането ми, милорд, с цялото уважение към мотивите на Първия син.

— Като е избрал вас, е направил добър избор. Един ден отново ще бъда дете. — След това се наведе напред. — Но още не. — Остротата в погледа му блесна като късчета диамант. — Капитан Келарас, има ли вашият господар изрични указания за този тъй желан от него меч?

— Би искал да е мълчаливо оръжие, милорд.

— Ха! Викът на гъвкавия гръбнак на меча го изнервя значи?

— Не, милорд.

— И все пак би желал оръжие със запушена уста, онемяло, оръжие прокълнато да вие и плаче, без никой да го чуе.

— Милорд, оръжието, което описвате, ме кара да се чудя кое от двете е по-голямото мъчение: мълчанието или гласът на болката му?

— Капитане, оръжието, което описвам, не съществува. Но онези глупаци в легиона на Урусандер ще ви кажат друго. Кажете ми, господарят ви ще скрие ли произхода на меча си?

— Разбира се, че не, милорд.

— Но все пак би искал да е ням.

— Трябва ли всички истини да се изричат, милорд?

— Да не би рикталът да убива решителността ви, капитане? Мога да поръчам вино, ако предпочитате.

— Всъщност, милорд, бях забравил, че държа бокал. Моля за извинение. — Келарас отпи нова глътка.

— Желае меч на истината значи.

— Такъв, който държи на същото у владелеца си, да. Тъй че в съгласие, но мълчаливо съгласие.

Хенаралд се надигна рязко. Беше висок и мършав, но стоеше изправен, сякаш желязото на неговия свят бе в костите му, в плътта му. В ямите на очите му вече не се виждаше нищо, може би поради ъгъла, под който го гледаше Келарас.

— Капитане, във всяко оръжие има хаос. Ние, които ковем желязо, всъщност всякакъв метал, се счепкваме с този хаос. Борим се с него, стремим се да наложим сдържаност и ред, а той също се бори, с открито непокорство, и когато това не успее, със скрито вероломство. Вашият господар търси меч, лишен от хаос. Такова нещо не може да се постигне и животът, който преживях, е доказателство за това.

Келарас се поколеба, после каза:

— Милорд, Първи син Аномандър е наясно с тайната на мечовете Хуст. Знае какво лежи в сърцевината на оръжията, които правите. Не това е пътят, който иска той в направата на избраното му оръжие. Той моли гръбнакът на оръжието да бъде закален в магия, в чистотата на самата Тъмнина.

Лордът на Ковачница Хуст стоеше неподвижен. Бръчките на лицето му сякаш ставаха по-дълбоки с всеки миг, докато се взираше отвисоко в Келарас. След това каза сухо:

— Казват, че скиптърът, който направих за Майка Тъма, вече притежава нещо от душата на Куралд Галайн. Тя го е напоила с магия. Взела е чистото, но обикновено желязо и го е направила… свръхестествено.

— Милорд, не знам много за това.

— Сега той въплъщава Мрака по някакъв начин, който малцина от нас разбират. Всъщност чудя се дали самата Майка Тъма напълно съзнава какво е направила.

Посоката на този разговор притесни Келарас.

— Богохулства ли говоря? — изсумтя Хенаралд.

— Надявам се, че не, милорд.

— Но вече трябва да внимаваме какво говорим. Изглежда, капитане, че докато мощта ѝ расте, търпимостта ѝ намалява. Те са като магнити, изтласкват се взаимно. Не дава ли мощта неуязвимост? Не укрепва ли мощта бронята? Не намира ли мощта увереност в самата себе си? Възможно ли е онези, които притежават най-голяма мощ, да изпитват също така най-големия страх?

— Не мога да кажа, милорд.

— И все пак онези, които са най-немощни, не страдат ли от същия страх? Какво дава тогава мощта на владелеца си? Предполага се, средствата, с които да се опълчи на този страх. И все пак това като че ли не действа, не и за дълго поне. От това трябва да заключим, че мощта е безсмислена и заблуждаваща.

— Милорд, форулканите се опитаха да наложат мощта си над тайстите. Ако бяха успели, сега щяхме да сме или поробени, или мъртви. Нищо заблуждаващо няма в мощта и чрез силата на своите легиони, включително Хуст, ние надделяхме.

— Ако форулканите бяха спечелили, какво щяха да са постигнали? Господство над роби? Но нека бъда искрен, капитане. Нито един тайст нямаше да коленичи в робство. Форулканите щяха да останат без друг избор, освен да избият всички ни. Питам отново: какво щяха да са постигнали? Един триумф в самота издава кух звук и небесата не отвръщат на прогласената слава.

— Господарят ми моли за меч.

— Чисто и обикновено желязо.

— Точно така.

— Да поеме кръвта на Мрака.

Капитанът повдигна вежди.

— Лорд, магията ѝ не е азатанайска.

— Не е ли? Тя захранва мощта си, но как?

— Не с кръв!

Хенаралд изгледа Келарас още миг, след което отново седна в тежкия си стол. Пресуши бокала в ръката си и го остави на масата.

— Вдишвал съм отрова толкова дълго, че само рикталът може с огън да изгори пътя си през раните в гърлото ми. Старостта притъпява чувствата ни. Потъмнели са като черна скала на зъбер в очакване на още някой сезон на скреж. След като Първият син открие тайната на Хуст, ще размени ли знанието, за да утоли политическите си амбиции?

— Господарят ми заявява за своя единствена амбиция желанието никога да не се покори на невежеството, милорд. Знанието е единствената награда, която търси, а притежанието му е неговата мярка за богатство.

— Трупа ли го тогава?

— Той разбира, че други биха могли да използват това знание по неуместни начини. Познавам моя господар още откакто и двамата бяхме деца, милорд, и мога да ви уверя, че никакви тайни не се изплъзват между пръстите му.

Хенаралд сви рамене, забил очи в пода някъде вдясно.

— Тайната на мечовете Хуст сама по себе си е нещо без сила. Пазя я по… други причини.

— За да защитите владелците на такива оръжия. Да, милорд. Господарят ми добре разбира това.

Навъсените очи за миг пробягаха към Келарас и се извърнаха отново.

— Ще направя на Аномандър меч — заяви Хенаралд. — Но в момента на последното му закаляване ще присъствам. Ще видя лично тази магия. И ако е кръв… — Въздъхна. — Тогава ще знам.

— Тя обитава в мрака — отвърна Келарас.

— Значи няма да видя нищо?

— Мисля, че няма да видите нищо, милорд.

— Май започвам да разбирам естеството на нейната мощ — каза Хенаралд.

Келарас излезе от залата. Усети, че се е разтреперил. В току-що отминалия напрегнат разговор онова, което най-много бе обезпокоило капитана, беше обещанието на Хенаралд за връщане към детството. Не можеше да го проумее, но все пак подозираше, че в това признание се крие някаква ужасна тайна.

Изруга, изтласка тревогата от ума си и тръгна към главната зала в края на коридора, където вечеряха над сто обитатели и гости на дома, сред буен шум от гласове и смях, а зноят от огромното огнище лъхаше в залата и изпълваше въздуха с омайващите миризми на печено свинско. Щеше да се изгуби сред атмосферата на пиршеството, а и да се събудеха мигове на подозрение, трябваше само да си напомни, че е спечелил обещанието на Хенаралд да изкове меч за господаря му, а след това да посегне за поредната халба ейл.

Щом влезе в залата, спря за миг, защото видя десетки нови, непознати лица, зацапани с прах и уморени. Пристигнал бе отряд войници Хуст, върнали се от някой патрул, и приятели шумно си викаха за поздрав. Келарас огледа тълпата, търсейки Галар Барас, и след малко го видя: стоеше до един страничен вход, опрял гръб на зацапаната от пушек каменна стена. Келарас тръгна към него, но спря, щом забеляза че Галар гледа напрегнато някаква жена, очевидно офицер, която сякаш бе центърът на внимание на околните. Жената се усмихваше и говореше с някакъв изгърбен старец, твърде пиян, за да стои изправен, без да се подпира на един стол.

След малко жената потупа пияния по рамото, подмина го и тръгна към една маса, където приятелите ѝ вече се настаняваха.

Келарас спря един младеж и попита:

— Коя е онази жена? Офицерът?

— Торас Редоун, сър, командир на легиона Хуст.

— О, да. Благодаря.

Сигурен беше, че я е виждал и преди, но отдалече — на бойно поле и, разбира се, с шлем и бойно снаряжение. Не беше от присъстващите на официални събития в Цитаделата, предпочиташе да остава с легиона си. Разправяха, че дошла да коленичи пред Майка Тъма в оцапани от пот кожени дрехи, с прах на лицето — беше смятал, че тази приказка е измислена, но вече не беше толкова сигурен.

Сега Торас Редоун седеше с войниците си с халба в ръка и въпреки всичката нечистотия по нея от тежкия път той видя, че е красива, макар и по някакъв разпуснат начин. И когато видя как пресуши халбата и взе нова, не се изненада.

Помисли дали да ѝ изрази почитанията си, но реши, че не е моментът за това, тъй че продължи към Галар Барас.

— Изглеждаш притеснен, капитане — каза Галар, щом се приближи.

„Не и наполовина колкото теб, приятел.“

— Току-що дойдох от аудиенцията с вашия лорд.

— А той говори ли ти за детство?

— Да, макар да признавам, че не мога да го проумея.

— А другият въпрос?

— Господарят ми ще е изключително доволен. Виждам, че нямаш пиене. Лично аз се чувствам достатъчно храбър да щурмувам строя на халбите с ейл…

— Не и аз, капитане. Не понасям ейл. Виждам, че си изненадан — кой ветеран не може да пие, чудиш се? Ами, ще ти отговоря: трезвият.

— Това пречи ли ти да се включиш в празненствата? Виждам, че стоиш настрана, като отхвърлен. Хайде, ела да си намерим място да седнем.

Галар се усмихна вяло, с нотка на тъга в очите.

— Щом настояваш.

Отидоха до една маса близо до слугинския вход, отрупана с празни халби, и щом седнаха, Келарас попита:

— Е, можеш ли да ми обясниш тази мания на вашия лорд да се превръща отново в дете?

Галар Барас сякаш се поколеба, а след това избута халбите настрани и се наведе към него.

— Това ни безпокои всички, капитане…

— Наричай ме Келарас, моля те.

— Добре, Келарас. Нещо измъчва Хенаралд, поне в ума му. Твърди, че губи спомените си, не за далечно време, а за току-що миналия ден, или за току-що миналото утро дори. Но ние не го виждаме, поне засега. Има една болест, която поразява ковачите. Някои вярват, че е от изпаренията в ковачницата, от парата от закаляването или от стопените капки руда, които изгарят кожата. Наричат я Загубата на желязо…

— Чувал съм за това — отвърна Келарас. — Но казвам ти, срещнах се с вашия лорд и не видях нищо, което да е поразило разума му. По-скоро говори с абстракции, на езика на поетите. Когато темата изисква точност, умът му бързо се изостря. Това изисква гъвкавост, определена острота на ума.

Галар Барас сви рамене.

— Никакви тайни не разкривам, Келарас. Слухът отдавна се носи — нашият лорд се чувства измъчен, а остротата на разума му, която така уверено описваш, за него е доказателство за войната, която води със самия себе си, с провалите, които усеща, че го сломяват. Удря с точност, за да надвие замъгляването на спомените.

— Отначало помислих, че се страхува от това връщане към детството — каза намръщено Келарас. — Но започвам да подозирам, че той ще го посрещне радушно, ако то дойде. Освобождаване от всички напрежения в света на възрастните.

— Напълно е възможно да си прав — призна Галар. — Ще докладваш ли на господаря си за този проблем?

— Той обеща на Аномандър меч. Загубил ли е уменията си?

— Не, нищо такова не сме видели.

— Тогава страховете на лорд Хенаралд за собственото му здраве нямат никакво отношение към поръчката.

— Благодаря ти, Келарас.

Келарас махна небрежно с ръка.

— Освен това бих могъл да ти кажа вероятния отговор на господаря ми, в случай че чуе за твърденията на лорда ви.

— О, и какво би казал той?

— Предполагам, че би кимнал много замислено, а после ще каже: „Много има да се каже за едно връщане в детството.“

След малко Галар се усмихна и този път в усмивката му нямаше тъга.

Келарас изпи доста ейл и разговорът им бе приятен, което до голяма степен потуши смута в душата на Галар Барас, но когато капитанът най-сетне стана, провлече няколкото думи за довиждане и се запъти с олюляване към изхода, Галар отново остана сам, безпомощен да надвие болката, причинена от това да види Торас Редоун.

Помещението вече се беше поопразнило. Свещите бяха почти догорели, уморените слуги разчистваха блюда и халби и само няколко маси оставаха все още заети. Тя все още се държеше, макар бойните ѝ другари да клюмаха отпуснати в столовете си, а когато най-сетне стана, олюля се за миг и се запъти към Галар — едва тогава той разбра, че я е чакал. И че тя го е знаела.

— Как е куражът ти, Галар Барас? — Алкохолът замаза думите ѝ по начин, който той помнеше много добре.

Настани се на стола, на който допреди малко седеше Келарас. Изпружи крака — зацапаните ѝ с кал ботуши опряха десния му глезен, после сплете пръсти в скута си и го изгледа със зачервените си очи.

— От юга ли идваш? — попита той.

— Откъде другаде? Патрулиране по Форулканската граница.

— Някакви неприятности?

Тя поклати глава.

— Кротко е. Не като едно време. Но пък нищо не е като едно време, нали? Освен това е далече.

— Всички вече сме далече, да.

— Нали? Виж съпруга ми — можеше ли да е стигнал по-далече, отколкото е сега? Блещукаща съдба, сезонни фортове, командва разни откачалки. А би трябвало да е истинска служба на кралството, нали? Нали?

Той я изгледа мълчаливо, после каза:

— Голяма отговорност е.

Изведнъж тя се изсмя и откъсна погледа си от неговия. Дясната ѝ ръка забарабани по масата, после застина.

— Всички заобикаляме пограничните земи, сякаш изпробваме границите си.

— Не всички — отвърна той.

Тя го погледна за миг, после отново извърна очи.

— Ти си парий в Цитаделата. Смятат те за нагъл и пренебрежителен, но това не си ти, Галар. Никога не си бил такъв.

— Изглежда, имам малко общо с обитателите на Цитаделата.

— Избрахме те точно по тази причина.

Той се замисли над това и въздъхна.

Тя се наведе към него.

— Не беше наказание, Галар. Изобщо не беше.

Но беше и той го знаеше.

— Би могъл поне да вземеш жрица в леглото си, да ти кажа. Остави целомъдрените да зяпат в стените в манастирите си. Хората не ни харесват така. Ние сме войници и си имаме своите войнишки желания.

— А ти добре ли утоляваш своите напоследък, Торас?

Както обикновено, хапливостта му не ѝ подейства.

— Даже много добре — отвърна му и отново се отпусна назад. — Сигурно не би могъл да го разбереш, но тъкмо увереността ми, че съпругът ми ми остава верен, ме тласка да правя каквото правя.

— Права си — изобщо не го разбирам.

— Не съм му равна. Никога не съм се надявала да му стана равна, от самото начало. Вървях в сянката му, винаги. Не се живее леко с такова нещо, не и ден след ден.

— Никаква сянка няма, Торас. Никой не е гледал на теб като на по-низша от него — командваш легиона Хуст, в името на Бездната!

— Това няма нищо общо с военен ранг, нито с постижения.

— Тогава с какво?

Но тя поклати глава.

— Липсваше ми, Галар.

Всичко това — без да го погледне в очите. Нямаше представа дали другите ги наблюдават и дали се опитват да чуят разговора им. Едва ли. Слугите бяха донесли рогозки и ги разстилаха на пода. Някой запя с пиянски глас, забравил думите на песента, и отекна смях. Пушекът бе надвиснал тежко във въздуха и пареше очите му. Галар сви рамене.

— Какво да се направи тогава?

Тя стана и го плесна по рамото.

— Върви си в стаята. Късно е.

— А ти?

Тя се усмихна и го заобиколи.

— В това е цялата работа с куража, нали?

Върна се на предишното си място, напълни халбата си и той разбра, че няма да прекара тази нощ сам. Щом стана и се запъти към изхода, помисли за стаята си в Цитаделата и за тясното легло, което никога нямаше да сподели с жрица. А след това помисли за Калат Хустаин, лежащ сега на нара в някой северен форт. Двама мъже, които живееха в самота, защото беше в нрава им да я избират: да остават сами, щом я няма любовта.

А жената, която тези двама мъже споделяха, не разбираше нищо.

През последните три дни на Кадаспала му бе спестена компанията на Хун Раал и Оссерк. Дори не ги беше видял, когато заминаха, а Урусандер така и не бе споменал накъде са тръгнали, нито защо. Това го задоволяваше, тъй като му позволяваше да работи над портрета, без да се налага да търпи невежествен коментар, непоискан съвет или глупави разговори на вечеря. Насаме Урусандер беше друг човек и споровете им по всевъзможни теми се бяха оказали умерено забавни, почти разведряващи, дотолкова, че Кадаспала бе започнал да очаква с нетърпение да седнат на масата в края на деня.

Все пак положението го безпокоеше. Работата го правеше нетърпелив, раздразнителен и неудовлетворен. В края на всеки сеанс се мъчеше да се задържи да не рухне от умора и вместо да се отдаде с усърдие на почистването на четките, спираше и умът му проследяваше линиите на скиците с въглен, с които непрекъснато сравняваше, за да прецени образа на статива — не му се налагаше всъщност да поглежда скиците, толкова бурно бяха прогорили те ума му. Лицето на Урусандер го терзаеше като лицето на всеки, когото рисуваше, но този път усещането бе някак по-различно.

Във всички творби на изкуството имаше политическо намерение, но това сега бе твърде набиващо се на очи, твърде дръзко, ако питаха него, тъй че той усещаше как ръката и окото му се борят с тази отявлена грубост чрез промяна в багрите, чрез открояване на определени черти, чрез символичен език, който разбираше само той.

„Рисуването е война. Изкуството е война.“

Колегите му щяха да изтръпнат от ужас пред такива възгледи. Но пък те общо взето бяха глупци. Само Галан щеше да разбере. Само Галан щеше да кимне и може би дори да се усмихне. Съществуваха толкова много начини да се воюва. Оръжия на красота, оръжия на раздор. Бойни полета на пейзаж или в гънките на висяща завеса. Линии на съпротива, гнезда на засада, атаката на цвета, отстъплението на перспективата. Толкова много начини на воюване и все пак всяка победа се чувстваше като поражение — той нямаше никаква власт над чуждите очи в края на краищата, а и ако изкуството можеше да подложи на обсада чуждата душа, то това беше само настъпване слепешком срещу невидими стени.

Този портрет на Урусандер — срещу който той седеше сега, докато последните свещи примигваха и гаснеха — носеше всички рани на Кадаспала, но кой можеше да види това? Никой, дори и Галан. Човек се научава да крие загубите и провалите, а едно доволно око е съблазнено око.

И Урусандер несъмнено беше доволен.

Беше приключил. Щеше да си замине призори. „Нарисувах мъж, достоен да бъде неин съпруг. Ще видят силата му, твърдата му почтеност, защото те лежат на повърхността. Няма да видят под тези неща — жестокостта под силата, студената гордост зад тази твърда решителност. Няма да видят носещия справедливост меч, стиснат здраво в ръката на почтеността.

Ще видят в стойката му войнишката му дисциплина и тежестите, понесени без оплакване. Но няма да видят изгубената съпричастност и неразумното очакване.

В багрите ще намерят топлина с много лек намек за метала отдолу и като видят това, няма да разберат нищо за онази сплав от огън и желязо и за всичко, което предизвиква тя.

Силата ми е огромна, талантът ми — неоспорим, зрението ми — сигурно и вярно. И все пак всичко това ме терзае. Има само един бог и неговото име е красота. Има само един вид преклонение, и то е любов. Има само един свят за нас, а ние сме го наранили до неузнаваемост.

Изкуството е езикът на изтерзания, но светът е сляп за това, вечно сляп.

Урусандер, виждам те — взирам се в лицето ти сега — и в гаснещата светлина ти ме плашиш до дъното на душата ми.“

— Няма ли да вечеряш с мен за последно?

Сепнат, Кадаспала замръзна за миг, преди да се обърне в стола си към лорд Урусандер.

— За миг, милорд, когато проговорихте, ми се стори, че устата на портрета ви оформи думите. Крайно… притеснително.

— Предполагам, да. Ти сътвори вярно подобие.

Кадаспала кимна.

— Ще направиш ли лично копието в Залата?

— Не, милорд. Художниците на Цитаделата ще го направят. Те са избрани специално заради уменията им в имитирането. Когато приключат, тази картина ще бъде върната на вас тук… или където ще сте тогава.

На това Урусандер дълго не отговори. Приближи се бавно до стола на Кадаспала, загледан навъсено в портрета. После въздъхна.

— Където ще съм тогава. Изглеждам ли недоволен от сегашното си обиталище?

— Нищо такова не видях, милорд.

— Да. Не би могъл. И все пак би ли искал да съм… другаде?

Тих звън извести, че вечерята е поднесена, но никой от двамата не помръдна.

— Милорд, това е ваш портрет, от ръката на Кадаспала, който е отказал сто поръчки.

— Толкова много?

— Тези, на които е отказано, не обявяват провала си, милорд.

— Да, не биха го направили, предполагам. Тогава защо прие тази?

— Имах една мисъл.

— Несъмнено. И ще ми кажеш ли тази мисъл, Кадаспала?

— Ако някой може да предотврати гражданската война… — той кимна към портрета, — това е онзи мъж.

Дъхът изсъска от устата на Урусандер и думите прозвучаха грубо, изпълнени с безсилие:

— Всичко това е лудост! Ако благородниците толкова негодуват от Консорта, би трябвало да се опълчат на самата Майка Тъма!

— Не смеят, но това не притъпява негодуванието им, милорд — те режат и мушкат другаде, както подобава на дръзкия им кураж, или на липсата на такъв.

— Не показваш особено уважение, Кадаспала.

— Рисувал съм лицата на твърде много от тях, милорд, тъй че ви каня да разгледате онази мрачна галерия на корист, злоба и самомнителност. Най-добрите ми творби до една са самото доказателство за гения ми.

— Винаги ли рисуваш каквото виждаш, Кадаспала?

— Не винаги — призна той. — Понякога рисувам онова, което ме плаши. Всички тези лица — всички тези велики сред тайстите, вие включително — може да мислите, че те изразяват всекиго от вас. Уви, в същата степен те изразяват мен.

— Не бих оспорил това — отвърна Урусандер. — Така трябва да е с всички художници.

Кадаспала сви рамене.

— Художникът обикновено е зле прикрит в творбите си, издава се във всеки един недостатък в изпълнението. Самопризнанието е признак за некомпетентност. Но не това е моята слабост. Това, което аз разкривам от себе си в тези творби, се различава по-трудно. И преди да запитате, милорд, не, нямам интерес да го обяснявам подробно.

— Предполагам, че онези имитатори в Цитаделата няма да успеят да повторят каквото си уловил тук.

— Мисля, че сте прав, милорд.

— Толкова по-добре — изсумтя Урусандер. — Хайде, направи ми компания в тази последна вечер. Разбрах, че скоро ще присъстваш на сватба?

Кадаспала се надигна от стола си.

— Да, милорд. На сестра ми.

— Андарист е добър мъж, Кадаспала.

— Никой не би го отрекъл — отвърна той, доволен от лекотата, с която думите излязоха от устата му.

— Сестра ти е станала изключително красива жена, така поне чувам.

— Да, милорд…

Има хора, които се страхуват от самотата, но Крил не се смяташе за един от тях. Седеше на коня си сред голите хълмове, а топлият вятър галеше тревите като диханието на доволен бог. Сред близките камъни бяха подредени бели кости и върху тях бе поставен череп на самец еккала, убит преди много години. Стърчащите му рога възвестяваха триумфа на убийството.

В очите на Крил този триумф изглеждаше мъчително кух. Древната традиция на ловуване беше ценена високо като стандарт за добродетел, обагрен с цветовете на кураж, търпение и умение. Беше също тъй ръка върху туптящото сърце на земята, макар и тази ръка да беше лепкава от кръв. Предизвикателства и надпревара на умове между тайст и всичко живо — докато истината беше, че рядко се оказваше надпревара. Ловът за храна несъмнено бе нужен инстинкт, но от практичните нужди се бяха породили други, различни форми и подобни занимания бяха започнали да означават нещо повече от някога. Сега, след като необходимостта вече не съществуваше, на лова се гледаше като на ритуал на преход.

За Крил бе любопитно, че толкова много мъже и жени, и то вече на години, все още намират за нужно да повтарят тези ритуали на преход, сякаш емоционално застинали в прехода от дете към възрастен. Добре разбираше възбудата на гонитбата, сладкото напрежение на дебненето, но за него това не бяха причините за лова, докато за мнозина, които познаваше, се бяха превърнали точно в това.

„Дали ловуваме, за да се упражняваме за война? Кръвта, угасващите очи на убития… ужасната ни възхита от страданието? В що за зла сърцевина бъркаме в такива моменти? Защо вкусът не е непоносимо горчив?“

Не беше видял никаква следа от жива еккала, а беше яздил далече от дома Инис, далече от Джаен и възбудената му дъщеря, далече от света на сватби, заложничества и вечно растящите напрежения между знатните и все пак, дори тук, на открито, сред тези хълмове под това огромно небе, расата му го бе намерила с трофеите си на смърт.

Преди години, когато все още бе достатъчно млад, за да мечтае, си бе представял как тръгва на път, за да открие нов свят, място без тайсти, без цивилизация, място, където да може да живее сам и необременен… не, може би не сам: виждаше и нея до себе си, спътничка във великото му приключение. Онзи свят имаше вкуса на минало, но минало, каквото никое око на тайст не бе видяло, което го правеше невинен. И той мислеше за себе си като за плячка, а не като за хищник, все едно сменяше кожата си на нагъл убиец и с това идваше възбудата на страха.

В мигове на слабост все още копнееше за онова място, където рисковете на свободата бяха ясни и понятни, и когато излизаше да язди извън имението, както бе направил този път, изчезвайки в дивото, доколкото бе останало, се улавяше, че търси… не еккала или тяхна диря; нито вълци на хоризонта или в долините; нито зайците и ястребите, а минало, което знаеше, че е завинаги изгубено. Още по-лошо, беше минало, на което той и народът му не принадлежаха, тъй че не можеше никога да го познае.

Беше обучен за война точно както бе научен да ловува и как да убива, и тези умения бяха смятани за необходими в подготовката му за пълнолетие. Колко тъжно беше това?

Ушите на коня му трепнаха и щръкнаха. Крил се надигна на стремената и се загледа натам, накъдето се бяха насочили.

От север идваше отряд конници.

Появата им го изненада. Виждаше, че са тайсти, с броня, но гологлави — шлемовете им бяха окачени на седлата им.

Единственото относително близко селище беше твърдината Седис, поне на три дни път на северозапад, а тези ездачи трябваше да са прекосили Млад Дорсан Рил, трудна задача по всяко време на годината, след като щеше да е по-просто да останат на пътя от другата страна на реката, който щеше да ги преведе покрай дома Дракони и оттам до Карканас. Нямаше причина за такова рисковано прехвърляне, след като на юг имаше здрави мостове.

Крил се помъчи да си спомни кой се бе настанил в твърдината Седис. Крепостта беше вдигната в края на войната срещу джелеките и там бе настанен постоянен гарнизон, откакто победените джелеки бяха помислили да подновят набезите си — все едно че войната изобщо не я беше имало.

Ездачите се приближаваха, но без да бързат. И двайсетина пешаци.

Той се поколеба за миг, после препусна към тях. Когато се приближи, видя, че вървящите пеш са деца, и още по-изненадващото — бяха джелеки.

Не видя обаче вериги, с които да са оковани като пленници, а всяко дете беше изгърбено под тежестта на кожена торба, сигурно с вещи.

Конниците бяха четирима редовни войници, плюс сержант и капитан в челото на отряда. Капитанът огледа Крил напрегнато, все едно търсеше нещо определено, и след като явно не го намери, видимо се отпусна, вдигна ръка на хората си да спрат и каза:

— Надалече пътувате. Да не би да носите съобщение до твърдина Седис?

Крил поклати глава.

— Не, сър. За това щях да съм от другата страна на реката.

— Какво кара тогава един млад благородник да се скита из тези хълмове?

Капитанът, изглежда, бе решил да пренебрегне това, че всички са на погрешната страна на реката.

Крил сви рамене.

— Аз съм Крил Дурав, заложник при…

— Дома Инис. Ще сгреша ли, ако предположа, че сте избягали от трескавите приготовления за сватбено тържество?

— Моля?

Мъжът се засмя.

— Аз съм капитан Скара Бандарис, Крил. Пътувам на юг по два повода. — Махна към джелекските деца. — Първо, за да разбера какво да правя с първата група заложници. А мислехме, че по-скоро ще се изправим пред нова война, отколкото джелеките да предадат и едно свое дете за заложник. Представи си изненадата ни.

— А другата причина, сър?

— Да присъствам на церемонията, разбира се. Толкова се радвам да науча, че Андарист е на самия връх на брачното щастие. Е, би ли ни придружил до дома Инис? Ще ми се да чуя за хубавата дъщеря на Джаен, с която си расъл през всичките тези години.

Крил знаеше името на Скара Бандарис, офицер, който се беше отличил във войните. Не знаеше обаче, че е назначен в Седис.

— Като заложник при дом Инис, сър, за мен би било чест да ви придружа. Достатъчно се задържах в тази пустош. — Обърна коня си, щом капитанът махна на отряда отново да поеме напред.

Скара Бандарис подкара до него.

— На твое място, Крил Дурав, като нищо можеше да потърся някоя празна пещера при отшелниците по северните скали. Млада жена, която скоро ще се венчае — която си познавал от толкова дълго… е, сбърках ли за мотивите ти?

— Моите мотиви ли, сър?

— Навън сред пущинаците, сам и в блажен мир… напуснал си дома от доста дни, бих се обзаложил.

Крил въздъхна.

— Вярно предположихте, сър.

— Тогава няма да говоря повече за наранени сърца. Нито ще те измъчвам с въпроси за Енесдия. Кажи ми, видя ли някоя еккала?

— Нито една жива, сър — отвърна Крил и хвърли поглед назад към децата джелеки.

Скара Бандарис изсумтя:

— По-добре на два крака, отколкото на четири, уверявам те.

— Сър?

— Двайсет и пет кутрета, Крил, които никоя каишка не може да удържи. Ще отгледаме вълци сред тия.

— Не съвсем вълци, както съм чувал…

— Добре, хрътки тогава. Тази традиция с взимане на заложници, толкова почитана и ненакърнима, като нищо може да се обърне и да ни захапе.

Крил го изгледа.

Скара Бандарис избухна в смях и Крил също се насили да се усмихне.

Може би, прецени след малко, предвид шегите на войниците зад тях, нуждата му от самота бе приключила.

— Къде е той?!

Викът накара слугините да се свият уплашено, подробност, която донесе диво задоволство на Енесдия, макар и само за миг.

— Как смее да избяга? И татко не прави нищо!? Нима сме престанали да тачим древната традиция за заложниците, че да го остави така да изчезне в пущинаците като някое полудиво псе? — Редицата безизразни лица, които я гледаха, вбеси Енесдия само още повече. Тя изсъска и излезе от стаята, а слугите заситниха плахо след нея. Едно махване с ръка и всички спряха. — Оставете ме на мира, всички.

След дълго и все по-дразнещо търсене най-сетне намери баща си зад конюшните — наблюдаваше обяздването на някакъв кон.

— Татко, ние ли първи ще отхвърлим всички почитани традиции сред нашия народ?

Джаен я изгледа учудено.

— Това ми се струва някак си… амбициозно, дъще. Мисля, че ще е по-добре да оставя тези неща за следващото поколение, нали?

— Тогава защо сме пренебрегнали отговорностите си спрямо нашия заложник?

— Не знаех, че сме направили това, Енесдия.

— Крил е изчезнал — от няколко дни! Като нищо може да лежи на дъното на някой кладенец, със счупени крака и умиращ от жажда.

— Да умира от жажда в кладенец?

Тя го изгледа гневно и накрая той се предаде и каза:

— Пуснах го да потърси еккала в хълмовете.

— Това е безнадеждно!

— Несъмнено. Но той е свикнал.

— Какво имаш предвид?

Джаен само сви рамене и отново извърна очи към коня.

— Този момент е твой, не негов. Всъщност пребиваването му в семейството ни приключва. Добре е за него да му се поотпуснат юздите, като за всеки младеж на негова възраст.

Тя не обичаше да чува такива неща. Крил ѝ беше приятел, брат във всяко отношение, освен по кръв. Помъчи се да си представи живота без него и потръпна, щом изведнъж осъзна, че след като се омъжи, времето ѝ с Крил наистина ще приключи завинаги. В края на краищата нима наистина бе очаквала, че той ще дойде с тях в новата къща? Абсурд.

Толкова много неща се случваха наведнъж, че поглъщаха всичките ѝ мисли. Едва сега започваше да ги проумява.

— Но той ми липсва — промълви тя. Чу слабостта в собствения си глас и очите ѝ се напълниха със сълзи.

Баща ѝ се обърна към нея.

— Скъпа — каза ѝ и я хвана за ръката. — Светът се променя и това наистина е много плашещо…

— Не съм уплашена.

— Е, тогава „смущаващо“ е може би по-доброто определение.

— Той просто… Ние израснахме заедно. Това е всичко.

— Едва ли той го вижда така. Ти направи своя избор, Енесдия, и пътят пред теб вече е сигурен, а мъжът, който ще върви до теб, те очаква. Време е и Крил да намери своето бъдеще.

— Какво ще направи? Говорил ли е с теб? Нищо не ми е казал — вече нищо не ми казва. Сякаш не ме харесва вече.

Тръгнаха към къщата и Джаен избра един страничен вход, тесен проход към вътрешна градина.

— Чувствата му към теб остават непроменени, но също както ти пое в нова посока — извън тази къща, — трябва да го направи и Крил. Той ще се върне при семейството си и там ще се реши бъдещето му.

— Всички Дурав са войници. Крил има само един брат останал жив. Войните почти унищожиха фамилията им. Ще хване меча. Ще тръгне по стъпките на Спинок. Такава загуба!

— Не сме вече във война, Енесдия. Рисковете не са каквито бяха някога и за това можем да сме само благодарни. Но пък най-младите родени в благородни фамилии все така нямат голям избор и днес.

Стояха в градината до изкуственото езерце. Плодните дръвчета покрай две от вътрешните стени се бяха огънали от тежките зрели плодове — пурпурни сфери, приличащи на прашно стъкло. Енесдия си помисли, че ако някой падне, ще се пръсне със звън.

— Не помислих, татко. Проявих егоизъм. Разделяме се и ще е трудно и за двама ни.

— Несъмнено.

Тя го погледна.

— А за теб дори ще е още по-лошо — не е ли Крил синът, когото така и нямаше? Тази къща ще изглежда толкова… празна.

Джаен се усмихна.

— Един стар мъж цени спокойствието и тишината.

— О? Значи нямаш търпение да се отървеш от нас?

— Ето, че позна.

— Е, да не мисля за чувствата ти повече тогава.

— Именно. Сега се върни при слугините си, да не направят някоя пакост.

— Могат да изчакат — искам да поостана малко тук. Трябва да помисля.

Усмихнат, баща ѝ напусна градината.

„Бих могла да помоля Андарист да предложи служба на Крил. В стражата на Цитаделата. Това ще е моят подарък за Крил. Подарък, за който никога няма да разбере. Андарист ще му е командир — или може би Аномандър? Все едно. Би могъл да се издигне много.“

Отиде до най-близкото дърво, пресегна се и хвана една от пурпурните сфери. Мек, зрял. Откъсна го. „Видя ли? Никакъв риск да се счупи. Нищо такова изобщо.“ Усети как нещо покапа по ръката ѝ. Колкото и внимателна да беше, кората се беше пукнала.

„О, ето, че се оцапах!“

Ядосана, Енесдия хвърли плода в езерцето и плясъкът отекна из градината.

Служба за Крил. Трябваше много да се потруди, за да скрие намеренията си — той сякаш виждаше направо в душата ѝ.

„Добре е, че е излязъл.“

Пътят за имението се сливаше с черния път, водещ на изток, и точно там чакаше Орфантал, застанал до изгърбената кранта, купена в Ейбара Делак, заедно с конярчето Вренек, момче с кисело и злобно като на куче лице, с мазна коса и съзвездие от младежки пъпки по широкото плоско чело. Имало беше време, не толкова отдавна, когато Вренек си играеше с Орфантал, и през онези няколко месеца — скоро след като заради пожара задълженията на конярчето общо взето престанаха да съществуват — Орфантал беше открил радостите на приятелството, а в немарливото ратайче — приемлив другар във въображаемите му войни и битки. Но след това се беше случило нещо и Вренек бе станал мълчалив, а понякога — и жесток.

Сега момчето галеше шията на крантата, загубило търпение от чакането. Дневният зной се усилваше, а слънцето грееше все по-ярко. Никаква сянка не можеше да се намери наоколо освен хвърляната от самия кон. Стояха тук почти от разсъмване, обкръжени от три зли кучета от градчето — животните бяха привлечени от миризмата на хляб и яйчен пай, направени от слугите за обеда на Орфантал и сложени в малката торба, която държеше.

Не говореха. На десет години Вренек беше два пъти по-голям от Орфантал и пропастта на годините сякаш бе станала огромна, толкова, че никакви думи не можеха да хвърлят мост над нея. Орфантал дълго и упорито бе обмислял какво може да е направил, че да обиди Вренек, но не можеше да измисли как да постави въпроса. Изражението на младия ратай от конюшнята беше непроницаемо, почти враждебно. Целият му интерес сякаш бе погълнат от сънливия кон.

След като краката му се умориха, Орфантал отиде и седна на пътническия си сандък с дрехите му, дървените мечове и дузината оловни войници, които си имаше: четирима тайсти, трима джелеки и петима форулкани, нито един боядисан, след като дядо му бе решил, че ако му дадат бои, ще оцапа масата. С изумление беше открил, че всичките му вещи се побират в единственото малко сандъче, което някога бе държало бойното снаряжение на дядо му — че дори и оставаше място. Всъщност си мислеше, че може и той да се побере в това сандъче и да превърне целия си живот в нещо, което да се носи насам-натам, да се предава от ръка на ръка или да се захвърли в канавката и да остане там, забравено от целия свят.

Вренек нямаше да има нищо против. Майка му нямаше да има нищо против. А дядо му, който го отпращаше, може би даже щеше да е доволен, че го вижда за последен път. Не беше сигурен всъщност къде отива, знаеше само, че е далече, място, където щяха да го учат на разни неща и да го направят голям. Изгледа Вренек накриво и се опита да си представи, че е пораснал колкото конярчето, намерил е годината, в която нещастие идва в живота на всяко момче, и усеща как и неговото лице придобива това сърдито, безпомощно изражение. А след още десет години лицето му щеше да намери нова нагласа, като тъгата на майка му.

Стотици години след това вече се виждаше с лицето на дядо си, с онова изражение, което винаги му напомняше за ястреб, оглеждащ полска мишка, притисната в земята от ноктите му. Това бе пътят на зрелостта, предполагаше той, а дядо му го пращаше да се учи как да живее с това, с което трябва да живее всеки, стъпките на израстването, всички лица, които трябваше да намери в своето.

Тропот по пътя го накара да стане и той погледна на изток и видя отряд конници и две каруци. Каруците бяха натоварени с овчи и кози кожи от подбраните за клане животни от стадата извън Ейбара Делак. Караха ги някъде на юг. Това трябваше да е ескортът му.

— Те са — проговори зад него Вренек.

Орфантал кимна. Надви подтика да хване Вренек за ръка, понеже знаеше, че момчето ще се подсмихне презрително и ще го избута. Когато бе напуснал голямата къща тази сутрин, единственото докосване на дядо му беше с кокалестата ръка по гърба му, с която го бутна напред, под опеката на Вренек.

— Можеш да си вървиш — каза Орфантал, щом конярчето заобиколи и застана до него.

Но Вренек поклати глава.

— Трябва да се уверя, че си на коня и че сандъкът е натоварен както трябва. И че знаят къде да те оставят.

— Но дядо не уреди ли всичко това?

— Да. Но все пак трябва да съм сигурен.

— Добре.

Макар че нямаше да го каже, беше доволен, че Вренек остана. Не познаваше никого от войниците в края на краищата. Изглеждаха прашни и в лошо настроение, когато стигнаха до тях и спряха, и навъсените им погледи се впериха в Орфантал.

Един махна към сандъка и друг конник, стар и с нашарено с белези лице, слезе да го вземе. Явно беше очаквал нещо много по-тежко, защото когато се наведе да го вдигне, за малко щеше да падне по задник, след като се изправи. Погледна озадачено Орфантал, после отнесе сандъка до първата каруца, а коларят го взе и го сложи зад капрата.

Гласът на Вренек прозвуча странно плахо:

— Цитаделата. Той е благородник.

Водачът само кимна.

Вренек се обърна към Орфантал и рече:

— Внимавай с кобилата. Лявото ѝ око е болно, затова дърпа надясно. Дръж главата ѝ стегнато и язди от лявата страна на пътя — никакъв кон вляво от нея, искам да кажа, щото това я плаши.

— Разбрах.

Вренек се намръщи още повече.

— Никога не си яздил толкова дълго. Ще се натъртиш, но пък гърбът ѝ е достатъчно широк, а и седлото е широко, тъй че можеш да сядаш с кръстосани крака за почивка.

— Добре.

Конярчето едва не хвърли Орфантал на крантата, провери отново стремената и се отдръпна.

— Това е.

Орфантал се поколеба, после промълви:

— Довиждане, Вренек.

Момчето се обърна, махна с ръка през рамо и пое нагоре по хълма към имението.

— Няма да караме бързо — каза водачът на конниците. — Тя ще върви ходом, нали?

— Да, сър.

— Сър? — Мъжът изсумтя и смуши коня.

Орфантал изчака, докато спътниците му го подминат, а после подкара кобилата, като я задържа от лявата страна на пътя. Зад него воловете се затътриха след плясъка с бича на коларя.

Трите кучета се разбягаха, уплашени сякаш да не ги подгонят с камъни и стрели.

Вренек спря на склона, обърна се и се загледа след тях. Сълзите потекоха студени по бузите му и забръмчаха мухи.

Пак при злата старица, а Орфантал вече го нямаше, за да направи живота му по-лек, по-добър, отколкото беше. Беше му забранила да играе с момченцето и това бе жестоко. Беше му казала, че ако го види дори да приказва с Орфантал, ще загуби работата си, а тогава мама и тате щяха да гладуват, както и малките му сестри.

Беше му харесвало да играе с момчето. Беше му напомняло за по-щастливи времена, когато войната бе свършила и нещата като че ли започваха да стават по-добри за всички. Но после конюшните изгоряха и всички чуха, че пращат някъде Сандалат, после и Орфантал, а храната в кухнята вече не беше толкова добра като преди, и половината слуги ги отпратиха.

А този ден беше окаян и Орфантал изглеждаше толкова… тъжен.

Трябваше да ѝ се опълчи. Трябваше да награби изтърсака и да го прегърне. Можеше да си играят цялата сутрин, докато чакаха. Но го беше страх. От нея. От това, което можеше да направи. Но пък може би така бе по-добре — ако беше показал доброта, тази раздяла щеше да е по-тежка за Орфантал. Част от него възнегодува от тази мисъл, но той я задържа. За да успокои ума си.

Кучетата се върнаха и навели глави го последваха чак до имението.

Керванът стигна до твърдината Торас привечер и вдигна лагер на поляната от другата страна на пътя срещу портата на крепостта. Изприщен и натъртен от ездата, Орфантал се смъкна от гърба на кобилата. Старият мъж с белезите, който бе натоварил сандъка, хвана юздите ѝ и каза:

— Май ще е последното ѝ пътуване.

И я отведе.

Орфантал зяпна след тях. Беше яздил животното толкова дълго и почти бе забравил, че и то е живо същество, както се тътреше неуморно по пътя. Замисли се за живота му, какви ли неща е видяло в дългия си път през годините. Очите му изглеждаха тъжни… Вренек дори не му беше казал името на кобилата. Сигурен беше, че си има. Всички живи неща си имаха име, поне тези, които работеха за хората.

Реши, че кобилата е служила някога на воин във войните и е спасила безброй пъти онзи незнаен тайст, но е гледала безпомощно, когато измяна е поразила храбрия воин. Затова очите ѝ бяха толкова тъжни и сега единственото, за което копнееше, бе да умре, та като умре, да се върне при господаря си, за да витаят по старите бойни поля, да препускат през мъглата в безлунните нощи, тъй че селяните да чуват тежките копита, но да не виждат нищо, и да няма никакви дири в калта на заранта. Все пак селяните щяха да знаят, че храбър дух е минал покрай тях в тъмното, и щяха да взимат камъчета от пътя, за да облекчат нощния ѝ път. Беше виждал такива камъчета по този път, на малки купчини отстрани вляво, защото всички знаеха, че смъртта е място неспокойно.

Водачът на отряда се приближи до Орфантал и рече:

— Казвам се Харал. Няма да ме наричаш „сър“, защото не съм. Охранявам търговци и нищо повече.

— Има ли разбойници? — попита Орфантал.

— В хълмовете около твърдина Тюлас, понякога. Отреклите се. Значи, ще спиш в палатката на Грип — това е мъжът, който се грижи за кобилата ти. Може да се разчита на него, докато на някои от тия тука — може би не, с малко момче нощем. Нищо, че си благородник и прочее. Някои рани хората си ги пазят в тайна и на това разчитат лошите, схващаш ли?

Орфантал не го разбра, но все пак кимна.

— Доволни са от работата обаче, тъй че знаят, че ако ме ядосат, ще е зле за тях. Все пак загубих повечето от редовните си. Отидоха при Домашните мечове на Дракона. Аз правя същото — добави той и острите му очи се присвиха към високите стени от черен камък на цитаделата Торас. На пейка до високата порта седеше самотен страж и като че ли ги наблюдаваше. — Това е последното ми пътуване.

— Войник ли си бил, Харал?

Мъжът го изгледа отвисоко.

— В моето поколение малцина не бяха.

— Аз съм Орфантал.

Грубото лице на Харал се намръщи.

— Защо го е направила това?

— Коя? Какво?

— Майка ти. Това е диалект на Йедан — свещения език на монасите. — Шейки го наричат.

Орфантал сви рамене.

Един от войниците, който се беше навел да накладе огън наблизо и явно беше подслушвал, се изсмя и подхвърли:

— Означава „неискан“, момче. Ако това не казва всичко, вържи го и с пращането ти в Карканас.

Харал се обърна към него.

— Ще се радвам да видя, че си се махнал от очите ми, Нарад. Отсега насетне, в това пътуване, дръж проклетата си уста затворена.

— Добре, още съм ти подчинен, но както казваш, Харал, няма да е за дълго.

— Грешно го е разбрал — каза Харал на Орфантал. — Значението на тази дума е по-скоро „неочакван“.

Нарад изсумтя подигравателно.

Токът на тежкия ботуш на Харал шибна главата на Нарад отстрани и плисна кръв. С потъмняло лице, но без да каже дума повече, Харал се наведе над гърчещия се на земята мъж, сграбчи го за дългата мазна коса и вдигна главата му така, че да може да го погледне в лицето. После замахна и му разби носа с юмрук. Вторият удар беше в зъбите и Орфантал видя — през кръвта — бяла като шев резка под долната устна на мъжа. Харал пусна изпадналия в несвяст мъж на земята и се отдалечи, без да поглежда назад.

Другите останаха замръзнали по местата си няколко секунди, преди да се приближат и да издърпат Нарад настрана от димящия огън.

Орфантал едва успя да си поеме дъх. Сърцето му блъскаше в гърдите като юмрук. Усети, че се е разтреперил.

Грип застана до него и измърмори:

— Хайде, успокой се. Това е дисциплина, нищо повече. Нарад си го търсеше от седмици. Всички знаехме, че този ден ще дойде, и Бездната ми е свидетел, предупреждавахме го този глупак. Но той е псето, което няма достатъчно мозък да разбере къде му е мястото. Рано или късно трябва да го сриташ, и то здраво.

— Умря ли?

— Едва ли. Ако не се съвземе до сутринта, просто го оставяме тук. Ще живее или ще умре, негова работа. Току-що плю в лицето на всички останали — от мен ако зависеше, щях да го оставя да се опече на проклетия огън. Хайде, ела да ти покажа как се вдига палатка. Такива умения може да са ти от полза един ден.

За Орфантал онзи безлик предател във всичките му битки вече бе намерил лице и име. Нарад, когото никой не искаше, който живееше с накъсан белег между брадичката и устата, като жестока усмивка, която никога нямаше да може да скрие.

Щом излязоха от хълмовете, пред очите на офицер Айвис и отряда му изникна крепостта Дракони, внушителна каменна грамада, отпусната като кокалест юмрук върху земната твърд. Той се обърна към яздещата до него жена и каза:

— Пристигнахме, милейди, но както можете да видите, лорд Драконъс не е тук. Предполагам, че пътуването му на запад ще го забави поне още няколко седмици.

Заложницата кимна. Яздеше добре, но все още излъчваше слабост след онзи припадък.

Айвис я беше склонил да свали всичко освен най-необходимите пластове дрехи по себе си и разсъблечена, тя изглеждаше едновременно по-добре сложена и по-тънка, отколкото беше мислил отначало. По това, което виждаха очите му, можеше да прецени, че е познавала раждане, според натежалите гърди и движенията ѝ, а такива неща се случваха, разбира се, незаконното дете бързо се скриваше, отстъпено или пратено да го отгледат тайно някои далечни членове на фамилията. Всъщност това изобщо не беше негова работа. Сега тя беше заложница на дома Дракони, дваж използвана от ужасната господарка на дом Друкорлас, и Айвис беше решен да се погрижи да я приемат добре.

— Покоите ви очакват — каза ѝ той, щом подкараха към портата. — Ако не ви харесат, непременно ме уведомете веднага и ще се погрижим да ги оправят.

— Благодаря, капитане. Много мило от ваша страна. Къщата е изключително впечатляваща, така извисена над стените.

— Лордът донесе със себе си богатство, когато се настани тук.

— А откъде дойде?

Айвис поклати глава.

— Дори ние, които служим в домакинството му, не сме сигурни в това. Избран за наследник от лейди Дракони, братовчед, както каза тя. Все едно, служеше добре през войните — никой не може да отрече това. Достатъчно добре, за да спечели благосклонността на Майка Тъма.

— Крайно любяща благосклонност, както съм чувала.

— За това не мога да кажа, милейди. Но ни устройва добре да мислим така, нали?

Тя го изгледа за миг, сякаш не разбра какво иска да каже, а след това се усмихна.

Портите пред тях вече бяха отворени. Подкараха по платното и навлязоха в сянката под тежкия каменен трегер. Айвис видя как Сандалат погледна намръщено нагоре към непознатите думи, всечени в камъка, но не попита нищо, а след това преминаха и влязоха в двора, където се бяха струпали в очакване слуги и коняри, а няколкото домашни стражи, строени в раздърпана редица, надигнаха гласове за поздрав. Айвис се намръщи на представянето — в негово отсъствие дисциплината се беше разхлабила и той си напомни да издърпа ушите на тази жалка сган, след като заложницата влезе вътре.

Слезе от коня си и подаде юздите на един коняр, след което отиде да помогне на Сандалат. Слабостта като че ли отново я беше обзела и отпуснатата лекота, която бе показвала понякога в дългата езда, бе изчезнала. Щом стъпи на земята, слугите се стегнаха, готови да се притекат и разшетат около нея.

— Милейди — каза Айвис. — Главата на домашната прислуга ще служи на вас в отсъствието на лорд Драконъс. Хилит, представи се.

Старата жена, към която се обърна с това име, беше стояла до каменните стъпала пред входа на къщата. Сега пристъпи напред, поклони се сковано и рече:

— Заложнице, посрещаме ви радушно в този дом. Виждам, че пътуването ви е уморило. Приготвена е баня.

— Изключително мило — отвърна Сандалат.

— Ще ме последвате ли? — попита Хилит.

— Разбира се. — Сандалат пристъпи напред, но после спря и се обърна към Айвис. — Капитане, бяхте изключително вежлив ескорт. Благодаря ви.

— За мен беше удоволствие, милейди.

Хилит нареди на две слугини да въведат Сандалат в къщата, след което бързо се доближи до Айвис и му изсъска:

— Капитане! Титлата ѝ е „заложница“ и нищо повече. Удостояваш я с титла, която не ѝ се полага, нито в нейния дом все още, а още по-малко тук!

Айвис се наведе, уж за да ѝ се поклони покорно, но вместо това ѝ каза тихо:

— Не си кралица да ми заповядваш, дърто. Аз ще избера титлата, която заслужава гостенката ни. Тя язди добре и без оплаквания. Ако ти имаш оплакване, изчакай благоволението на господаря ни, щом се върне. Междувременно изплюй киселото грозде, което толкова обичаш да смучеш, и бъди послушна.

— Пак ще си поприказваме за това — изсъска тя. — Както каза, аз командвам къщата в отсъствието на господаря ни…

— Слугите, слугините и готвачите, да. Не и мен.

— Неприлично е тази два пъти използвана заложница…

— За което не е виновна заложницата. Сега се разкарай от този двор, където все още командвам аз, и само да чуя, че си изкарала мизерната си старческа злоба на заложницата в тази къща, наистина ще си поприказваме пак.

Загледа я, докато тя се отдалечи, а след това се обърна към редицата ухилени Домашни мечове.

— Усмихвате се, а? Не беше ли хубава гледка? Такова мърляшко държане, че едва не се задавих от срам, като ви видях. Я да видим сега как ще стоят тия усмивки в тренировка с двойно снаряжение. Изправи гръб, псета такива! Очите напред!

Слугите едва носеха тежкия пътнически сандък, докато го внесат в стаята.

Сандалат огледа с възхита просторната стая, която ѝ бяха заделили, и посочи една от стените.

— Оставете го ето там. Не, не го отваряйте — единствените дрехи, които ще използвам, са в дисагите — сигурно вече са ужасно измачкани. Ще трябва да се почистят. — С последното се обърна към двете слугини, които стояха пред нея. Двете жени, по-млади от Сандалат с няколко години, бързо се поклониха и се заеха да разопаковат дисагите. Другите слуги се оттеглиха.

Малко след това влезе Хилит, хвърли поглед на омачканите дрехи, извиращи от прашните кожени торби, и се обърна към Сандалат.

— Заложнице, ако благоволите да ме придружите, да се погрижим за банята ви.

— Водата гореща ли е? Предпочитам я гореща.

Старата жена примига и кимна.

— Разбира се, заложнице. Поне беше гореща, когато я оставихме. Сигурно вече изстива, докато си говорим.

— Вярвам, че огънят е наблизо, Хилит, ако се наложи още топлина. Е, води. Все пак искам да разгледам тази къща, която вече наричам своя.

Хилит кривна глава и излезе от стаята. Сандалат я последва.

— Докато господарят се върне — заговори старицата през рамо, — двете слугини, които ви придружават сега, ще бъдат на ваше разположение. Аз обаче имам други задължения, които изискват вниманието ми.

— Ден и нощ, сигурна съм.

Хилит я изгледа през рамо и продължи напред.

— Точно така.

— Междувременно ще ми се подчинявате все едно, че къщата е моя — каза Сандалат.

— Точно така — сопна се Хилит, без да се обърне този път.

— Ако банята е недостатъчно затоплена, ще изчакам.

— Разбира се, заложнице.

— Любопитна съм, Хилит. Ти ли ръководеше домакинския персонал по времето на лейди Дракони?

— Аз.

— В такъв случай наистина си отдала живота си на тази служба.

— Без съжаление, заложнице.

— Нима? Е, това е много добре, нали?

Старицата не отвърна. Бързото им минаване по коридора приключи пред стълбище, което водеше надолу. Хилит поведе Сандалат по стъпалата до плувнала в пара перачница с огромен купел в средата. Две слугини — перачки, ако се съдеше по ожулените им ръце — чакаха, застанали до купела.

— Тези ще ви обслужат — каза Хилит и се обърна да напусне.

Миризмата на луга беше убийствена и Сандалат усети как очите ѝ се насълзяват.

— Момент — спря я тя.

— Заложнице? — Хилит я погледна невинно.

— Господарят в тази зала ли се къпе?

— Разбира се, че не!

— Тогава и аз няма да го правя. Замествам го, докато отсъства, и ще се къпя по същия начин. Нареди да отнесат в подходящата зала прясно кипнала чиста вода. Желая това да стане бързо, тъй че ще поверя надзора за това на теб, Хилит. — Сандалат махна към една от слугините. — Тази ще ме заведе в подходящата стая.

Въпреки горещината тясното лице на Хилит пребледня.

— Както желаете, заложнице.

Първия ѝ път като заложница, в Цитаделата, беше имало една ужасна старица, която все още се тътреше на служба в домакинството на лорд Нимандър. Беше изключително жестока, докато Андарист случайно не разбра за безкрайния ѝ тормоз. Онази старица бе изчезнала. Ако Хилит се окажеше подобна вещица, Сандалат щеше да говори с Драконъс и да се погрижи да я свалят и прогонят.

Не беше вече дете, за да се свива от страх пред такива същества.

Щом тръгна с младата перачка, каза:

— Ако съм си създала враг, вярвам, че на свой ред ще имам много съюзници?

Две очи я погледнаха ококорени, а след това кръглото лице на момичето цъфна в усмивка.

— Стотици, господарке! Хиляди!

— Баща ми беше герой във войните — каза Сандалат. — И аз съм негова дъщеря.

— Във войните? Като Айвис?

— Като Айвис — съгласи се тя. — Айвис обичат ли го?

— Той никога не изглежда доволен, господарке, и се знае, че е суров с войниците си. Но към нас винаги е добър.

— Както беше и с мен. Ще ми кажеш ли повече за него?

— Всичко, което знам!

— Мислиш ли, че е чаровен? У войниците го има това, мисля.

— Но той е стар, господарке!

— Може би в твоите очи. Но аз виждам мъж все още в годините си на сила, по-млад от баща ми и уверен командир. Несъмнено лорд Драконъс го цени високо.

Стигнаха до тежка дървена врата, изкусно резбована на сложни геометрични фигури. Момичето я отвори и се откри тясна стая, облицована с плочки от пода до тавана, а в другия край — купел за измиване и след това вана от мед, достатъчно голяма, за да побере мъж. Щом Сандалат влезе, усети вълни топлина, издигащи се от пода. Наведе се и опря длан на плочите.

— Огън ли има долу?

Момичето кимна.

— Така мисля, да. Рядко съм тук, господарке. Но има отводи от Голямата пещ, които водят навсякъде.

— Значи тази къща не е студена през зимата.

— Не, господарке, благословено топло е!

Сандалат се огледа.

— Чувствам се добре дошла в тази къща, изключително.

Момичето отново се усмихна.

— Вие сте много хубава, господарке. Мислехме, че…

— Какво мислехте? Кажи ми.

— Мислехме, че сте дете, господарке.

— Както са повечето заложници, да. Но виждаш ли, аз вече го правих това преди. И честно казано, все още се чувствам дете. Всеки ден светът се ражда отново.

Момичето въздъхна.

— Ражда се отново — повтори Сандалат и вдиша дълбоко топлия ароматен въздух.

7

Имаше моменти на яснота, в които Финара Стоун осъзнаваше странни, противоречиви подробности. Беше вързана за Спинок Дурав и под двамата се тътреше кон. Черните стръкове на дивите треви на Блещукаща съдба шумоляха в дървената броня на коня като вихрещи се вълни. Беше нощ и можеше да подуши потта на Спинок, усещаше топлината му до премръзналото си тяло.

След това се унесе и се събуди отново, и този път видя пред тях трепкащо петно жълта светлина, заплувало в смътен ореол, който гъмжеше от нощни пеперуди и прилепи. От трескавото движение на съществата очите я заболяха и тя извърна поглед настрани, където високите треви бяха изсечени, за да очертаят мъртво поле около укреплението. А след това стените, изпънати под фенера, окачен над портата… „дънерите“ от снопове вързана трева, замазани с черна, изпечена на слънцето глина… отварянето на портата и внезапни гласове… усети как Спинок се отпусна, щом срязаха въжетата и леко я издърпаха от него.

Здрави ръце бързо я понесоха в укреплението и през двора, блясък на по-ярка светлина, лъхналата горещина от огън, а след това се озова в главната зала. Сложиха я на някаква пейка. Куче се отърка в нея, мократа муцуна забърса опакото на подутата ѝ ръка, после някой го плесна, то изквича и побягна.

Финара примига, за да проясни погледа си, и се оказа, че е зяпнала в лицето на командира си, намръщен и с блеснали очи от светлината на огъня в камината.

— Имаме гости, капитане — каза ѝ той. — Ценни гости. Илгаст Ренд е с нас, вещ в лечителските изкуства. Отровата ще бъде премахната — обзалага се, че кракът ви ще бъде спасен. Разбирате ли думите ми?

Тя кимна.

— Спинок ни разправи за мисията на Фарор Хенд — тя още не се е върнала. Да проследи пришълец от Витр… не е разумно.

— Решението беше нейно — отвърна Финара и се изненада, щом чу гласа си, толкова слаб и накъсан.

— Годеникът ѝ е при нас. В момента подготвя отряд, за да тръгнат да я търсят.

„Кагамандра Тюлас? Дошъл е за нея значи?“ Мислите ѝ бяха объркани. Къде беше Спинок? Какво бе тласнало Фарор Хенд в такова безразсъдно начинание? Изведнъж си спомни погледа в очите на Фарор в мига, в който се канеше да препусне през високите треви. „Жаждата за смърт, проклятието на Тайст.“ Знаела ли беше Фарор, че годеникът ѝ идва за нея? Но Финара не беше чула нищо за това преди да тръгнат, а със сигурност щеше да го е чула.

— Тя е в голяма опасност — каза на Калат Хустаин.

— Значи знаеш повече за този пришълец?

— Враждебни. Пренебрежителни към смъртта. Може да са… соултейкън.

— От Витр? Говориш за повече от един… нашественици ли са дошли сред нас?

— Идват — промълви тя. — Жадни да убиват. Онзи, когото проследява Фарор, прие човешки облик. Дете или жена. Не по-малко опасен. На брега… конят ми, убит.

— Ще пратя отряд по дирята ви, капитане.

— Кажи им… каквото и да намерят, да не приемат, че е мъртво. Колкото и да е очевидно.

— Сега за теб ще се погрижи Илгаст Ренд, капитане. Ще те приспи.

Тя се помъчи да се изправи.

— Твърде дълго спах вече…

— Имаш треска. Раната е забрала — ухапване от гол вълк. Той ще прочисти кръвта ти. Ако откажеш да заспиш, болката ще е голяма. Няма полза да я изпитваш.

— Бях непредпазлива…

— Ако се окаже въпрос на дисциплина, аз ще го реша, капитане. Сега лягай, лордът настоява.

Тя се примири. Зърна за миг широкото обрулено лице на Илгаст Ренд, меката топлина в очите му. Той постави мазолестата си ръка на челото ѝ и тъмнината се вля в нея, за да я отнесе.

Хун Раал наблюдаваше от разстояние, скръстил ръце и опрял гръб на стената от напукана глина. Беше пиян, но с пиянството на стар воин, което малцина можеха да различат, и мислите му, макар и леко размътени, бяха достатъчно ясни. До него стоеше Оссерк, младежкото му лице бе зачервено от неочакваната възбуда от връщането на този разбит отряд. Витр беше загадка, несъмнено, но до този момент разрушителната му сила бе някак безразлична, не по-злонамерена от зимна буря или пролетно наводнение. Мисълта, че от огромното море идват кораби или нещо такова, последвани от тежките стъпки на нашественици, беше наистина тревожеща.

Не им беше нужна нова война, но все пак в тази възможност Хун Раал можеше да види определени предимства, макар и да не можеше да мисли за тях без притеснение. Възкресението на легиона на Урусандер. Едно нашествие щеше да даде повод отново да вдигнат оръжие, ветераните да се стекат в редиците и така да се наложи неоспоримо влияние в случай, че вътрешните проблеми се влошат и се наложат заплахи. Разбира се, това предполагаше, че щяха бързо да се справят с нашествениците, а Хун Раал не изпитваше охота да тръгва в тази посока на разсъждения. Добре разбираше рисковете от това да се прояви пренебрежение и съзнаваше колко сладък може да е вкусът на самоувереността в тези шеметни времена.

Виждаше бързата реакция на Калат Хустаин по този повод. Сега командирът имаше солидно основание да прекрати бурния дебат, който бе заплашвал да ги затлачи в този форт дни, ако не и седмици. Илгаст Ренд беше говорил с Калат насаме и Хун подозираше, че в това бе имало измяна. Първородният син на Хуст Хенаралд вече бе станал непреклонен в своята неутралност и Хун Раал беше видял поражение в последствията от това негово решение.

Но всъщност нямаше причина да се изненадва от него. А и в някои отношения, след като вече бе имал време да поразмисли над това, можеше дори да го приеме като вид победа. Калат в края на краищата беше женен за командира на легион Хуст, а всички знаеха, че легион Хуст принадлежи на Майка Тъма и че всички до един са нейни чеда.

Щяха да се намерят благородници, решени да се противопоставят на издигането на Урусандер, но без легион Хуст зад тях трудно щяха да представляват заплаха за силите на Урусандер. Домашните мечове не бяха за подценяване, впечатляваха с бойните си умения, но броят им бе твърде малък. Волята на седем хиляди войници, всички верни на каузата, щеше да тласне Урусандер в прегръдките на Майка Тъма и ако се наложеше да прегазят няколкостотин Домашни мечове в марша си, е, това щеше да послужи като ясно предупреждение към другите благородни фамилии.

„Властта ще се измести към нас. Но ние не се стремим към тирания. Търсим само справедливост. Сражавахме се и много от нас паднаха, а тези, които останаха, няма да бъдат забравени и захвърлени.“

— Това е притеснително — промълви до него Оссерк. — Хун Раал, виждал ли си лично този Витр?

Хун Раал поклати глава.

— Поглъщащо море, така са ми разправяли.

— Що за нашественици биха могли да дойдат оттам? Соултейкън… възможно ли е да са родственици на джелеките, приемащи облика на гигантски вълци?

— Ще го разберем много скоро.

Оссерк се наведе към него.

— Лош е моментът за това. Трябва да изоставим…

— Ни най-малко — прекъсна го Хун Раал. — Напротив, това потенциално би могло да ни послужи много добре. Разформированите ни приятели ще бъдат призовани да се върнат в строя — всъщност виждам новата ни мисия в това да препуснем към Карканас с вест за тази нова заплаха. Или по-скоро аз ще го направя. Ти ще е най-добре да се върнеш при баща си, да го уведомиш за вероятното му наложително връщане на служба, по заповед на самата Майка Тъма.

Оссерк се намръщи.

— Като нищо може да откаже.

— Няма — отвърна Хун Раал. — Баща ти знае дълга си.

— Би могъл да ми възложи аз да заема мястото му.

Явният отговор на това нямаше да донесе никаква полза, тъй че Хун Раал си придаде замислено изражение, но с леко весел блясък в очите.

— Защо мислиш, че те каня да занесеш вестта на баща си? Двамата ще говорите и кръвта ще вземе решения. Стой високо изправен пред него, приятелю, и с решимост в погледа. Не издавай нетърпение или жадно желание. Придай си тревожно изражение, но не прекалено тревожно, разбира се. Трезво и строго ще послужи добре на каузата ни, както на твоите аспирации, така и на нашите.

Оссерк кимна замислено.

— Добре казано. Ще тръгна веднага тогава…

— Мисля, че на заранта би било по-добре. Може би и по-късно дори. Ще е добре да чуем какво мисли Калат Хустаин за тази заплаха и какъв курс на действие ще избере, освен пращането на разследващ отряд. Сега сме тук като представители на легиона и трябва да сме недвусмислени в предложенията си за съдействие.

Но Оссерк се намръщи.

— За теб — много добре, Хун, но аз не съм представител на нищо…

— Не е вярно. Тук, както и утре сутринта, ще стоиш на мястото на баща си и ще се постараеш другите да осъзнаят това.

— Но какво ще им кажа?

— Нищо. Само слушаш и ако те осени умен въпрос, изкажи го. Но пести въпросите си — нека другите зададат повечето въпроси, а ти се вслушай добре в разговорите, които ще последват.

Оссерк кимна, макар да остана неспокоен.

— Виждаш ли Шаренас ей там? — попита Хун Раал. — Тя наблюдава и слуша — не братовчедките ми, толкова нетърпеливи да я осиновят, а Илгаст и Калат. Поучи се от нея, Оссерк. Тя отиграва добре тези политически сцени.

— Трябва да научим повече за Витр.

— Ще научим — увери го Хун Раал.

„И сигурно няма да имаме много да кажем по въпроса. Защото чувствам, че събитията се ускоряват.“

Шаренас беше видяла как Тюлас излезе от стаята, забелязала беше с интерес внезапната му остра реакция. Можеше да е мъртъв духом, но за спасяването на други — в този случай годеницата му — беше на първата линия. Всъщност можеше почти да види зловещите пламъци, които го изгаряха отвътре, тази потенциална възможност да умре в защита на жената, която предстоеше да вземе за своя съпруга и с това да живее чисто в благородна вечна скръб, вместо да затъне в жалките истини на един окаян брак, където стара пепел щеше да започне да уляга над блясъка още преди последният камък да се вгради в прага на новия им дом.

Имаше нещо почти жалко в енергичността на Кагамандра, докато се приготвяше да поеме в нощта в търсене на Фарор Хенд. Това беше мъж, готов да се гърчи без ръце и нозе, без обещанието за сигурни движения и действия, предприемани с живост и воля. Но всички тези дръзки откази се оказваха краткотрайни, ехо на бързо отпаднали дела, и какво бе останало на горкия мъж освен подновеното мълчание или, още по-лошо, нечутия отчаян вой в черепа му? Не, много по-добре беше тези ръце да се движат, тези нозе да го носят. По-добре беше с всички тези неща, които трябваше да се свършат, и да се свърши.

Да обвържеш един прекършен човек, с дума, с нишка или с верига, винаги беше загубена кауза. Още по-лошо, колко възможно бе прекършеният на свой ред да прекърши всичко, което му е дадено, включително младата Фарор Хенд? Не беше ли написал Галан: „Над тръпнещ под/ ще падат пепелища“ и нямаше ли светът на Фарор да тръпне така в компанията на Кагамандра Тюлас? „Ще я покрие с прах, ще я запраши от глава до пети и тя ще придобие цвета на камък, статуя сляпа за всяка градина. Галан, трябваше да можеш да напишеш за този годеж и добре да го поставиш на сцена. Виждам ножове в крилете.“

Серап се наведе към нея, дъхът на вкиснал ейл лъхна горещ на бузата на Шаренас.

— Ще дойдеш с нас тази нощ, нали? Виждаш ли колко нажежено става всичко? Кръвта кипва под кожата във времена като тези.

— И какви ще да са тези времена? — попита сухо Шаренас.

Севег от другата страна на Серап се изкикоти зад шепата си.

„Курвите на Хун Раал. Само това са те. Взима ги и ги хвърля сред тези, които иска да направи свои съюзници или, Бездната да не дава, приятели. Но аз не се интересувам от това, скъпи ми капитане. Заставам зад твоята кауза, както ще направи сестра ми, и братовчед ми също. Задоволи се с това, за да не ме разочароваш.“ Отдръпна се от братовчедките, като избегна протегнатата пиянска лапа на Рисп, и напусна главната зала.

В малкия вътрешен двор завари Тюлас да оседлава кон. Шестима Стражи правеха същото със своите коне, а десетина техни другари проверяха снаряжението на тези, които скоро щяха да напуснат форта. Светлината от фенера се люшкаше жълта и пълна с нощни насекоми. Шаренас видя един застанал наблизо коняр и му махна.

— Приготви коня ми — каза му. — Ще тръгна с тях.

Момчето бързо се отдалечи.

Тя вдигна очи и видя, че Тюлас се е вторачил в нея. Отиде до него.

— Знаеш умението ми с копие.

Той продължи да я гледа още миг, после се обърна към коня си.

— Много се радвам, че ще дойдеш с нас, Шаренас Анкаду, и ти благодаря.

— Твърде малко любов има на света, за да я видя така застрашена.

Забеляза как се вцепени от думите ѝ — но съвсем леко, защото беше свикнал да се владее.

— Говори ли със Спинок Дурав? — попита тя.

— Да, преди да го повали умората.

— Значи имаме диря.

— Да.

Конярят доведе коня ѝ и тя се примири с предстоящата дълга изтощителна езда. Но беше решена да види тази гонитба. „Все едно, по-добре конят, отколкото курвата. Ако онзи Дурав беше с очи, отворени за нощта, е, можеше и да остана във форта. Изключително чаровен млад воин.

Дали Финара и Фарор са си го споделили вън в пустошта?“

Развеселена от тази мисъл, тя яхна коня.

Другите бяха готови. Портата се разтвори още веднъж за тази нощ и всички подкараха навън.

В удобната, макар и скромна стая на командира Илгаст Ренд се настани на паянтовия стол и примижа, щом той изскърца под него. Калат Хустаин, седнал на също такъв стол срещу него, попита:

— Какво мислите, че има да каже тя?

Илгаст потърка очи и примига, за да прочисти заплувалите цветни петна, а след това се почеса замислено по брадата.

— Нямах време за такива мисли, командире.

— А, разбира се. Усилията с изцеряването сигурно са ви изтощили. Признавам възхищението си към това рядко умение със земя и топлина, с плесен и корени. На бойното поле съм виждал чудеса, извършвани с остър нож, черво и трън, но тази загадъчна магия, която се откри и в такива прости неща, е изумителна.

— В природата има сила — отвърна Илгаст, — и това, което често се забравя, е, че природата е в самите нас толкова, колкото и там вън, сред високите треви или по морския бряг. Изцеряването е в това да привлечеш през разделителната линия. Това и нищо повече.

— Казват, че такава сила расте.

Илгаст се намръщи, не защото можеше да отрече тази представа, а защото го безпокоеше.

— Винаги съм вярвал, командире, че ние, които сме примигнали, за да разчистим мъглата от очите си и така да видим вярно потока на живота, сме само привилегировани, било от капризното хрумване, било от дара на зрението. Съзираме сила, която е непроменима, но която не осъзнава себе си. Която не притежава ум, ако предпочитате. Нито е жива, нито е мъртва. По-скоро е като вятъра. — Замълча, докато тези мисли се утаят, а после въздъхна и поклати глава. — Но вече все по-силно започвам да усещам… нещо. Внимание. Цел. Сякаш, докато се взима от силата, тя помръдва рамо и поглежда към взимащия.

— Това е… странно, милорд.

— Сякаш докато гледа в реката — продължи Илгаст, още понамръщен, — човек открива, че тя също го гледа. Или камък, който ти отвръща със строго внимание. Поглед, уловил окото на пръст или пясък. — Отново потърка енергично лицето си. — Това стъписва човек, казвам ви, все едно, че в миг светът се оказва несътворен и всичките му удобства се оказват фалшиви, и самотата, която сме мислили за нещо лично, всъщност се е разигравала пред мълчалива публика; а умовете, мислили за всичко, което сме правили, те изобщо не мислят като нас.

Видя как Калат Хустаин извърна очи към огъня.

— Простете, командире — каза Илгаст и се изсмя дрезгаво. — Лекуването ме уморява. Има една дума на шейки, която описва това чувство, когато хиляди неща в природата обръщат внезапно и много съсредоточено внимание на човек, и тайнствения трепет, следващ от това.

Калат кимна, без да откъсва очи от огъня, и каза:

— Денъл.

— Точно така.

— Но монасите говорят за него като за вид екстаз. Миг на духовно прозрение.

— А ако прозрението смалява самоличността? Какъв екстаз може да се намери в това?

— На безпомощността, предполагам.

— Командире, аз не обичам безпомощността.

— И затова водите битка с Денъл.

„Може би. Да, може да се види и така.“

— Раните ѝ ще зараснат. Отровата се махна. Няма да загуби крайници и треската вече напуска дъха ѝ. Вашият капитан ще се върне при вас, здрава духом и телом, след няколко дни.

— Благодаря ви, милорд.

Илгаст изгледа командира за миг и попита:

— Този Витр… поехте предизвикателството му върху себе си. Как може да се приеме твърдението на капитана, че пришълци са преминали по това враждебно море?

Калат се усмихна.

— Значи сте я чули все пак. — Поклати глава. — Признавам, склонен съм да не го вярвам. Камъкът се поглъща от течността. Дървото се разпада след няколко мига допир с него. Плътта изгаря и самият въздух над морето е разяждащ. Какъв съд би могъл да оцелее в тези чужди води?

— Тя не каза за никакви съдове, никакви кораби. Каза, че пришълци са дошли от морето. Говореше, не много свързано, вярно, за демон, лежащ на брега, нещо, което приличало на мъртво.

— Тази нощ имам само въпроси — каза Калат.

— Имате ли хипотези за произхода на Витр?

— Знаете добре, че съм твърд в мнението си, че представлява сериозна заплаха за Куралд Галайн. Унищожава земята. С всяка връхлитаща вълна още малко от нашия свят бива отнето, за да не се появи повече. Бури, зейнали като челюсти, се спускат, за да откъсват камък и глина. Канари отслабват и рухват, хлъзгат се в забвението. Ние картираме тези набези…

— Командире, бих предпочел да чуя хипотезите ви.

Калат се намръщи.

— Простете, милорд, но в това съм безсилен. Къде са легендите за Витр? Не сред нас. Може би сред азатанаите има стари сказания, отнасящи се за това, но не знам нищо за тях. Джагътите, във всичките си писмени истории, е възможно да са споменавали за Витр. Всъщност възможно е причините за съществуването му да са описани ясно в техните трудове…

— Но всички тези трудове са унищожени от собствените им ръце…

— От лорда на Хейт имате предвид. Тъкмо неговите аргументи са подронили основите на джагътите, докато не са могли да се доверят на всичко, на което са се опирали. Загубите на това огромно знание за всички нас са неизмерими.

Илгаст Ренд изсумтя.

— Никога не съм споделял уважението ви към джагътите, командире. Те ми напомнят за Отреклите се с начина, по който обръщат гръб на бъдещето — сякаш си измиват ръцете от него. Но ние трябва да гледаме към своите дни и нощи, защото те са това, което ни чака. Дори един джагът не може да се върне в миналото си. Колкото и безпосочна да изглежда стъпката, щом се направи, тя винаги е напред.

— Господарят на Хейт не би ви възразил, милорд. Точно затова е избрал да стои на място. Да не прави никаква стъпка.

— Но времето не се огъва пред дълбокия му корен — отвърна с ръмжене Илгаст. — То просто тече покрай него и го подминава. Той се заклева да забрави и така бива забравен.

— Той убива цивилизацията им — каза Калат Хустаин, — с което заявява, че всякакво знание е прах. Това ме кара да чувствам, че напред ни чакат зейнали пропасти, което можеше да го няма, ако не беше господарят на Хейт.

— Загубата е само в написаното, капитане. Дали не би било от полза, в проблема с Витр, ако потърсим съвета на някой джагът? Не всички са се разпръснали, както разбирам. Някои все още обитават старите си крепости и твърдини. Намислил съм да потърся някого от тях.

— Но джелеките вече си присвоиха изоставените земи.

Илгаст сви рамене.

— Могат да си присвоят небесата, ако щат, много важно. Един джагът, решил да остане в кула, не може да бъде помръднат и онези глупаци соултейкън би трябвало да се вразумят. — Изсумтя. — Като куче, набито с камшик са: никога не остава покорно за дълго. Глупостта се връща триумфално.

— Хун Раал ще отнесе вестта в Карканас сутринта — каза Калат Хустаин.

Илгаст изгледа замислено командира.

Докато яздеше след жената, която бе нарекла Т’рисс, Фарор Хенд най-сетне видя края на високите треви, изчезващи малко по-напред, а по-натам, разяден от ветрове и дъжд, хребета от голи хълмове на запад от Нерет Сор. Слънцето беше прехвърлило зенита и горещината тръпнеше в затаения въздух. Излязоха и Фарор извика да спрат за отдих.

Пътуването им през Блещукаща съдба беше минало гладко и в умората си Фарор бе започнала да вярва, че скитат изгубени из степта, въпреки че четеше по нощното небе, и че може би така и няма да излязат от безкрайните плетеници шумолящи стръкове. Но Съдбата най-сетне вече беше зад тях. Слезе от коня с отмалели крака.

— Трябва да отдъхнем малко. Обзалагам се, че твоят кон е неуморен, но моят не е.

Жената се смъкна от коня си от оплетена трева и се отдръпна. Подобието остана неподвижно на място, здрава и непоклатима статуя, твърде груба, за да е изящна. Лекият вятър, лъхнал по ъгловатите ѝ очертания, вдигна тих хор от свирукания. Червени и черни мравки пъплеха по шията ѝ, извиращи от някое скрито в корените гнездо.

Фарор Хенд смъкна тежкия мях за коня си, отвори го и му даде да пие. После отпи от своя мях и го подаде на Т’рисс.

Жената се приближи.

— Витр?

Изненадана, Фарор Хенд поклати глава.

— Вода. Против жаждата.

— Ще я опитам тогава.

Отпи, предпазливо отначало, след това — все по-жадно и Фарор я спря:

— Не много и не толкова бързо, за да не ти прилошее.

Т’рисс я погледна с изведнъж блеснали очи.

— Болката в гърлото ми се облекчи.

— Витр не го прави, предполагам.

Жената се намръщи и се обърна назад към гората от висока трева.

— Изобилието от живот може да изгори душата — промълви тя. После отново се обърна към Фарор. — Но тази вода ми харесва. Представям си я съвсем хладна, около крайниците ми. Кажи ми, има ли вода в изобилие?

— На някои места да. На други — не. Хълмовете на юг някога бяха зелени, но когато последните дървета бяха изсечени, почвата умря. Останал е един извор, към който трябва да препуснем сега. Но е рисковано. Има разбойници — станаха проблем най-напред през войните. Мъже и жени, които отказаха да се включат в легионите и видяха възможност, след като войниците заминаха. Опълченията, събирани в градове и села, бяха твърде малки, за да разтеглят патрули извън покрайнините на селищата.

— И тези разбойници държат извора?

— Също като нас зависят от него. Когато пристигне отряд Стражи или добре охраняван керван, се крият. Ние сме само две и ще видят в това възможност да създадат неприятност.

— Да ни ограбят ли искат, Фарор Хенд?

Стражът погледна отново коня от трева.

— Може би ще имат причина да се разколебаят. Иначе ще трябва да се бием, за да се защитим.

— Ще видя този извор, това място с обилна вода. Отпочина ли си, Фарор Хенд?

— Не. Ще нахраним коня, после ще ядем и ние.

— Добре.

Фарор Хенд я изгледа.

— Т’рисс, изглеждаш нова за своя… своя облик. Това тяло, което носиш, и нуждите му. Вода. Храна. Знаеш ли какво е било преди?

— Тази нощ ще сънувам вода — каза Т’рисс.

— Разбираш ли ме?

— Сънищата във Витр са… неприятни. Фарор Хенд, започвам да разбирам този свят. За да направиш, първо трябва да унищожиш. Тревите, които използвах, вече започват да губят живота си в този мой кон и в тези мои дрехи. Ние живеем сред унищожение. Това е естеството на този свят.

— Ти наистина си пришълка — каза Фарор. — Гостенка. С цел ли идваш?

— А ти? — попита на свой ред Т’рисс. — Знаеше ли смисъла ѝ при раждането си? Тази цел, за която говориш?

— Човек идва, за да открие нещата, които трябва да прави в живота — отвърна Фарор.

— Значи това, което правиш, е целта на съществуването ти, Фарор Хенд?

— Не — призна тя. — Не винаги. Прощавай, но те видях като предвестник. Сътворен от някого или от нещо непознато, заради цел — и дошъл при нас не случайно. Но твоето предизвикателство ме засрами. Никой от нас не знае предназначението си — защо сме се родили, причината, която ни довежда тук. Във всеки живот има много значения, но нито едно от тях не може да облекчи най-трудния въпрос от всички, който е защо? Задаваме го на Бездната, а не идва никакъв отговор освен собствения ни вик.

— Не искам да те предизвикам, Фарор Хенд. Думите ти ми дават много за размисъл. Нямам никакви спомени за времето преди.

— И все пак познаваш Азатанай.

Т’рисс се намръщи.

— Какво е Азатанай?

Фарор Хенд примига, а след това присви очи.

— В теб има скрито знание, Т’рисс. Скрито с намерение. То изтласква мислите ти настрани. Иска да не знаеш.

— Защо да го прави?

„Мога да се сетя само за една причина. Ти си опасна.“

— Не знам, Т’рисс. Засега, водя те в Карканас. Проблемът, който представляваш, е нерешим за мен.

— Витр е ваш враг.

Фарор се беше обърнала да храни коня си. Хвърли рязък поглед към Т’рисс през рамо.

Но лицето на странната жена беше безизразно, очите ѝ — широко отворени и невинни.

— Мисля, че съм гладна.

— Ще ядем, а след това ще продължим.

Т’рисс беше възхитена от храната, както и от водата, и щеше да изгълта всичките им запаси, ако Фарор Хенд не я беше спряла. Стражът помисли да разпита още гостенката си, но не знаеше откъде да започне. Детинската невинност в Т’рисс съществуваше сякаш като острови, а морята около тях бяха дълбоки и бездънни. И всеки остров се оказваше гол, щом стигнеше до него, а между тях, сред тъмните и бурни вълни, Фарор се луташе. Но едно изглеждаше ясно: Т’рисс губеше знание, заразена сякаш от болест на ума, Загуба на желязо. Или може би новото тяло, което бе приела — тази фигура на жена с момчешки пропорции, — налагаше своето младежко невежество. А в отсъствието на онова, което е била доскоро, се пораждаше нещо ново, нещо жадно и ненаситно.

Продължиха. Земята беше равна, осеяна тук-там с трънливи храсти, почвата напукана и съсухрена от сушата — каквато беше още когато Фарор бе започнала да служи при Стражите. Понякога тя се чудеше дали Блещукаща съдба не се храни от околната ѝ земя, дали не засмуква от храната ѝ като речна пиявица от топла плът. И всъщност дали това море от черни треви не очертава плитчините на самия Витр, дали не е свидетелство за изтичащата от него отрова?

Погледът на Фарор Хенд се спря върху спътничката ѝ, която все още яздеше отпред, „конят“ под Т’рисс скърцаше и продължаваше да сипе прах, пръст и насекоми. „Дали тя не е истината за Витр? Това ли е посланието, което трябва да получим от нея? Невежествен за нас и безразличен за унищожението ни? Дали не ще се окаже гласът на природата: която говори без смисъл; която действа без разум?“

Но пък, ако това беше вярно, защо изобщо беше нужен пратеник? Морето Витр оповестяваше истината си достатъчно добре, ден след ден, година след година. Какво се бе променило? Фарор присви очи към Т’рисс. „Само тя. Измъкната от дълбините, изхвърлена на брега. Новородена и все пак — не. Сама, но Финара спомена за други — демони.“

Следобедът започна да гасне. Не срещнаха други ездачи. Не видяха никакви следи от живот освен кривите шубраци и безцелните гонитби на крилати насекоми. Небето беше безоблачно, топлината — потискаща.

Грубият терен напред бавно започна да прелива в дълбоки сенки, раздрани и накъсани, сухи скатове, дерета, през които някога с грохот се бяха свличали порои, но сега се сипеше само прах, надиган от сухи ветрове.

Очите на Фарор се бяха зачервили от безсъние. Загадката, която представляваше Т’рисс, бе сгънала ума ѝ като лист хартия. Скрити бяха вече всички запретени слова за страст и дори тревогата ѝ за съдбата на капитана — както и на Спинок Дурав — беше сгъната и скрита, и оставена в тъмнина.

Когато наближиха хълмовете, видя пътека, врязваща се пред тях. Т’рисс също я беше видяла, защото подкара коня си към нея.

— Внимавай вече — каза Фарор Хенд.

Жената я погледна през рамо.

— Да ни вдигна ли армия?

— Какво?

Т’рисс посочи.

— Глина и скала, мъртвите корени отдолу. Въоръжени с камъни. Под дълбоката глина има и кости, и корубите на огромни насекоми, всички с чудесна багра.

— Можеш ли да направиш нещо от земята, която те заобикаля?

— Ако ми беше хрумнало — отвърна тя и дръпна юздите, — можех да съм направила стражи от тревите, но само във форма, която вече съм видяла. Кон или като теб и мен.

— Но все пак си направила меч, с който да се защитиш, преди да се срещнем.

— Вярно. Не мога да обясня това, освен ако може би съм имала такова оръжие преди, но после съм забравила. Паметта ми като че ли е слаба, нали?

— Така мисля, да.

— Ако сме много, разбойниците ще ни отбягват. Ти така каза.

— Казах го. — Фарор се поколеба. — Каква сила използваш, Т’рисс, за да сътворяваш такива същества? От Витр ли идва тя?

— Не, Витр не създава, само унищожава.

— Все пак ти дойде от него.

— Не бях желана там.

Това беше ново.

— Сигурна ли си в това?

Т’рисс помълча за миг после кимна.

— То ме нападаше. Век подир век се борех. Нямаше никаква мисъл освен самата борба и тази борба, мисля, погълна всичко, което бях някога.

— Но нещо все пак се връща в теб.

— Въпросите, които не би задала, ми дават много за размисъл… не, не чета ума ти. Мога само да се досещам за тях, Фарор Хенд, но виждам добре битките, които водят те, на лицето ти. Дори изтощението не може да притъпи безпокойството ти. Помня болката от Витр: тя остава като призрак, който би искал да ме глътне цялата.

— Откъде идва силата ти тогава?

— Не знам, но носи болка на този свят. Не ми харесва това, но ако нуждата наложи, ще я използвам.

— Тогава по-добре недей, Т’рисс. Светът бездруго познава достатъчно болка.

Т’рисс кимна.

— Вече подозирам — продължи Фарор, — че си азатанай. Че си се опитала да воюваш срещу Витр или може би си тръгнала, за да намериш източника му, предназначението му. В битката, която си водила, много от самата теб се е изгубило.

— Ако това е вярно, Фарор Хенд, тогава единствената ми цел си е моя — никой друг не се стреми да ме води или да ме използва. Успокоена ли си? Аз съм. Мислиш ли, че ще се върна към себе си?

— Не знам. Но е достойна надежда.

Т’рисс се обърна и смуши коня си напред.

Фарор Хенд я последва.

Пътеката беше добре отъпкана: наскоро двайсетина подковани коня бяха минали по нея, заобикаляйки от запад покрай билото; най-пресните отпечатъци от копита водеха в същата посока като на двете ездачки.

— Мисля, че ще заварим компания при извора — каза Фарор Хенд, щом се изравни с Т’рисс. — Но не разбойници.

— Приятели?

Фарор кимна предпазливо.

— Отряд, струва ми се. Може би опълчение, от Нерет Сорт или от Ян Шейки на юг.

— Да видим.

Продължиха напред.

Пътеката извиваше между цепнатини и се катереше стръмно на места, преди да тръгне равно през първите хълмове. Напред, недалече от тях, развалините на порта бележеха прохода. Встрани от нея самотна дървена постройка беше рухнала на две страни, оголвайки зев, запълнен с нападала зидария, плочки и сухи греди от покрива. Натрошените разпръснати плочки заскърцаха под копитата на крачещия тежко кон на Фарор, докато преминаваха. Тя видя как ноздрите му се разшириха, а след това ушите му се свиха назад.

— Вече е близо — каза тя тихо.

Отвъд портата минаха през останките на застлан с чакъл път. На други места камъкът, заровен под бяла прах, лъщеше сребрист на гаснещата светлина. Скоро видяха и извора, обрасъл със зеленина вир, наполовина обкръжен от дървета с бели стволове. Около него се движеха хора, имаше и коне, вързани на дълго въже, изпънато между два ствола желязно дърво.

Т’рисс спря рязко.

— Надушвам кръв.

Думите ѝ смразиха Фарор. Всички мъже, които можеше да види, бяха с леки сиви халати, дръпнати над краката, и под тях се виждаше кожена броня, загърнала бедрата, коленете и прасците им. От кръста нагоре бяха също с такава кожа под тънката вълна. На въжените им колани висяха брадви. Мъжете бяха гологлави, косите им — чорлави.

Десетина енергично копаеха гробове, а други влачеха оплискани с кръв трупове към импровизираното гробище.

Т’рисс посочи един труп и попита:

— Разбойници?

Фарор Хенд кимна.

Приближиха се двама в халати. Единият беше много едър, с дебели ръце и крака, мускулите на раменете му бяха провиснали сякаш от собствената си тежест. Носът му, извит и сплескан, господстваше на обруленото лице, но сините очи блеснаха ярко, щом се впиха в коня на Т’рисс. Над широките му рамене се подаваше огромна брадва с шип.

Приятелят му беше почти мършав в сравнение с него, блед и с изпито лице като на болник. Късата брадва, затъкната в колана му, беше с откършена дръжка, а ръцете му бяха почти почернели до лактите от засъхнала кръв.

— Лъхат на смърт — каза хладно Т’рисс. — Това ли са сънародниците ти?

— Монаси от манастира Янис — отвърна Фарор. — Във владенията на Майка Тъма сме. Това е Куралд Галайн.

— Не са взели пленници.

До гробокопачите лежаха трийсетина разбойници — мъже, жени и деца. Встрани от вира, зад дърветата, се виждаше вдигнато набързо селце, с колиби като отворени рани, зейнали врати и изоставени вещи. Миришеше на пушек.

По-дребният от двамата монаси заговори на Фарор:

— Пристигнахте в подходящ момент, Страж. Ако бяхте дошли вчера, сега с вас щяха да се забавляват малки момченца. Аз съм лейтенант Капло Дриим, командвам този отряд на Ян Шейки. А този лигав глупак до мен е магьосник Реш.

Реш се обърна към Т’рисс със звучен глас, като вода по камък.

— Добре дошла, азатанаи. Чудесен кон си направила, но чудя се, можеш ли да чуеш цвиленето му?

Т’рисс се извърна към Фарор Хенд и каза намръщено.

— Изглежда, ще бъда позабавена в пътуването си до Карканас.

— Няма да е за дълго, струва ми се — каза магьосникът. — Ян Шейки е на път към мъдрия град в края на краищата.

Фарор Хенд изправи рамене.

— Извинете, но тази жена е под моята опека. Ще я заведа до Карканас без бавене.

Капло се покашля.

— Прощавайте, но вие трябва да сте Фарор Хенд. Калат е пратил петдесет Стражи да ви търсят, да не говорим за Кагамандра Тюлас, който гостува в лагера на командира. Командирът ви настоява да се явите, веднага. Това съобщение предадоха за вас на всеки, който би могъл да ви срещне.

— Тази гостенка — каза Реш без особено доброжелателство, очите му бяха впити, без да трепват, в Т’рисс, — сега е под закрилата на Ян Шейки.

— Ще поднеса протеста си на Калат Хустаин — заяви разгневена Фарор Хенд, но нищо по-добро не можа да ѝ хрумне, толкова объркани бяха мислите ѝ. „Кагамандра Тюлас? За мен ли е дошъл? Как смее! Аз съм Страж на Външните предели, не някое своенравно дете!“

Т’рисс ѝ заговори:

— Приятелко, изглежда, ще трябва да се разделим. Благодарна съм за това, че ме придружи.

— Устройва ли те това? — попита я Фарор, стиснала ръце на рога на седлото, за да не затреперят.

— Ако компанията им ми омръзне, ще продължа към Карканас, за да се срещна с Майка Тъма. Що се отнася до мен, в безопасност съм. Този магьосник има високо мнение за себе си, но не представлява заплаха за мен.

Капло се покашля отново.

— Извинете, но моля ви, никаква заплаха няма в това. Връщаме се на юг и несъмнено майка Шеканто Деран ще желае да се срещне с тази азатанаи, което ще наложи да се задържи за малко в Ян Шейки. Това е само вежливост, уверявам ви.

— Гледайте да е така — отвърна рязко Фарор.

Т’рисс гледаше лейтенанта.

— Виждам, че сте добре запознат с кръвта, сър.

— Да, азатанаи. Тази банда главорези напълно са заслужили съдбата си, уверявам ви. Неприятна задача…

— А децата? — попита Т’рисс. — И те ли бяха главорези?

— Глина в извратени ръце — отвърна Капло. — Биеха се редом с близките си. Новородените бяха убити от своите, докато ние щяхме с радост да приемем такива бездомничета в манастира ни.

— Отчаянието вдига високи стени — каза Реш и сви рамене. — Лейтенант, тази азатанаи каза истината. В нея има могъща магия, като дете, чакащо да се роди. Най-добре да не извиваме ръцете ѝ.

— Ще проявим изключителна вежливост.

— Тогава ще ви помоля за услуга — каза Т’рисс на Капло. — Осигурете ескорт на Фарор Хенд и може би отпочинал кон. Не бих искала да пострада тепърва, щом трябва да се върне в лагера си.

— Не е нужно — каза Фарор. — Но ти благодаря, Т’рисс…

— Т’рисс! — възкликна ококорено магьосникът. — Тази жена не е дар от Витр!

Фарор Хенд въздъхна.

— И какво разкривате с това отрицание? — Обърна се отново към Капло. — Лейтенант, в съобщението, което сте получили от Стражите, споменава ли се за капитан Финара Стоун?

— Да. Ще се възстанови. Но ако има повод за притеснение, сега той е за вашия годеник, който препуска припряно към брега на самия Витр.

— Това е негово решение. — Още докато го изричаше, видя как Капло повдигна вежди.

— Бъдете сигурна, че не е сам — продължи лейтенантът, отново объркан. — Придружава го отряд Стражи, както и Шаренас Анкаду.

— Шаренас Анкаду?

— Командирът ви имаше гости — сигурен съм, че споменах за това, нали? Все едно. Срещнахме на пътя капитан Хун Раал, яздеше с три резервни коня за Карканас. За неговата мисия не знаем нищо, уви. — Но този път невинният му поглед се спря на Т’рисс и той се усмихна.

„Бездната да ги вземе всички тези игри!“

— Споменаха ли за спътника на капитан Финара Стоун?

— Жив и здрав е, както разбирам, макар и физически възпрепятстван да тръгне да ви търси.

Мислеше, че е прикрила добре реакцията си, но Реш каза:

— Братовчед, нали? Тази гъста кръв е така вдъхновяваща. — В тона му имаше и веселие, и лека насмешка.

Капло се покашля отново.

— Все едно, все пак отдъхнете с нас тази нощ, Страж. Виждам, че едва се държите…

— Съвсем добре съм.

— Пощадете поне коня си, който така трепери под вас.

Тя го изгледа, но изражението му бе невинно и лицето му не трепна дори за миг.

— Не обичам да спя близо до толкова смърт.

— Както и ние всички, но магьосникът ни ще се погрижи да смири отчаяните духове. Никой от нас няма да бъде подложен на душевно терзание…

— Колкото и омърсени да са ръцете ви — прекъсна го Т’рисс, слезе от коня си и без да ги поглежда, закрачи към водата. — Толкова кротко тече — промълви тя. — Нали?

Смъкна стъкменото си от треви облекло и пристъпи във водата.

— Трябва ли да зяпате така, лейтенант? — попита Фарор Хенд.

Колибите бяха съборени за дърва за лагерните огньове. Докато едни монаси приготвяха храна, други влизаха по двама — по трима във водата, за да отмият от себе си дневното клане. Никой не изглеждаше притеснен, че ще има кръв във водата, която после щяха да пият. Докато един млад монах се грижеше за коня ѝ, Фарор Хенд прие предложената ѝ резервна палатка и вдигна бивак малко по-настрана от другите. Все още не бе решила дали Капло Дриим ѝ харесва. Магьосникът Реш, от друга страна, беше човек, привикнал с ръста си. Имаше хора, мъже, както и жени, които живееха непохватно в себе си, било защото се притесняваха, че заемат много пространство, или защото си се представяха различно от това, което са, и поради това имаха навика да се блъскат в разни неща и да ги чупят. В походката на човек можеше да се открият много истини.

Във външните лагери на Стражите, където толкова много несретници намираха дом, Фарор често бе забелязвала нерешителността им, щом пристигнеха, понесли със себе си раните от самота, насмешка и обществено пренебрежение. Но виждаше как с времето тази колебливост отпада, след като всеки от тях намираше радушен прием. Увереността беше зърно, което можеше да покълне във всяка душа, колкото и да е окаяна. Виждала го беше неведнъж.

Никаква подобна слабост не съпътстваше магьосник Реш от Ян Шейки. Напротив, със самото си присъствие той потискаше. С поведението си предизвикваше. Беше усетила как настръхва в мига, в който очите му се спрат на нея, и бе решена да стои твърдо пред него. Преди години щеше да се присвие от страх, да отстъпи и да наведе очи. Сега, като Страж на Външните предели, беше срещнала подигравката в очите му с твърда решимост. Калта на света гъмжеше от хора като него.

Стъкми малкия си огън, за да си направи чай, и се зарадва, когато Т’рисс, все още мокра от дългото си стоене във водата, дойде при нея.

— Фарор Хенд, с мъже ли спят тези мъже? Отхвърлят ли жени и само със събратята си ли общуват?

Фарор се усмихна.

— Някои са такива. Други не са. Манастирите Шейки са две секти. Тези са Ян, Синове на Майката. Съществуват и Йедан, Дъщери на Бащата. Много синове са жизнено обвързани с дъщери — нещо като брак, но не в смисъла, в който обикновено гледаме на брака. Жизнено обвързаните могат да изберат да лягат с когото им хареса. Могат да живеят разделени и никога да не са заедно. Но в смъртта споделят един гроб.

— Какво божество иска това от тях?

— Никое. — Фарор Хенд сви рамене. — Не съм аз тази, която трябва да питаш. Те са странни за мен, но за бойните им умения нямам съмнение.

— Изглежда, способността да се биеш е важна в този свят, Фарор Хенд.

— Така е било и винаги ще е така, Т’рисс. Ние сме прикрити диваци и нека никакъв разкош и леност да не те заблуждават. Във всеки момент можем да оголим зъби.

Т’рисс седна срещу нея и каза замислено:

— Тогава нима цивилизацията не е нищо повече от илюзия?

— Контрол на тълпата.

— Моля?

— Това е цивилизацията, и нищо повече, Т’рисс. Средство, чрез което постигаме размножаването на своя вид. Става все по-сложно, колкото повече сме. Законите ни държат обуздани и наказанието носи необходимото послание, когато тези закони се нарушават. Цивилизациите са в упадък, когато някои от членовете им избягват правосъдието и го правят безнаказано.

— Това мисли на войник ли са, Фарор Хенд?

— Майка ми и баща ми живяха като учени. Отклонение в рода Дурав. И двамата бяха убити при едно нападение на джелеки, в дома си, след което той беше опожарен. Съдбата на по-малката ми сестра, уви, беше още по-лоша.

— И в отговор на тази жестокост ти взе меча.

— Избягах, честно казано. Каква полза от знанието, когато дивото оголва зъби? Тъй. Бия се, за да защитя цивилизацията, но добре знам ефимерната същност на това, което защитавам. Срещу невежеството няма фронтова линия. Срещу злобата никоя граница не може да удържи. Вирее толкова лесно зад гърба ти, колкото и навсякъде.

— А удоволствията на живота? Неговите радости, чудеса?

Фарор Хенд сви рамене.

— Също толкова ефимерни. Но за мига ги пиеш дълбоко. А, чаят е готов.

Тежката брадва тупна на земята и миг по-късно магьосник Реш я последва, изпъшка и разкърши бавно врат.

— Убиването ми носи главоболие — изръмжа тихо.

— Но умирането боли повече — отвърна Капло и се извъртя, за да хвърли поглед към двете жени при далечния огън. — Склонен съм към дребнавост.

— Ти си политичен.

Капло го погледна.

— Току-що го казах.

— Калат настоява за незабавното ѝ връщане? Пълна глупост.

— Не съвсем. Сигурен съм, че настоява. Все едно, виждам известна полза в това, че ние ще доставим тази азатанаи в Карканас. Освен това майка Шеканто усети пристигането ѝ.

— Усети изкривяване на магията си имаш предвид. Както и аз. Земята се гърчи под нея. Това доставяне може да ни спечели ругатни.

— Това също може да се окаже полезно.

— И точно в това е талантът на ума ти, Капло: да отстояваш твърдо всички страни на един проблем.

— Приемам възможността, драги магьоснико, да каним пепелянка в гнездото си. Но пък едва ли сме пиленца, махащи с недорасли крилца.

— Говори за себе си. Аз винаги гледам да не седна на собствените си лайна.

— Правиш го от години, Реш. Тази азатанаи — Т’рисс — е дете от пяната на Витр, крайно мизерно раждане, въпреки всичките ѝ физически чарове. Каква заплаха представлява тя? Каква е възможната полза от огласяването на тази заплаха? Каква поличба е заявеното ѝ желание да пътува до Карканас?

— На тези три крака ще куцаш, Капло Дриим.

— На тези три крака ще куцаме всички.

— Шеканто ще те наплеска с мас и ще те прати в Цитаделата, макар и само за да види през коя цепнатина ще изцъркаш обратно навън. И това придава смисъл на живота ти?

— Шейките служат на Куралд Галайн. Забележи как Хун Раал се сви пред погледа ни. Опита се да привлече Калат Хустаин към каузата на Урусандер, но не и нас. А на другия фланг, кога за последен път благородник направи официална — или дори неофициална, Бездната да ни пази — визита на Майката или Бащата?

— Всички очакват от нас неутралност. Защо трябва да се обиждаме от очакването им, Капло, след като то явно ще се окаже точно?

— Обидата е в допускането. Гнездото е сигурно, но колко здраво е закрепено на клона? Колко стабилни са корените на дървото?

— Раздвоен съм — въздъхна Реш и се отпусна на земята, с ръце на тила. — Нетърпелив да клъвна непознат плод. Но предпазлив за вкуса му. Дали това не е определението за изкушение?

— Никакъв отговор не изкушава езика ми. Тъй че оставям те неудовлетворен.

— Магия се пробужда. Усещам зноя ѝ. Тръпна пред туптящото ѝ сърце. Застивам като смъртник, щом чуя хлъзгането на змии. Клонките вдигат рехава преграда. Високото ни гнездо не предлага защита. Някой някъде кърви.

— Майка Тъма?

Реш изсумтя.

— Силата и е твърде студена за огън, твърде черна за топлина. Сърцето ѝ все още не бие събудено. В нейната компания дори пепелянките са слепи.

— Тогава ще ослепи ли гостенката ни, или гостенката ни ще дойде с огън и опровержение?

— Истината ли?

— Истината.

— Мисля, че двете имат малко да си кажат една на друга.

Звездният въртоп над тях бе ярък, скромен в буйната си светлина, дързък в неогряното си отсъствие. Капло го погледа, докато братята му се настаняваха да спят, а после отрони:

— Нека стиснем здраво оръжието и не пощадим нищо в щурма си по новия склон, колкото и настръхнало да е лицето му. Забеляза ли интригата на Стража?

Реш се прозя.

— Братовчед ѝ наистина е прочут с чара си, макар и твърде печеливш за моя вкус.

— Няма да се поддаде на настойчивостта ти значи? Сигурен съм, че Спинок Дурав ще жали за загубата.

— Годеникът ѝ сече гора от черна трева, докато я търси.

— Избива безчет вълци и не толкова чаровни обитатели.

— Търси подходяща дупка, в която да изцеди злото море Витр.

Капло въздъхна.

— И обсажда примамливото ѝ безразличие.

— И всичко напразно. Може би някоя крадлива птица хвърля око на каменната полица, по която се точат непознати думи.

— Думи още ненаписани.

— Някои неща няма нужда от длето, нито от ръка на ваятел.

— Самата истина, о, магьоснико. Но мисля, че тази азатанаи има друга цел, която не е свързана с Фарор Хенд. Освен това скъпата Т’рисс няма талант на каменоделец, нито е флегматична като тях.

Реш го погледна учудено.

— Тъй ли? Я погледни онзи плетен кон. И не мисли много за това, за да не пребледнееш още повече. Ако изобщо е възможно.

— Понеже никога не се вслушвам в думите ти, Реш, всъщност ще помисля повече над това. Но не сега. От цялото това убиване ми се доспа.

— Ба! А на мен главоболието ми дрънчи в главата като копия.

Конете бяха оклюмали глави. Потта се събираше на пяна около юздечките им и се стичаше на бели резки по хлъзгавите им вратове. Преминали бяха гората от трева и бяха стигнали до безжизнените изгърбени хълмове и разядените скали пред тях.

Шаренас Анкаду не беше мислила, че такава езда е възможна… а тези коне бяха свършили. Това я подразни. Кагамандра Тюлас се беше поддал на някакво упорито пренебрежение в безразсъдното търсене на годеницата си. Тя хвърли поглед през рамо към другите в отряда и видя изпитите им лица и уморените очи. Тръгнали бяха да търсят една от своите, но ничий живот не струваше колкото живота на тези коне.

Така и не можеше да проумее това отчаяно превъзнасяне на ценността на една личност над други, по-малко привилегировани същества. Сякаш всеки съзнателен ум беше някаква величествена цитадела, самопровъзгласила се ценност, чиято загуба разтърсваше света.

Вярно, нечии светове биваха разтърсени. Целувката на смъртта винаги бе нещо лично и студените устни не предлагаха утеха. Невиждащите очи имаха навика да гледат през тези, които дръзваха да се взрат в тях. Пейзажите губеха своя цвят и дъхът бе сух на езика. Но всички тези чувства само жилеха с подигравката си. Бяха ехото на внезапно отсъствие, стонът на загубата.

Животните изпитваха същата скръб. Беше го виждала многократно. Загубата беше универсална. Беше езикът на самия живот в края на краищата.

Не, не беше раздразнена. Беше разгневена и когато Тюлас отново хвана юздите, тя отсече с една само дума:

— Не.

Той се извърна рязко и я погледна.

— Освен ако не искате дълго да ходим пеш обратно.

След миг Кагамандра се отпусна в седлото примирен.

— Намерихме следата — продължи Шаренас. — Води обратно натам, откъдето дойдохме, макар че, вярно, не по същия маршрут. Лорд Тюлас, Калат Хустаин изпрати тези Стражи с двойна задача. Разбира се, трябва да открием каква е съдбата на Фарор Хенд. Но също така трябва да потвърдим разказа на капитан Финара Стоун. Можем да се върнем на това място на връщане и да проследим дирята ѝ. Но сега, след малко почивка, трябва да се отправим към брега — тук посоката е ясна. Запад.

— В такъв случай мисля да ви оставя — отвърна Тюлас.

Капитанът на отряда, нисък и набит мъж на средна възраст, казваше се Беред, се покашля сухо и каза:

— Най-добре да останем заедно, милорд. Тези земи са враждебни и въпреки целия ви кураж не можете да заявите, че ги познавате. Приехме скоростта, вярно, но с опасения. Сега трябва да яздим ходом и после да отдъхнем. Въздухът е мръсен и ще става само още по-зле.

— Тя е годеницата ми.

— Тя е наш другар. Приятел на всеки един от нас тук. Но имаме огромна вяра в способностите ѝ, лорд Тюлас. Все пак, ако е загинала, колкото и да бързаме, това няма с нищо да помогне на онова, което е останало от нея. Ще проследим дирята ѝ, но с очакването, че няма да ни доведе до ужасен край. Междувременно, точно както каза лейди Анкаду: трябва да се отправим към брега.

— Освен това — добави Шаренас — нима ще си откажете възможността да видите Витр, след като дойдохте толкова далече? Не искате ли да разберете целта на службата на Фарор Хенд в тази земя? Не е ли редно да видите с очите си заклетия ѝ враг? На ваше място бих го направила, макар и само за да почета паметта ѝ.

Той потръпна от последните ѝ думи, но не възрази.

Тюлас вече беше опитвал целувката на смъртта. Плещите му можеха да понесат бремето на една нова загуба. Шаренас видя как възвърна решимостта си, като човек, хвърлил на раменете си наметало от тръни, и видя също така нотката на задоволство, ако не и наслада от убожданията.

— Вярно казано, Шаренас Анкаду. Радвам се, че сте тук. — Безжизненият му поглед се измести към Беред и другите Стражи. — Вие също. Виждам напрежението във всеки от вас: това, че може да сте изгубили приятел. Ясно е, че годеницата ми е намерила достоен свят, в който да живее. Във всичко това, което вече направихте, вие я почетохте.

— Очакваме да се шегуваме без разкаяние в компанията ѝ след няколко дни, милорд — отвърна грубо Беред.

— Тогава водете вие, капитане, по тази смътна следа — каза Тюлас.

— Благодаря, милорд.

Шаренас и Тюлас изчакаха другите да тръгнат и подкараха един до друг след тях.

— Сигурно ме смятате за глупак — промърмори той.

— В любовните неща…

— Спестете си всичко това, Шаренас. Добре отгатвате крехкия ми ентусиазъм. Този годеж за мен е награда, а за Фарор Хенд — наказание. Между нас няма любов. Но аз ще ѝ дам облекчение по най-добрия възможен начин. Очакванията ми са нищожни и ще захвърля всички вериги много преди да сплетем ръце. Може спокойно да си взима каквито любовници ѝ харесат и да изживее дните си в редиците на Стражите. Няма да недоволствам срещу никое нейно решение.

— И все пак сте готов да дадете живота си в нейна защита.

Той я погледна рязко.

— Разбира се. Тя е моята годеница.

— Олеле — отвърна тя тихо. — Ти наистина си глупак, Тюлас.

— Какво имате предвид?

— Успокой обидената си душа и ще говорим искрено. Не, ще изчакам първо червенината да се изцеди от лицето ти. Слушай ме добре. Въпросът е не да умреш за годеницата си, а да живееш. Трябвало е да откажеш предложението, след като знаеш каквото знаеш — за себе си, за мечтите на една млада жена. Това, както казваш, е твоята награда и като такава е замислена като дар, отговарящ на благодарността. На свой ред домът Дурав е тежко пострадал във войните, почти до унищожение — и заради тези загуби бе предложен друг дар. Съответно Фарор Хенд нямаше никакъв избор. Трябваше да приеме в името на своята фамилия — трябваше да приеме всеки благороден съпруг, който ѝ предложат. И на свой ред, от нея се очакваше да роди наследници. — Изгледа го съсредоточено и след това продължи: — Възможно е да си мъртъв духом. От теб да е останало само плът и кости. Но ще свърши работа. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Защо решихте да ни придружите? В това издирване?

Тя направи гримаса.

— Признавам, че ме тласна жестоко любопитство. Но от теб е останало толкова малко, Тюлас, че играта омръзва. Боя се, че се оказах също толкова глупава като теб. Тъй че нека изгладим пясъците помежду ни и да започнем наново, ако приемеш това.

Кимването му беше разбираемо предпазливо.

Тя продължи.

— Ако приятелите са те изоставили, тогава аз ще бъда твоят приятел. Ако приятелството жили твърде много, кимни тогава на случайната ми усмивка, на срещнатия поглед. С мен можеш да говориш по всеки въпрос, а аз на свой ред се заклевам да пазя сигурно тайните ти.

— А твоите тайни, Шаренас Анкаду?

— Предимно користни, уви, признавам. Но ако ме попиташ, ще ги имаш в изобилие.

За нейна изненада на коравото като камък лице цъфна усмивка.

— Казват, че от тримата ти си най-умната.

— Сред само грима това едва ли е триумф на ума — изсумтя тя.

— Ще вземеш ли страната на Урусандер?

— Не губиш много време, Тюлас.

Тюлас издаде странен звук и отвърна:

— Времето? В изобилие то не е нищо повече от подготовка. В недостиг е всяко нужно действие. Трупаме богатство от време и въпреки това обожаваме да губим.

— Години прекара, подготвяйки се да умреш, Тюлас. Загуба? Несъмнено.

— Ще понеса раната от езика ти и ще забърша кръвта, която може да потече.

Тя се загледа напред в прашния сумрак. Още един ден бе отминал и бе дошъл часът на гаснещата светлина.

— Калат Хустаин беше стена, срещу която Хун Раал хвърляше аргументи. Камък след камък, валяха като дъжд и се пръскаха. Думите му бяха безсилни като прах. Беше възхитително.

— Илгаст Ренд беше мечка сред вълци, но вълците не го видяха.

— Знаеше ли каква бе целта му?

— Предположих. Той е консервативен човек и само става все по-твърд във възгледите си. Каквото е казал на Калат, било е всичката опора, която му трябваше, и както казваш ти: стените дори не трепнаха.

— Сестра ми и братовчед ми ще подкрепят Урусандер, макар и само за да уязвят Драконъс. По-добре съпруг, отколкото Консорт, щом тя ще ни управлява всички.

— Децата се вкопчват в един официален съюз, когато става дума за родителите им — каза Тюлас. — В природата им е да не харесват любовник на майка им, ако той е само това. Сред джелеките има обичай, когато са се превъплътили във вълчи облик, мъжките да изпадат в свирепа жажда за насилие и да избиват кутретата на съперниците си.

Шаренас помисли над това и се усмихна.

— Ние правим същото и го наричаме „война“.

— За нищо друго ли не служи?

Тя сви рамене.

— Формите и правилата само объркват онова, което по същество е просто и банално. Питаш ме на коя страна ще застана. Мислила съм над това и още не съм решила. А ти?

— Аз ще взема страната на мира.

— Кой сред нас би твърдял обратното?

— Мнозина говорят за мир, но сърцата им са зли и подли. Единствената им любов е насилието, избиването на врагове, а ако няма истински врагове, ще си ги измислят. Чудя се колко от тази омраза към Драконъс не произтича от долна завист?

— И аз съм се чудила същото — призна Шаренас.

Известно време продължиха да яздят мълчаливо. Толкова близо до невидимото още море Витр разяждащият въздух изгаряше гърлото и пареше очите. Подминаха труповете на избити вълци, по-скоро люспести, отколкото с козина, и макар да бяха минали едва няколко дни, кожата вече се разпадаше, щръкналите кости сякаш бяха сдъвкани от самия въздух.

Когато се стъмни съвсем, Беред извика да спрат. За Шаренас беше удивително, че Стражите бяха успели да проследят дирята толкова дълго. Капитанът слезе от коня и се върна при нея и Тюлас.

— Тук Финара Стоун е излязла от скалите откъм брега. Стъпвала е несигурно. Тук ще отдъхнем колкото можем в този мръсен въздух, а на разсъмване ще подходим към Витр. Лейди Шаренас, лорд Тюлас, ще дойдете ли при нас за вечеря?

Слънцето беше като рана в небето, отразено мътно в спокойната повърхност на морето Витр.

Стояха в редица на високия бряг, загледани надолу между разпръснатите нащърбени канари. Малко по-нагоре от самия бряг се беше проснал огромен безглав труп. Близо до него се виждаха разкъсаните останки на коня на Финара Стоун.

— Истината е казала значи — отрони Шаренас. — Но как е възможно същество с отрязана глава да продължи да живее, още по-малко да нападне?

Беред, с пребледняло и изопнато лице, слезе от коня си и ръката му стисна дръжката на меча.

— Селад, Стенас, Куил, подкарайте конете с мен. Копията за бой.

— Капитане, звярът вече е мъртъв — изсумтя Тюлас. — Плътта му гние. Органите му са разпръснати и напукани от слънцето.

Без да отвърне, Беред тръгна надолу по пътеката между скалите. Тримата назовани от него Стражи го придружиха, всеки по различна пътека.

Тюлас слезе от коня си и последва капитана.

Шаренас откъсна погледа си от тях и се загледа над Витр. Спокойната повърхност противоречеше на очевидната му злонамереност. Тя се надигна на стремената и огледа брега, първо на запад, а после на изток, и се намръщи.

— Там има нещо — каза и посочи. — Сянка, наполовина във водата, наполовина отвън. Никоя скала не би могла да оцелее в това.

Един от Стражите наблизо, втори по ранг след Беред, пое надолу и наляво към бреговата линия. Шаренас пак погледна Беред и другите. Бяха стигнали до двата трупа и Беред, с меча в ножницата, смъкваше седлото от мъртвия кон. Вече беше прибрал оръжията на Финара и ги бе дал на един от Стражите. Тюлас стоеше няколко крачки по-назад и наблюдаваше.

Гърдите на Шаренас се бяха стегнали също като след нощ с лулата. Парата, лъхаща от морето, изгаряше кожата ѝ. Тя тръгна след ветерана, спря до него на брега и каза:

— Всичко с капитана е наред. Изглежда, съществото най-после е умряло. Хайде да огледаме нашата находка и можем да се махаме оттук.

— Витр не изхвърля никакви отломки, лейди Шаренас.

— Изглежда, вече го прави.

Думите ѝ явно го притесниха и той въздъхна и кимна.

— Тогава бързо, както казахте.

Поеха в лек галоп. Пясъкът под конските копита отекваше странно кухо.

На около седемстотин разтега напред хвърлящият сянка обект изглеждаше ъгловат, наклонен като изхвърлен на брега кораб, но много по-грамаден от всеки кораб, който Шаренас беше виждала — макар че всъщност бе виждала кораби само в илюстрации, във форулкански книги и рисунки върху кожа, а мащабът в такива рисунки винаги беше съмнителен, толкова обичаха художниците да преувеличават персонажите на борда на такива съдове.

От една от двете мачти надолу висеше нещо като платно, на разкъсани ивици. Другата беше прекършена някъде по средата, кривната на една страна, и върхът ѝ бе заровен в пясъка.

Щом се приближиха, двамата забавиха конете.

Не беше кораб.

Стражът — гласът му бе изпълнен с неверие — промълви:

— Мислех, че са приказки. Легенди.

— Допускаш, че Майка Тъма се е поддала на измислици? Тя отиде до Края на мрака и застана на мачта, обкръжена от хаос. А когато призова този хаос, от пустошта се появиха фигури.

— Мъртво ли е според вас? Трябва да е мъртво.

Илюстратори се бяха опитвали да придадат облик на смътните описания на Майка Тъма. Бяха почерпили вдъхновение от едни крилати гущери, които някога бяха обитавали в изобилие Великия черен лес, преди всички дървета, в които гнездяха, да бъдат изсечени. Но онези горски обитатели бяха дребни, не по-големи от едномесечно куче. Бяха ги наричали Елейнт.

Мачтите бяха кости на криле, а платното — тънка ципа. Острите ъгли бяха стърчащи раменни плешки, разкривени бедра. В същото време това бе толкова различно от звяра, нападнал Финара Стоун, че сякаш бе дошло от нечий друг кошмар. Беше три пъти по-голямо на ръст, това първо.

„Дракон. Същество от митовете, въплътеният копнеж за полет. И все пак… виж главата му, дължината на врата, като на влечуго. А тези челюсти биха могли да погълнат цял кон. Виж очите му, зацапани от черна кръв като сълзи.“

Стражът спря.

— Капитан Беред трябва да види това.

— Върни се — каза му Шаренас. — Аз ще го огледам по-внимателно.

— Не бих ви съветвал, милейди. Може би е свойство на Витр нищо мъртво да не остава мъртво.

Тя го погледна рязко.

— Интересна идея. Хайде, върви. Ще внимавам. Все пак ценя живота си.

Той обърна коня си и го подкара в тръс, а след това в галоп.

Гигантският звяр лежеше на една страна. Хълбокът му бе покрит с рани, сякаш ребра бяха пробили дебелата люспеста кожа, но тя не можа да види нито една стърчаща бяла кост, а раните бяха десетки. Огромният корем беше разпран, червата се бяха изсипали на голям куп и бяха сечени и кълцани сякаш от побеснял меч.

А близо до раната в корема, сред разровените пясъци, имаше нещо. Шаренас се приближи.

Броня, зацапана от киселини. Захвърлена. Дълъг меч с тънко острие лежеше до снаряжението, почернял от съсирена кръв. А по-натам… стъпки, водещи нагоре по брега.

Шаренас замръзна. Очите ѝ проследиха стъпките нагоре по брега, където те изчезваха между скалите.

— Фарор Хенд — промълви тя. — Какво върви с теб сега?

8

— Нищо храбро няма в носенето на оръжия — каза Хаут и отвесните зеници на очите му се присвиха до тънки резки, докато оглеждаше подреденото на очуканата маса. — Всичко, което виждаш тук, е само вариация. Общото помежду им е много по-важно, Коря. Всички те са аргументи в желязо. — Извърна към нея набръчканото си от старост лице. Бивните му бяха с цвета на стар рог на смътната светлина, а зеленикавият оттенък на кожата му ѝ напомняше за зеленясал метал. — Ще се въздържаш от такива явни заблуди. За теб желязото е езикът на провала.

Коря посочи оръжията на масата.

— Но тези тук са ваши и с носенето им сте спорили много пъти, учителю.

— И спечелвах последната дума всеки път, да. Но какво ми е донесло това? Повече години, струпани на гърба ми, повече дни под безчувственото слънце и празния вятър в лицето ми. Повече нощи под равнодушни звезди. Повече гробове, които да посещавам, повече спомени, които да ме терзаят. В сънищата си, Коря, съм изгубил дара на цвета. От толкова дълго вече, преминавайки през очите ми, светът е избелял от всякакъв живот и лепне по душата ми в убити оттенъци сиво.

— Сигурно ви уморявам, учителю.

Той изсумтя.

— Глупаво дете. Ти си единственият ми цвят. Сега ме чуй добре, защото няма да повтарям. Трябва да напуснем това място.

— От връщането на джелеките ли се боите?

— Престани да ме прекъсваш. Вече съм говорил за образованието, което ти предстои, но всичко, което съм направил досега, беше само подготовка. Има неща, които вече трябва да научиш и които са извън опита ми. Отиваме на юг, където се пробуждат сили.

— Не разбирам, учителю. Какви сили? Джагът не са ли се отказали от всякакви претенции за такива неща?

Хаут вдигна един тежък колан с меч в тежка кожена ножница. Затегна го, намести го, а след това се намръщи и го свали. Оръжието тупна тежко на масата.

— Азатанай — каза той. — Някой е бил много прибързан. Но трябва да говоря с ближните си. Онези, които са останали тоест. Другите могат да гният.

— Защо съм толкова важна, учителю?

— Кой каза, че си?

— Тогава защо отделихте години да ме подготвяте, ако струвам малко или съвсем нищо?

— Нахалството ти служи добре, Коря, но винаги рискуваш плесник през лицето.

— Никога не сте ме удряли.

— И затова залагаш на риска като някой джелекски мелез, тъй ли? — Той вдигна една тежка алебарда от масата, отстъпи назад и я размаха, натресе я в стената и се разхвърчаха каменни парчета. Пусна оръжието с дрънчене на пода и потърка китките си.

— Какво ще обсъдите с вашите събратя?

— Да обсъждаме? Никога не обсъждаме. Спорим.

— С желязо?

Бърза хищна усмивка огря лицето му и се стопи само след миг.

— Колкото и да е приятна идеята, не.

— Тогава защо сте снаряжен за война?

Коря едва надви подтика си да излезе и да се върне в кулата. Да застане под утринните звезди и да погледа, докато слънцето ги избие всички. Хаут ѝ бе забранил всякакви вещи освен дрехи за смяна за това пътуване. Въпреки това тя бе убедена, че никога няма да се върнат тук.

Хаут вдигна двуостра брадва с дръжка от еленов рог и я развъртя.

— Тел Акаи. Къде се натъкнах на това? Красиво оръжие… трофей или дар? Съвестта ми не е смутена, тъй че… не е плячка. Колко често, чудя се, трябва триумфът да ръси кръв? И от това ли вкусът му ни се струва така сладък?

— Учителю, щом няма да се защитавам с желязо, тогава с какво?

— С ума си, дете. Не виждаш ли, че съм зает?

— Казахте ми да слушам добре, учителю. Ето, тук съм и слушам добре.

— Казах ли? Слушаш?

— Ще пътуваме на юг, сред вашите събратя. Но източникът на нашето любопитство ще се намери сред азатанаите. Тъй че предполагам, че ще се срещнем и с тях. Това пътуване се очертава дълго, а все още имаме само една малка торба с храна, по един мях с вода, две одеяла и котле.

— Разбрах те. Намери черпак.

— На някой от събратята ви ли ще ме предадете, учителю? Да продължи образованието ми?

— Кой би те взел? Избий тези нелепи мисли от главата си. Ние с теб сме оковани като пранга и верига. Ти си главоболието, което не мога да махна от черепа си, старата рана, грачеща, щом дойде дъжд, кракът, спъващ се по равна твърд. — Взе един ремък и нагласи на него брадвата Тел Акаи. После взе шлема си и се обърна към нея. — Е, готова ли си?

— А черпакът?

— Щом толкова жадуваш за оръжие, защо не? Виси на кука над огнището.

— Знам — сопна се тя и се обърна да го откачи. — Не обичам загадки, учителю.

— Тогава няма да те храня с нищо, докато не се подуеш до пръсване.

— Още повече мразя гатанките.

— Тогава ще те направя загадка за всички. Просто го вземи, да. Така. Не, затъкни го в колана си. Вече можеш да ходиш наперено, храбра като вълк. Освен ако не предпочиташ да носиш брадвата?

— Не. Оръжията ме плашат.

— Е, поне съм те научил на малко благоразумие. Добре.

Тя не искаше да тръгва. Спомените ѝ бяха свързани много повече с тази кула, отколкото с родното ѝ място. Но сега, изглежда, щеше да направи поклонничеството си до родния дом, по най-заобиколния път. По пътя си обаче щеше да срещне други джагъти, а след това и азатанаите. След джелекското гостуване Хаут се беше въодушевил от нещо, настроението му беше станало променчиво и старческите му недъзи сякаш се смъкваха от съсухрената му фигура като кожи в жега. Вече се държеше като воин, подготвяше се за спор с желязо.

Тя го последва до вратата и се намръщи, сякаш я виждаше за първи път. Изведнъж загуби всякаква вяра в онова, което ги чакаше отвън. Шир от пожълтели треви, безмълвната верига голи хълмове напред, избеляващо, зацапано сякаш от светлината небе — тези неща щяха да са си там както винаги. От какво да се страхува тогава?

Хаут посегна към дръжката, но спря и я погледна през рамо.

— Учиш се.

— Не разбирам.

Джагътът отвори широко вратата. Мрак го обгърна като дим, черни пипала се заизвиваха около краката му. Измърмори нещо, но както се беше извърнал от нея, Коря не можа да чуе думите му.

Скова я ужас. Сърцето ѝ запърха като пленена птица.

Този път, щом Хаут заговори, Коря го чу ясно:

— Започвам вече да разбирам какво са направили. Умно е, но и пълно с риск. Добре, ще тръгнем и ще видим къде води.

— Учителю… какво е станало със света?

— Нищо… все още. Хайде.

Успя някак да пристъпи след него, черпакът я удряше по бедрото при всяка стъпка. Това я разсейваше, но все пак успя да огледа странната мъглива тъмнина и с изненада осъзна, че може да вижда през ефирната ѝ същност. Хаут закрачи напред, протритите му ботуши затупаха и заскърцаха по чакъла.

Щом излезе от кулата, видя тясна пътека, минаваща по хребет с ширина не повече от изпъната ръка. От двете ѝ страни нямаше нищо, само празно пространство. Успя да преодолее внезапно обзелото я замайване. Когато заговори, необятната празнота приглуши гласа ѝ:

— Учителю, как е възможно това?

Усети, че камъчетата под краката ѝ се изместват, и погледна надолу. Изумена, видя блещукащи и искрящи накити: дебел килим от скъпоценни камъни, пръстени и дрънкулки — истинско съкровище под нозете ѝ. Хаут не му обръщаше внимание, газеше равнодушно през хрущящите скъпоценности все едно, че не бяха нищо повече от дървени парчетии и камъчета. Коря се наведе и гребна с шепа. Всички пръстени бяха прерязани и извити, сякаш бяха изтръгвани от безчувствени пръсти. Вдигна тежка огърлица от злато, огъната и издълбана сякаш от срезове с нож. Счупените брънки се изхлузиха между пръстите ѝ, студени като змии. Вдигна очи и видя, че Хаут се е спрял и я гледа.

Коря поклати невярващо глава.

— Богатство, пред което благородник ще е по-низш и от просяк. Учителю, кой би могъл да остави такава диря?

Хаут изсумтя.

— Богатство ли? Редкостта ли гарантира стойност? Ако е тъй, с по-голяма цена от тези дрънкулки са доверието, истината и почтеността. Още по-скъпо от тях е опрощението. А с най-висока цена сред всички тях — протегнатата ръка. Богатство? Живеем в бедност. А това тук е най-измамната пътека — трябва да я извървим с непогрешима стъпка, дете.

Коря пусна съкровищата и се изправи.

— Страх ме е, че може да се препъна. Може да падна, учителю.

Той сви рамене, сякаш страхът ѝ не го притесни.

— Това е плячка. Съкровище на убиец. Пътеката криволичи нагоре и кой може да каже какво чака в самия ѝ край? Цитадела, стенеща под тежестта на претопени листи злато? Диамантен трон, на който седи гнил труп? Ще повярваш ли, че тази пътека е толкова ясна? Кой защитава това селение? Коя армия коленичи в служба на злато и сребро? Колко топла е постелята им от скъпоценности нощем?

— Казах, че не обичам гатанките, учителю. Кое селение е това?

— Ах, колко нюансирана дума. Селение. Покана за баланс, всичко неподвижно, прашинка, подпряна на друга прашинка, илюзия за плътност. Място, през което да преминеш, обгърнал пространството, докъдето стига взорът ти, и да го наречеш дом. Света който познаваш ли очакваше? Представяше си бъдещето, което те очаква, да е не по-различно в същината си от миналото? Къде са степите, питаш? Къде е търкалянето на дни и нощи… но за тях какво повече мога да те науча? Какво повече може да се научи за тях, което всяко дете със здрав ум да не може да схване само за няколко години?

След тези думи, понесли се към нея и след това пропаднали от двете страни на тясната пътека, без да оставят ехо, Хаут отново закрачи напред.

Коря го последва.

— Това е Азатанай.

— Много добре — отвърна той, без да се обръща.

— Какво искат да кажат с това?

— Питай джелеките. Ба, твърде късно е за това. Тези глупаци напуснаха, подвили опашки между косматите си крака. А като помислиш, те те искаха. Поредната дрънкулка. Чудя се… какво ще направят твоите сънародници с двайсетина кутрета соултейкън?

— Не знам. Ще ги опитомят предполагам.

Смехът на Хаут бе остър и режещ.

— За да опитомиш нещо, трябва да се възползваш от глупостта му. Никога няма да опитомят тези зверове, защото може да са диви, но не са глупави.

— Тогава, като заложници, ще научат порядките на тайстите и ще ги видят не като чужденци, нито като врагове.

— Вярваш ли в това? Може би ще е така.

Пътеката продължи нагоре, макар и не толкова стръмно, че да затрудни изкачването им. Но краката ѝ започваха да се уморяват.

— Учителю, очаквахте ли това?

— В известен смисъл, да.

— Какво имате предвид?

— Дете, ние сме поканени.

— От кого?

— Това ще разберем тепърва.

Знаеше, че животът ѝ дотук бе скромен, но вече имаше предчувствие, че повечето обещания след време ще се окажат празни. Нямаше накъде да се върви, освен напред, но никой не можеше да се закълне, че това, което лежи напред, е по-добър живот. Шансовете бяха като бреме, възможностите — като вълци по дирята ѝ. Мечтите ѝ за божествени сили бяха опърпани останки от детството. Стелеха се като струи сива мъгла зад нея, повехнали като гирлянди от ланшно празненство. Спомни си куклите в безмълвната тъмнина на сандъка, очите, зяпнали в нищото, устите, усмихващи се на никого, далече назад и недостижими. Неподвижност цареше там, неподвижност като в стаята, в която беше, неподвижност като в самата цитадела. И също както куклите обитаваха сандъка си, така и тя с Хаут обитаваше цитаделата и като нищо можеше да се окаже вярно, че този свят е само поредната версия и че всичко е въпрос на мащаб.

Боговете и богините бяха в стаите си. Почти можеше да ги види, застанали до високите прозорци, загледани навън и бленуващи за по-добри места, по-добри времена, по-добър живот. И също като на куклите, очите им бяха впити в безкрайни далнини и нищо по-близко не можеше да ги накара да се отклонят, нито за миг.

Но сега я терзаеха странни спомени. Стаята ѝ в кулата, мъртвите мухи, лежащи в прахта по каменния перваз, полепнали по безцветното стъкло, сякаш в трескавия си порив да избягат се бяха блъскали в него до смърт, мъчейки се да достигнат недостижимата светлина. Не трябваше да измита паяжините от рамката — паяците щяха да се хранят добре от безсилието на мухите.

Дали бъдещето не беше нищо повече от низ от светове, в които копнееш да живееш? Всеки от тях вечно недостижим, с толкова чиста светлина и гледки, които се простират безкрай? Дали порив и терзание бяха всъщност толкова различни?

Изкачваха се вече като че ли половин ден, а пътеката пред тях все още лъкатушеше все нагоре. Огньове горяха в мускулите на краката ѝ и я караха да си представя торфени пожари — някакъв детски спомен, място, където гората бе умряла толкова отдавна, че беше изгнила в земята, пласт върху пласт, просмукана с вода с цвета на ръжда. Помнеше вързопи прогизнали кожи, издърпани от вировете, с полюшващи се каменни тежести от черни въжета. Помнеше, че бяха натъпкани с нещо жилаво, като коса, а денят беше студен и въздухът гъмжеше от мушици, и ножовете блестяха, докато разрязваха вързопите и кожите се развиваха.

Споменът, върнал се толкова внезапно, я накара да застине.

„Кожи на джелеки.“

Хаут явно бе усетил, че я няма зад него, защото се обърна и закрачи обратно към нея.

— Учителю — каза му тя. — Разкажи ми за първите срещи между джелеките и моя народ.

Болката, изписана на лицето му, я изпълни с отчаяние.

След като джагътът не отвърна нищо, тя заговори, с унил, но неумолим тон:

— Намерих спомен, учителю. Нищо не сме разбирали за соултейкън, нали? Че гигантските вълци, които избивахме, всъщност са хора. Ние ги убивахме. Преследвахме ги, защото това е страст в душите ни: да избиваме. — Искаше последната дума да изригне с гняв, но и тя излезе безжизнена като другите. — Деряхме труповете и топяхме кожите в блатата.

Той ѝ махна да тръгне след него и отново закрачи напред.

— Произходът на джелеките е загадка, заложник. Въплътени в двукраките си форми, те донякъде наподобяват на Бягащите псета от далечния юг. Чертите им са може би по-зверски, но пък това едва ли би трябвало да те изненадва — все пак студеният свят на далечния север е суров дом.

— Бягащите псета преговарят ли с тях?

— Сега на юг има джхеки. Може и да го правят.

— Ние ги избивахме. За удоволствие.

— У най-интелигентните същества е наследено да се отдават на убийството понякога — отвърна Хаут. — Така си играем на богове. Така се залъгваме със заблуди за всемогъщество. Има само една мярка за мъдростта на един народ и тя е задържаната ръка. Не я ли задържиш, убийството процъфтява пред очите ти и всичките ти претенции за цивилизация кънтят кухо.

— Има ли такова наследство и сред вас, джагътите?

— Имаше време, Коря, когато джагътите спряха да крачат напред.

Ледени тръпки я побиха от тези думи, сякаш беше надникнал в мислите ѝ отпреди малко с най-пълно разбиране.

— Тогава се изправихме пред избор — продължи Хаут. — Да продължим пътя си напред или да се обърнем, да открием блаженството в това да тръгнем обратно натам, откъдето сме дошли. Докато стояхме на едно място, спорихме векове и накрая, във взаимното ни и напълно заслужено презрение, всеки избра своя път.

— И така сложихте край на цивилизацията си.

— Е, тя не беше кой знае каква. Но пък и повечето не са кой знае какво. Та значи ти си спомняш нещо мрачно и сега си го сдъвкала. Следващото ти решение е съдбоносно. Изплюваш ли го, или го преглъщаш?

— Бих се отдръпнала от цивилизацията.

— Не можеш, защото тя пребивава в теб.

— А във вас — не?

— Не ставай глупава, Коря — отвърна той и гласът му изстърга като острие на нож по брус. — Видя добре колекцията ми от оръжия. Повечето аргументи в желязо са аргументи на цивилизация. Какъв цвят ще носим? Под какво име ще ни знаят? Пред какви богове трябва да се кланяме? И коя си ти, за да отговориш на такива въпроси вместо мен? Вдигам тази брадва, за да защитя своето дивачество — но знай едно: ще чуваш ехото на такива чувства във всеки следващ век.

Тя изсумтя.

— Нима мислите, че ще живея векове, учителю?

— Дете, ти ще живееш вечно.

— Вяра на дете!

— Кошмар на възрастен! — отсече той.

— Искате никога да не порасна? Или се радвате да гледате вечния ми кошмар?

— Изборът е твой, Коря. Изплюваш или го преглъщаш.

— Не ви вярвам. Няма да живея вечно. Нищо не живее вечно, дори боговете.

— А какво знаеш ти за боговете?

— Нищо. — „Всичко. Стоях с тях, до прозореца.“

В тъмното на сандъка очите не виждаха нищо, но и не го знаеха. Можеше да извади куклите, преди да напусне, да ги подреди на перваза между мъртвите мухи и да опре лицата им на мръсното стъкло. Можеше да им каже да виждат всичко, което има да се види.

Но богинята, която бе доскоро, не беше толкова жестока.

„Ние не сме мухи.“

Един ден бе отишла до прозореца и бе открила, че всички мухи са си отишли. Слънчевата светлина ги беше върнала към живота. Беше един от най-плашещите дни в младия ѝ живот.

„Трябваше да ги дам за храна на паяците. Ако не бях измела домовете им.

Тук…“

— Започнала съм да си спомням разни неща — каза тя.

Той изсумтя, без да се обръща и без да забавя крачка.

— А твои ли са тези спомени?

— Така мисля. На кой друг да са?

— Това остава да се види, заложник. Но е започнало.

„Мхаби. Съсъдът, чакащ да се напълни. Сандък за кукли. Пресегни се, хайде, по-бързо! Избери една, заклевам те в живота ти, избери една!“

Нападна я друг спомен, но не можеше да е реален. Беше извън кулата и се рееше в горещия летен въздух. Пред нея бе прозорецът, а през сивото му стъкло видя редици и редици лица. Рееше се, гледаше ги и се чудеше на тъжните им изражения.

„Сега най-после мисля, че знам какво гледаха боговете и богините.“

Съкровища хрущяха и се търкаляха под краката ѝ. Представи си, че е стара и прегърбена, че владее всичкото злато, сребро и драгоценни камъни на света, а в сърцето ѝ имаше копнеж, и знаеше, че е готова да даде всичко това… за мечтата на едно дете.

Умираха деца. Ферен задържа тези думи в ума си, притиснати и сгушени в тъжна прегръдка. Някои изпадаха от утробата със затворени очи и топлината от кръвта по лицата им беше жестока подигравка. Излизаха сред вълни от болка, за да застинат в мокрите ръце. Никоя жена не заслужаваше това. За други имаше само шепа години, които едва по-късно изглеждаха претрупани, гладен плач, вкопчени малки ръце, блеснали очи, които изглеждаха мъдри с мъдростта на неизречени неща. А после един ден тези очи застиваха изпод полузатворени клепачи, без да виждат нищо.

Злополуката беше цинична. Съдбата влизаше в празни стаи със самодоволна фамилиарност. Умираха деца. Риданията на майките звучаха кухо в ушите на всеки. Хора се обръщаха и забиваха поглед в земята или в нещо на хоризонта, сякаш то се променяше пред очите им.

Помнеше лицето на Ринт, любимия ѝ брат, и как то се отпусна, сломено от разбирането. Помнеше стариците, които работеха кротко и делово и отбягваха погледа ѝ. Помнеше гнева си от младежкия смях някъде наблизо, а после чу как някой изръмжа на младежите да замълчат. Не че смъртта беше рядка. Винаги бе наблизо с дебнещата си стъпка, студена като сянка. Грубата истина беше, че светът бие душата, докато костите не се огънат и сърцето не се пръсне.

Оттогава беше изпълзявала и бяха минали години, и колкото и да се бе състарила от онова време, се чувстваше само с ден по-стара, раната от скръбта все още беше прясна под кожата ѝ, ехото на безчувствения смях — все още силно в ушите ѝ.

Докато пътуваха през Пустошта Барет, взимаше всяка нощ в постелята си младежа, незаконния син на Драконъс, и си казваше, че е защото лордът я бе помолил за това. Но ѝ ставаше все по-трудно да погледне брат си в очите. Аратан изливаше семето си в нея по два, по три пъти всяка нощ и тя не правеше нищо, за да предотврати онова, което можеше да последва. Също както не бе направила нищо в нощта, когато легна с Гризин Фарл, но тогава поне имаше оправданието, че беше доста пияна. Някакво своенравие я беше обладало, стремглаво втурване към съдбата, стремеж да затъне в ужасните последствия.

Нямаше никакъв страх за собственото си бъдеше, а загъването в обстоятелства, създадени от самата нея, предлагаше илюзията за контрол. Но претендираше за нещо, което принадлежеше на други — годините пред тях, живота, който щяха да бъдат принудени да водят. Майки, които са изгубили, можеше да станат обсебени от желанието да покровителстват и това като нищо можеше да сполети Ферен, а заради това детето ѝ щеше да страда през целия си живот. Аратан можеше да стане баща на копеле и да покаже с това на баща си огледално отражение, и очите, щом се видеха в него, щяха да са студени и непрощаващи. Брат ѝ, наново обезоръжен, можеше да избяга от обичта на вуйчо, ужилен от болката на една загуба, която все още бе твърде силна, за да я понесе.

Аратан бе на същата възраст, на която щеше да е синът ѝ, млад мъж, затиснат от света, каквито са всички млади мъже. Не беше нейният син, но можеше да ѝ даде син. Всъщност беше сигурна, че ще ѝ го даде. Брат ѝ бе доловил нещо от този странен, зловещ сблъсък в ума ѝ, това сливане на съдби, едната празна, другата — бързо запълваща се. Беше убедена в това.

Едно е да използваш за удоволствие. Съвсем друго е просто да използваш. Тя учеше Аратан на тънкостите в любовта, шепнеше му за благодарни жени в бъдещето. Но кои бяха тези жени, които щяха да благодарят на Ферен за всичко, което бе дала на мъжа в леглото им? Къде щеше да намери тези жени той, този крехък син копеле, който скоро щеше да бъде изоставен сред азатанаите? Не беше въпрос, с който трябваше да се притеснява, разбира се, и тя често си напомняше това, ала без полза. Щеше да е това, което го направеше тя, а на свой ред той щеше да направи в нея това, което никога не можеше да бъде: син. А след това, в тъмното и зноя, галеше косата му и свиваше ръцете му — меки връхчета и липсващи нокти, — в юмруци, около които след това обгръщаше ръцете си — и в мимолетния екстаз, замаяна от чувството за вина, си представяше юмруците на момчето по-малки, отколкото бяха, сякаш че със силата на хватката си можеше да ги смачка до подходящите пропорции.

Някакво безразсъдство имаше в жените. Да разтвори краката си означаваше да го покани в себе си и с поканата идваше поражението. Всяка нощ вкусът на това поражение се просмукваше в нея като дрога. Брат ѝ виждаше това и с право се страхуваше. Една безразсъдна жена е опасна жена.

Всеки ден, докато яздеха през голата земя, копнееше за идващата нощ, за безпомощното нетърпение на момчето, за тръпнещото му тяло, за вълните, които сякаш отнемаха от живота му — толкова много от него се вливаше в нея. Решила бе да използва този живот.

Умират деца. Но една жена може да направи още деца. Синове се раждат и понякога умират, но има много синове. И дори бляновете за бъдеще държат в ръцете си места на мрак.

Докато яздеше до сестра си, затънал в мълчанието помежду им, Ринт оглеждаше равната земя и му се искаше да може пред тях да се издигнат стени, да изригнат от земната твърд и да ги спрат. Всякакво продължение напред — отказано. Нищо, което да могат да направят, освен да обърнат и да се върнат в Куралд Галайн.

Щом заченеше дете, тя щеше да избяга, като крадец по улица, в скрити задни улички, тайни пътеки, по които никой не може да го проследи. С ценната плячка в утробата, тя щеше да извади нож и да съска на всеки, който се доближи. Дори на брат си.

Проклинаше Драконъс, проклинаше цялото това начинание. Усещаше тялото си отмаляло от болка, като гледаше младия Аратан, яздещ толкова гордо до баща си. Много по-хубави неща беше мислил за сестра си. Светът, струпал се около тази окаяна група, беше станал противен.

Денят привършваше, сенките на предните ездачи се издължаваха, призрачни и безформени. От двете страни равнината се разгъваше вълниста като раздърпана черга, опърпана на възвишенията, където зимните ветрове режеха като ножове месеци наред. По-дълбоките долини бяха избелели и безжизнени от утаената сол.

Рано следобед бяха подминали някакви руини. Основните камъни от напукан гранит очертаваха правоъгълник на равно плато точно над една широка плитка падина. Мащабът на постройката изглеждаше твърде голям за Азатанай и Ринт не видя някаква следа от легендарните им каменоделски умения в грубо изсечения гранит. Стените отдавна бяха рухнали, образувайки свлачище по склона откъм падината и груби грамади от другата страна. Нямаше никаква следа някой някога да е ровил в отломките. Освен самотната сграда Ринт не видя никакви други следи от обитаване никакви стени от кошари, никакви синори, а земята наоколо не личеше да е била разоравана. Зачуди се за това, щом подминаха.

Само невежеството опразваше миналото. Глупците изграждаха своя свят от нищото — от каприза на някой бог, от нечия дръзка заявка за съществуване в Бездната. Всички такива възгледи за сътворението обслужваха единствено суетата на тези, които ги поддържаха. Все едно всичко е създадено за тях: за да го гледат техните очи, за да му се възхищава техният ум. Ринт не вярваше в това. Миналото нямаше начало. Нещо винаги съществуваше преди, колкото и назад да се пресегнеше човек. Това беше заблудата на тленния живот, който започваше и трябваше да свърши, и поради това всички си въобразяваха, че цялото битие трябва да прави същото, присвито в плахо покорство. В неизброими форми всичко, което съществуваше, беше съществувало винаги.

Сестра му бе станала любовница на един син копеле на годините на сина, когото бе изгубила. При мисълта за това нещата се изкривяваха. Разголваха се и излагаха на показ грозни тайни в зловеща полусветлина. Миналото имаше лице и тя искаше отново да съживи това лице. Аратан заслужаваше по-добро и нямаше защо човек да се чуди на невинността му, на наивността му в тези неща: беше във възрастта на глупостта, неизбежна за всички млади мъже. Мечтите бушуваха като слънчеви огньове, но колкото и нависоко да можеше да го отнесат тези пламъци, падането гарантираше безкрайно потъване в отчаянието. Финесът се губеше — за Аратан това бяха годините, в които щеше да се препъва и да залита с непохватни крака и омаян ум, а бездънната любов, която изпитваше сега към Ферен, скоро щеше да се превърне в наранена омраза.

Такива бяха страховете на Ринт и той се чувстваше безпомощен пред тях. Изви се в седлото и погледна назад, откъдето бяха дошли, с надеждата да зърне някакъв знак от Виле и Галак, но равнината се простираше безлюдна в сумрака на изток. Някъде пред тях бяха първите поселения на азатанаите. Представяше си внушителни крепости, замъци и дворци. Градини, където водата блика от земята в непрестанна робия. А по крепостни стени и здрави порти щеше да има следи от обгоряло, от пожарите, разпалени от нападателите джелеки. А в празните зали с оскъдни евтини мебели щеше да се долавя смътната миризма на стар дим — не от изгорели в огнищата дърва, а от дрехи и постеля, остра и люта. Нямаше да са гостоприемни тези места и той знаеше, че ще жадува да ги напусне колкото може по-скоро.

Защо щяха да изпитват азатанаите каквато и да била нужда, освен простото гостоприемство, да забавляват лорд Драконъс? Тук имаше някаква загадка. Гризин Фарл беше гледал на Драконъс като на стар приятел, а фамилиарността между двамата в онази нощ на откровение не беше фалшива показност. Но доколкото Ринт знаеше, лордът беше пребивавал в Куралд Галайн през целия си живот, а годините си навън беше прекарал в сражения. Закрилника на азатанаите никога не бе посещавал владенията на тайстите, доколкото Ринт помнеше. Как се бяха срещнали тогава?

Скрити течения имаше тук. Драконъс не просто отвеждаше в изгнание незаконния си син, макар с това да притъпяваше амбициите на враговете си в двора. Нещо друго се разиграваше тук.

Дневната горещина спадаше бавно. Стигнаха до нови развалини, подобни на предишните, макар че тук се виждаха следи от поне три сгради, всички масивни и всяка от тях — построена сякаш без да е съобразена с другите. Ъглите бяха несъгласувани, линиите се пресичаха и въпреки това, доколкото Ринт можеше да прецени, и трите сгради бяха вдигнати едновременно. Останките от стените бяха високи до гърдите по ъглите и наполовина по-ниски по дължината. Камъните като че ли бяха нападали произволно, вътре и извън постройките, и не се виждаха никакви останки от покриви.

Сержант Раскан се обърна към него и Ферен.

— Ще лагеруваме тук.

Ринт се изправи на стремената и се огледа.

— Не виждам нито кладенец, нито извор, сержант.

— Ще караме с каквото си носим.

Разочарован, Ринт слезе от коня и изтупа прахта от кожените си гамаши.

— Ако ни беше казал това заранта, сержант, щяхме да напълним още няколко мяха.

— Моя грешка — извика Драконъс от няколко крачки по-напред. Лордът все още седеше на коня си, фигура в черна ризница и кожена броня, с голите руини зад него. — Доколкото си спомням, това място трябва да е обитавано.

Изненадан, Ринт отново се огледа.

— Не и от столетия, бих казал, милорд. Не и от столетия.

Намръщен, Драконъс слезе от коня.

— Ще се оправим някак.

— А утре, милорд? — попита Ринт.

Раскан го изгледа остро, но Драконъс отговори на въпроса му с лекота:

— До обед би трябвало да стигнем до река Херелеч, която, за разлика от повечето в тези земи, тече целогодишно.

— Много добре, милорд — отвърна Ринт.

Ферен разседлаваше коня си, безразлична сякаш към предизвикателствата, които ги чакаха тази нощ. Конете се нуждаеха от повечето вода, която носеха. Малко щеше да остане за готвене и нищо за измиване на дневната пот и мръсотия. Но сестра му изглеждаше готова да се примири с всички тези неудобства.

Усети, че се е намръщил, и извърна поглед от нея.

Аратан също беше слязъл от коня си. Стоеше много по-стабилно, отколкото преди. Явно намираше себе си в това пътуване. „Повече, отколкото си представяше, несъмнено. Но внимавай, Аратан, да не би в края на това пътуване да не загубиш повече, отколкото си спечелил.“

Докато Пограничните мечове приготвяха лагера, Раскан наблюдаваше отстрани. Лорд Драконъс беше тръгнал да огледа руините, а Аратан четкаше коня си. Очите му обаче непрекъснато се извръщаха към Ферен.

След като Аратан вече яздеше до баща си — от нощта на гостуването на Гризин Фарл, — сержантът се беше оказал общо взето сам. Яздеше след Драконъс и сина му и пред двамата Погранични мечове, но не се чувстваше като мост към едните или другите. Ринт и Ферен бяха скарани, но мълчаливо, като брат и сестра, които искат да скрият взаимната си враждебност от външните, за да не се разкрият семейни тайни. Колкото до разговорите между лорда и незаконния му син, те като че ли бяха редки, а когато все пак ги имаше, Раскан не можеше да долови думите, които двамата си разменяха.

Лекотата, донесена им като дар от Гризин Фарл, се разпадаше. Нощем Ферен се въргаляше с Аратан сред пъшкане и тихи стонове, които звучаха някак странно отчаяни. И не се задоволяваше само с едно боричкане. Чувал беше как буди момчето за втори и трети път и това бе започнало да си личи в тъмните кръгове около очите на Аратан.

Раскан се чудеше кога Драконъс ще се намеси. Лордът, разбира се, не можеше да не вижда, че между Ферен и сина му става нещо нередно. Тя беше два пъти по-голяма от него, ако не и повече. И Раскан мислеше, че вижда слабост в нея, слабост, която досега беше крила дълбоко в себе си. Лустрото на професионализъм у Пограничния меч се изтъркваше.

Всичко това не убягваше и от очите на брат ѝ.

Напреженията се усилваха.

Драконъс дойде и каза:

— Джелеки. — И махна с ръка към развалините.

— Тук ли са ударили, милорд?

— Отнесли са всичко, което са могли, включително покривни греди и плочи.

Раскан се намръщи.

— Трябва да е било отдавна, милорд. Не ви ли увери Гризин Фарл, че това място все още е обитавано? Явно не е дошъл по този път.

Драконъс го изгледа замислено за миг, после кимна.

— Прав си, сержант. Все едно. Ще се оправим, сигурен съм.

— Разбира се, милорд. Да се погрижа ли за коня ви?

— Не, благодаря. Остави ми да правя нещо, докато приготвят супата. — Но сякаш се поколеба и като забеляза това, Раскан се приближи до него.

— Милорд?

— Няколко думи насаме, сержант.

Отдалечиха се от бивака покрай ниската могила, на която се издигаха развалините. Раскан се изненада, като видя широката пътека, всечена в склона пред входа на гробница. Но преди да успее да попита за нея, Драконъс заговори:

— Момчето трябва да бъде озаптено.

Раскан разбра и кимна.

— Да, милорд. Но пък увлечението е естествено.

— Увлечението ѝ изобщо не е естествено, сержант.

Раскан беше имал предвид увлечението на Аратан, но Драконъс — не.

— Мисля, че е жадна да зачене дете, милорд. Но не смятам, че е за да се възползва от дома Дракони.

— Да, съгласен съм — би било безсмислено.

Раскан се зачуди на този коментар, но все пак измисли какво да каже.

— Възрастта ѝ напредва и може би…

— На четирийсет е — година повече или по-малко. Може да ражда още деца в следващите десетилетия, може би и повече.

— Това, което увяхва при по-старите жени, е способността да обичат дете, милорд — каза Раскан. — Малко жени раждат деца след първото столетие. Коловозите на навика стават дълбоки. Независимостта се пази скъпернически.

— Не това е източникът на нетърпението ѝ, сержант.

Раскан не възрази. Беше споделил наблюденията си по подкана на Драконъс, за да може лордът да облекчи безпокойството си, ако решеше така. Но мъжът пред него нямаше да приеме заблуди само защото предлагат утешение. След малко Раскан каза:

— Човек би могъл да се зачуди, след като не знаем дали не е била майка преди. Но според мен, милорд, е раждала и е кърмила.

— Никакво съмнение за това, сержант.

— Бих го предупредил, милорд. Но той е само половината проблем.

— Да.

— Ако заповядате, мога да…

— Не, сержант. Показваш кураж, като приемаш това бреме, но не си длъжен да го понесеш. То е мое и аз ще говоря с нея. Тази нощ, щом тъмнината се спусне над нас. Отведи Аратан някъде по-надалече.

— Да, милорд. Обратно по пътя?

— Така ще е добре.

Аратан не можеше да откъсне очите си от нея. Беше се превърнала в неговия въртоп, около който кръжеше, привличан навътре със сила, на която не можеше да устои. Не че се бореше много. В жарката ѝ прегръдка си мислеше, че може да изчезне, да се стопи в плътта ѝ, в костите ѝ. Мислеше си, че един ден може да погледне навън през нейните очи все едно, че го е погълнала целия. Нямаше да съжалява за това, че щеше да е изгубил свободата си, да е изоставил бъдещето си. Вдишваният от нея дъх щеше да е негов, вкусът в устата ѝ щеше да е неговият вкус, гъвкавите ѝ движения щяха да са негови.

Щяха да го търсят на сутринта и да не намерят никаква следа, а той щеше да се крие добре зад очите ѝ, а тя на свой ред нищо нямаше да издаде, сита и преситена. Чудеше се дали това, което изпитва, е определението за любовта.

След като разгъна походното си одеяло, вдигна тежестите и ги подреди до седлото. Спохождаха го мисли за Сагандер и как ли я кара сега учителят му. Щеше да е странно да поднесе дарове от учен, когото бяха оставили назад, а цялото знание, за което старецът толкова копнееше, да остане недостижимо за него. Така и незададени въпроси, така и непредложени отговори — тези неща оставаха някъде пред Аратан, безформени като надвиснал облак на хоризонта. Тежестите, грижливо струпани на прашната земя, изглеждаха безполезни. Тук, на откритото, нищо не можеше да се претегли, нищо не можеше да се измери. Тук, навън, толкова далече отвъд границите на Куралд Галайн, имаше някаква дива необузданост, която кипеше у всекиго.

Усещаше всяко течение и понякога имаше чувството, че всеки момент ще се удави, ще бъде отнесен навътре в нещо животинско, нещо първично. Такава съдба, като помислеше, щеше да е нищожна или никаква загуба. Всичко, което беше знаел, всичко, от което бе дошъл, вече изглеждаше дребно, банално. Небето бе необятно, равнината безкрайна, и докато се движеха под небето, докато я прекосяваха, правеха желанията си дръзки. Това движение, което усещаше, ден след ден, му се струваше много по-величествено от всяка издигната цитадела, от всяка рухнала къща. Помнеше как си беше играл на купчина пясък зад работилницата, когато беше малък. Беше докаран за грънчарката, която навестяваше къщата пътьом. Нещо, свързано с това глината да е по-зърниста и с калъпите за оформяне и изпичане. Пясъкът беше мек на допир, стоплен от слънцето на повърхността, но прохладен отдолу, и той помнеше как лежеше проснат върху него, пресягаше се с една ръка, гледаше как пръстите му потъват дълбоко, а след това ровеше с шепи, сякаш за да се погребе в него.

Пътуването през този свят беше почти същото, все едно че със самото движение всичко можеше да се задържи, да се хване и шепи и човек да заяви, че е негово.

Замислен над това, докато гледаше Ферен до огъня, Аратан изведнъж реши, че е намерил разбиране за естеството на войната — такова, което може би щеше да впечатли дори Сагандер. Посегнеше ли повече от една ръка, станеха ли претенциите повече от една, тогава се проливаше кръв. Нищо разумно нямаше в това. Пясъкът се изплъзваше между пръстите, изсипваше се от ръцете, които искаха да го задържат, но си оставаше на мястото, след като претендентът си отидеше. Нищо разумно. Просто желание, грубо като облекчаване на тяло в нощта.

— Аратан.

Той вдигна очи.

— Сержант Раскан.

— Скоро ще мръкне. Ела с мен.

Аратан се изправи.

— Къде?

— Назад по пътя.

— Защо?

— Защото така казвам.

Озадачен, Аратан го последва. Раскан вървеше, сякаш бързаше да напусне бивака. Беше свалил протритите си ботуши и носеше мокасините, които му беше дал Драконъс — бяха толкова скъпоценни в очите на Раскан, че бе започнал да ги носи само в края на деня. Аратан не можеше да е сигурен, че това е причината, но подозираше, че е точно това. Дар от лорда му. Имаше стойност в това. Караше Раскан да изглежда по-млад, отколкото бе, но съвсем не толкова малък, колкото Аратан се чувстваше в компанията на сержанта.

По пътеката личаха следи от преминаването на конете им. Стъпкани треви, дълбоко отпечатани в пръстта копита, накъсана линия, чието място сякаш не беше тук, сред този открит хълмист пейзаж.

— Изтървахте ли нещо по пътя, сержант? Какво търсим?

Раскан спря и погледна назад към бивака. Виждаше се само червено-оранжевият отблясък от огъня. Миризмата на пушека стигаше до тях, но слаба и лишена от всякаква топлина.

— Баща ти искаше да се научиш на плътските неща. Да спиш с жена. Прецени, че Пограничният меч е годна за това, без да се налага да се притеснява за нещо… политическо.

Аратан заби поглед в земята — не можеше да срещне тъмните очи на Раскан. Вдигна пръст към устата си, за да задъвче нокътя, и вкуси любовта от предната нощ. Отдръпна го бързо.

— Но чувствата, които могат да избуят между мъж и жена… е, тези неща не могат да се предвидят. — Сержантът се размърда, измърмори нещо под нос и продължи: — Ти няма да се ожениш за нея. Няма да прекараш остатъка от живота си с нея. Тя е два пъти по-голяма от теб и има два пъти повече нужди от твоите.

Аратан се загледа в тъмното. Искаше му се да побегне в мрака, да се изгуби. Да остави Раскан да изрича жестоките си думи на празните сенки.

— Разбираш ли ме?

— Трябваше да има повече жени с нас — каза Аратан. — За да можеше и за теб да има една.

— Като дупка в земята ли? Не всичко е до това. Те не са само това. Натам бия. Тя не е курва и не мисли като курва. Какво мислиш, че плаща монетата, когато мине между мъж и жена? Плаща, за да няма силни чувства, това плаща. Баща ти мислеше, че ще ти е от полза. Няколко нощи. Достатъчно, за да се запознаеш с тези неща. Не искаше да се обвързваш с жена, която да ти е половин любовница и половин майка.

Аратан потрепери. Искаше му се да го удари, да извади меча си и да го посече.

— Не знаеш какво е искал.

— Знам. Той ме прати при теб — и знае за какво си говорим в момента. А и още нещо — сега говори с Ферен. Казва ѝ го толкова ясно, колкото и аз на теб. Става твърде много, твърде важно…

— Какво не е наред?

— Тя поема семето ти…

— Знам.

— А когато зачене, ще го захвърли.

— Няма.

— Трябва. За да не можеш да претендираш за това дете след години. За да не ѝ го отнемеш, когато порасте или когато решиш, че е време.

— Не бих направил това. Ще живея с нея…

— Баща ти не може да позволи това.

— Защо не? Какво го интересува него? Аз съм копеле и той ме захвърля!

— Престани да викаш, Аратан. Опитах се да те накарам да разбереш. Опитах се да говоря разумно, но ти не си готов за това, нито си достатъчно голям за това. Чудесно. Да видим дали ще разбереш ето това: ако двамата продължите, баща ти ще я убие.

— Тогава аз ще убия него.

— Ще го искаш, да, а той не иска това между вас. Ето защо всичко трябва да приключи тук и сега. Няма да бъдеш даден на жена Пограничен меч просто защото го искаш, и не защото не е достатъчно добра или нещо такова. Защото тя иска само едно от теб и щом го получи, ще те нарани лошо.

— Защо непрекъснато ми повтаряш това? Нищо не знаеш за нея!

— Знам повече от теб, Аратан. Тя е имала дете и го е загубила това знам. И не е просто предположение, има нещо в нея. А и сега, как те пое в себе си. Не е редно това, никак.

— Баща ми убива ли я сега? — Аратан се опита да заобиколи сержанта.

Раскан го сграбчи за ръката и го дръпна.

— Не. Не това иска той и ти гарантирам, Ферен не се държи толкова разпалено като теб в този момент. Тя слуша. Слуша какво ѝ казва баща ти. Нощите ти с нея приключиха и това ще е доказателството за думите ми.

Аратан издърпа ръката си и тръгна обратно към бивака.

След малко Раскан го последва.

— Стегни се — каза на момчето. — Знам, че не е лесно.

В мига, в който видя, че сержантът отвежда Аратан, Ферен разбра какво предстои. И когато Драконъс ѝ махна, се изправи и каза на брат си:

— Да не изгориш яхнията — вече лепне.

Той измърмори разбиращо… за всичко.

Лордът я поведе покрай развалините, около подножието на могилата, на която бяха построени къщите.

Ферен не държеше да слуша упреци.

— Направих както ме помолихте, милорд.

— Свали си желязото.

— Моля?

— Камата и меча. И колана.

Тя не помръдна.

— Ще ме обезоръжите ли, лорд Драконъс? Бих искала да знам защо?

Миг по-късно лежеше на земята, костите я боляха от удара. Не проумяваше какво е станало — ударил ли я беше? Не, със сигурност не. Усети как заопипва кръста ѝ и смъкна колана ѝ.

Помъчи се да избута ръцете му, опита се да свие крака, за да го изрита.

Той изръмжа раздразнено, а след това Ферен усети как я сграбчи за глезена. Извъртя я по корем, а след това я повлече през тревите. Тя искаше да извика — да повика брат си, — но щеше да се пролее повече кръв. Злобата щеше да ги разкъса, твърде силна, за да може да се удържи.

Ако Драконъс се канеше да я насили, щеше да го позволи. Мъстта може да се затаи и да чака дълго.

Той я завлече в един овраг с канари от двете страни и в сумрака Ферен видя нисък и широк вход, а после нощното небе потъна в още по-дълбок мрак.

Беше слаба и безпомощна в хватката му. Магия ли беше това? Силата на любовницата му, Майка Тъма? Да злоупотреби толкова лесно с нея?… Не, беше нелепо.

В тясното пространство на гробницата, щом подът рязко се наклони надолу, Ферен помириса смърт. Стара, сгърчена и суха.

Драконъс я издърпа до каменен саркофаг.

Изведнъж я прониза страх.

— Милорд — простена Ферен. — Предавам се. Не е нужно да…

— Мълчи — изсъска ѝ той. — Ужасен риск поемаме тук.

Пусна я, превъртя я с крак по гръб и я извлече грубо до студения камък.

— Стой мирно.

Видя как се наведе над нея, как бръкна в саркофага… изглежда, нямаше капак… и след това се чу шумолене, скърцане и смътно изпукване, последвани сякаш от звука на изсипващ се пясък.

Той я затисна с колене, подпря се на саркофага и тя видя как надигна с усилие изсъхналия труп — съществото беше огромно, с дълги и дебели кости на ръцете и краката. Черна коса се изсипа и забърса лицето на Ферен, вмирисана на плесенясала кожа.

Костелива длан изведнъж натисна корема ѝ.

Болезнен гърч я прониза — толкова силен, че събори Драконъс. Той се олюля, без да изпуска увитата в кожа китка на трупа. Тялото се наклони, а след това се хлъзна надолу и падна тежко върху краката на Ферен.

— Мамка му! — изрева той. — Отдръпни се, жено… бързо!

От устата на трупа се изтръгна стон.

Изпаднала в ужас, докато вълните болка бързо заглъхваха в корема ѝ, Ферен се отдръпна от тялото.

Драконъс се наведе и избута трупа обратно в саркофага. Той тупна вътре сред облак прах и пращене на кости.

— Би трябвало да свърши работа — измърмори Драконъс. — Благословена да си, и моля те за прошка, о, Кралице. Хайде, изпълзи навън, Ферен, и по-бързо.

Тя се подчини и след няколко мига се измъкна през прохода и видя високо над себе си въртоп от звезди, ярки като дар. Надигна се задъхана на колене и изплю смрадливия прах.

Драконъс се озова до нея и изтупа гамашите си. Смъкна ръкавиците и ги хвърли настрани.

— Прибери си оръжията, Пограничен меч.

— Милорд…

— Видях, че потрепери. Усетих го.

Тя кимна и го изгледа учудено.

— Смърт и живот не понасят допира си там вътре. Ти си с дете, Ферен. Семето расте в теб. Сега остави сина ми на мира.

Тя заопипва в тъмното за оръжието си, после погледна Драконъс. Чувстваше се омърсена — все едно я беше изнасилил. Все още усещаше мъртвата длан на корема си. Ферен се озъби и изсъска:

— Вземете си го!

Ринт седеше сам до огъня. Вечерята бе загоряла. Малко вода в яхнията, малко внимание от негова страна — а уж трябваше да я наглежда. Нямаше никакви съмнения какво става там в тъмното и той се молеше думите да се окажат достатъчни… но сестра му беше корава жена, нямаше да я сплашат лесно. Лорд или не, Драконъс можеше да се е изправил срещу пепелянка. При тази мисъл го прониза дълбок до костите страх.

„Нараниш ли я, почваш война. С Пограничните мечове. С мен. Ще те убия, Консорт, и в Бездната да вървят последствията.“

Чу Аратан да вика, но не различи думите. Лесно беше да се предположи обаче. Синът на лорда бе пропаднал обратно от мъжеството към детинщината. Точно както го искаше тя. Но нямаше да стане. Драконъс не беше сляп за извратените ѝ желания. А отвъд руините не се чуваше нито звук.

Малко след това Аратан се появи от тъмното и щом видя Ринт, спря. Гняв и срам сякаш бликаха от него на вълни и целият трепереше. За много кратък миг погледите им се сплетоха, а след това синът на Драконъс извърна очи.

Раскан се появи зад него и клекна до котлето. Наведе се, помириса и се намръщи.

— Извинявам се, сержант — каза Ринт. — Малко беше водата.

— Все ще свърши работа — измърмори Раскан и си взе купа.

— Къде са те? — попита настойчиво Аратан.

Ринт не отвърна, а Раскан загреба с черпака от загорялата яхния и си напълни купата.

— Няма да спечелите. Никой от вас няма да спечели. Не я е страх от баща ми, нито мен.

Прекалено дълго продължаваше това. Ринт едва се сдържаше да не стане, да извади меча си и да тръгне да ги търси. Направеше ли го, Раскан щеше да се намеси, да наложи властта си и всичко щеше да се провали. Двама любовници в нощта можеха да развихрят война, да съсипят цяло кралство. Не можеха да видят отвъд другия. Никога не го правеха.

— Аратан — отсече той, щом младият мъж понечи да се отдалечи от огъня.

— Изобщо не искам да те слушам.

— И си прав. Но се чудех, говорил ли ти е изобщо някога учителят ти за саможертва? Да отстъпиш желанията си в името на мира? Говорил ли ти е за такива неща в усилието си да те измъкне от детството и да те въведе в зрелостта? — Разбута огъня с крак и се разлетяха искри. — Един мъж разбира от саможертва. И че понякога трябва да отстъпи.

— Казваш го, защото нямаш жена.

— Имам жена, Аратан. Живее в Разбитата цитадела. Когато се върна, ще имам дъщеря или син. Закъснях за това, защото служа при Пограничните, а имаше война.

Тези думи като че ли въздействаха. Аратан застина, загубил сякаш сила и воля.

— Ако знаех — каза Раскан и вдигна очи от купата си към Ринт, — щях да те върна и да намеря друг. Трябваше да си с нея, Ринт.

— Жената на чичо ми го наръгала с нож, докато раждала. Прекалил с баналните успокоения.

— Убила ли го?

— Не. Хванала ръката му, докато я галел, и я заковала с ножа на земята. — Помълча и добави: — Разправят, че той издърпал ножа от ръката си и пак почнал да я гали по косата. Но не за дълго, понеже акушерките го изгонили от стаята. Тъй че свършило добре.

Раскан изсумтя.

Стъпки издадоха връщането на Ферен. Драконъс не се виждаше никакъв.

Сержантът се изправи.

— Къде е лордът?

— Прави изкупления — отвърна Ферен. — Ринт, загорил си я, проклет да си.

Аратан се надигна, впил очи в нея, но тя не го и погледна, докато пълнеше купата си, и Ринт разбра, че е приключила с момчето.

— Не — каза Ферен в тъмното. — Свърши се.

Аратан се отдръпна объркан. Сълзи замъглиха очите му. Баща му властваше над всички, а да властваш означаваше да използваш. Накъдето и да се обърнеше, виждаше тежката ръка на баща си. Буташе, влачеше, натискаше — където удареше, оставаха синини, рани, които боляха. Това беше смисълът на властта.

Искаше да избяга. На заранта можеше да го няма. Но Ринт щеше да го намери. А и не можеше да избяга от някои неща.

Отиде до походната си постеля и погледна грижливо подредените теглилки. Една по една ги захвърли в нощта.

На ден път западно от Ейбара Делак Гризин Фарл седеше до малък огън и печеше заека, който бе хванал през деня.

Истинските ловци използваха прашка или стрели. Или късо копие, каквито той си носеше в изобилие. Но Гризин Фарл не беше ловец. Беше догонил заека. Спипал го беше — задъхано и примирено зайче. А после, докато го държеше в ръцете си, се беше забавил прекалено много, докато го галеше по козинката, за да уталожи страха му, и потрепери, когато му прекърши вратлето.

Смъртта беше ужасна сила. Нанасянето на страдание никога не се очистваше напълно. Виждал беше у ловци и пастири една неопровержима душевна студенина, която превръщаше необходимостта в добродетел. Скръбта не ги докосваше, когато убиваха същества, все едно дали тези същества вървят на два крака, или бягат на четири. Дали имат криле, или се плъзгат гладко във водата. Нуждата беше отговор сам за себе си. На този свят трябваше да се яде, плът или растение, а смъртта беше цената.

Не обичаше тази истина и не му харесваше тази нощ, докато оглозгваше кокалчетата, а титлата „Закрилник“ звучеше насмешливо и кухо в ума му.

По-рано през деня беше видял двама ездачи на север: Пограничните мечове, които бяха отвели учителя до Ейбара Делак, навярно, и сега бързаха да догонят спътниците си. И да го бяха зърнали, сигурно бяха сдъвкали и изплюли любопитството си. Нечии умове бяха като затворени с капаци, втренчени само в едно и със стеснен хоризонт. Любопитството се спъваше в тях като в непреодолимо препятствие. Един ден, допускаше той, всяко място във всяка земя щеше да се запълни с такива мъже и жени, всеки затънал в усилието да изцеди цвета от околния свят. Нямаше намерение да доживее, за да го види. Горко на света, където смехът ще се среща с неодобрително мръщене и враждебна тревога! Сериозните хора никога не спираха да водят своята война срещу радостта и веселието и бяха неумолими и неуморими. В своя живот той се възправяше срещу тях и виждаше в своята твърдост най-ценна добродетел. Закрилник, и още как!

Мисълта изтръгна от гърлото му дълбок смях.

Заекът нямаше повод за веселие, уви.

Преди здрачът да премине в нощ, Гризин Фарл беше видял самотна фигура да се приближава от изток. Макар да беше истина, че случайността не може да се измери, тази предстояща среща в никакъв случай не беше случайна, тъй че той прецени всичко много внимателно. Далече на запад кралицата Тел Акаи се бе размърдала във вечната си дрямка и настроението ѝ все още беше отвратително.

Старото изобщо не обича младото и в крайностите на двете неприязънта достига до искрено отвращение. Виж колко грозно е новороденото; гледай колко жалки и пипкави са старците — и взаимните погледи се изпълват с ненавист, съвсем заслужена при това.

А сега тук, от изток, с тежко приближаващи се стъпки идваше стар приятел, за да коленичи пред едно дете. Детайли, балансирани с едно взаимно намигване.

— Толкова много за размисъл — отрони той достатъчно високо, та дошлият да го чуе. — Но ейлът свърши. Никога не съм могъл да пестя от благините си, клетият аз.

— Само с думи, Гризин Фарл, човек би могъл да напълни бурета.

— Ах, но това, с което съм пълен, изобщо не е сладко на вкус. Седни с мен, стари приятелю. Бих искал да изтръгна хиляда изповеди от теб тази нощ, докато не клюмна пиян от мъдрост. Ако не от твоята, от моята си.

Гостът му бе почти със същия ръст. Наметало от сребриста козина бе загърнало широките му рамене и блещукаше на звездната светлина.

— Идвам от място на скръб и зла поличба.

— На тръгване да не би случайно да си пребъркал долап с вино?

— Тайстите са добре откъм виното, вярно. Толкова с даровете, носени отдалече. — След тези думи извади от торбата си глинена стомна.

Гризин Фарл се усмихна.

— Каладън Бруд, щях да те разцелувам, ако бях сляп и само трошица по-отчаян, отколкото съм.

— Задръж чувствата, докато се напиеш хубаво и свястно, но не мисли за мен.

— Че за кого тогава?

— Ами за жена ти, разбира се. Това вино беше за нея.

— Крадец на сърцето ѝ! Не трябваше да ти се доверявам! Мърлявата ѝ благодарност, виждам я ей тук, в черепа ми, вони на спиртен казан. Узнал си тайния път към леглото ѝ!

— Не е толкова таен, Гризин, но няма да кажа повече, за да не накърня чувствата ти.

— По титла се водя Закрилник, но в този случай ще си запуша ушите и ще си затворя очите. Е, хайде, давай стомната и казвай какво е станало.

— Свободата ми — каза Бруд. — Изтръгнаха ми я.

Гризин изгълта три бързи глътки и зяпна.

— Глупак! Колко плати за това? Първородното си ли? Не съм опитвал по-добро! Това изумително качество… Жена ми изобщо не би го оценила.

— Така твърди съпругът ѝ от векове. Освен това, обзалагам се, нито една от трите стомни, които нося, няма да оцелее тази нощ, тъй че няма да има какво да оценява. Съчувствието ми е безгранично, особено както седя тук и те гледам.

— Добре казано, щом ще е нощ за искрена изповед. Свободата не е нищо повече от живот, лишен от отговорност. О, копнеем за нея с безразсъдна страст, но трепетите са краткотрайни, а и в пиянското ѝ състояние е жалка плячка тя в леглото, това го знам добре, понеже лесничко отстъпва тя на грубите ми ласки.

— Скърбя за спомените ти, Гризин Фарл. Но още повече скърбя, че ги чувам.

— Хайде да не плачем все още. Дай да прогоря гърлото си с болка по-силна от всяка дума, която ще изречем.

Каладън отпи и му подаде стомната. После каза:

— Първият син на Тъмата ме обвърза с клетва, както и аз него, при направата на брачен камък за брат му.

— Изобщо няма да изтрае.

— Кое, бракът ли?

— Клетвата.

— Защо го казваш?

— Ами, мислех, че лъжата ще те облекчи. Иначе бих ли могъл да твърдя дори че съм ти приятел? Едва ли. Тая стомна свърши. Каза, че имаш друга, нали?

— Дълго си тичал подир този заек, Гризин.

— Че какво да правя, да скубя плевели край къщата? Под взора на око критично, злобно и злокобно? Но любопитството ми вече ме обзе и ще намина аз да видя градинката на таз жена коварна, било оплевена, било пък не.

— Не мислиш ли, че Драконъс ще се изпречи на пътя ти?

— Той е много зад мен и много пред теб, докато си говорим тук.

— Пътува сред азатанаите? Това ме изненадва предвид напреженията в Карканас.

— Отива да скрие сина си, така мисля. Момчето е копеле.

— И по други причини.

Гризин Фарл повдигна гъстите си вежди.

— Безпочвени догадки. На, пий.

— Тайстите влагат много в жестовете — каза Каладън и взе стомната. — Склонни са да превръщат в символ всяко дело, докато светът затъва в невежество. Но това значи много вдигнати стени, много залостени врати, и при това положение светът се превръща в лабиринт за всички, които го обитават.

— Никакъв лабиринт не ме плаши. Аз надбягвам зайци.

— Искаш да ѝ оплевиш градинката значи? Няма ли решението да е нейно?

— Ха! Погледни ме, приятелю, така, както би ме видяла една чистокръвна жена! Виждаш ли тая златна коса? Тия блестящи палави очи? Тези мои изискани обноски? Аз съм загадка, съблазън за добре скрити дълбини. Да ме докоснеш е все едно да пипнеш накити и драгоценни камъни. Да ме вдишаш е като да изпаднеш в несвяст от омайно биле — в моите прегръдки. Тез дарове, които имам, друже мой, не са от ръст или тегло. Като комар да бях, пред мен жените пак ще падат кат буболечки от ръба на чаша!

— Чудесно слово, Гризин.

Гризин кимна.

— И много прилагано. Но все още не убеждава. Бих сменил тактиката, ако не бях сигурен, че посоката е вярна.

— Май е време за третата стомна.

— Мда. Повикахме унинието и ей го на, идва. Толкова мрачно, толкова многознаещо. Да беше по-чист взорът ми и мислите по-остри, умът ми ако беше по-добре наточен, тогава можеше и да намеря причина да пия и да забравя.

— Малко знам за този Аномандър Рейк.

— Тогава ще ти го поразмърдам в ума. Всичко, що има да се знае, тъй че да проумееш кой стои в другия край на веригата ти, а дали брънките са малко на брой, или неизброими, и туй ще ти разкрия.

— Има увереност в него, това поне е ясно — рече Бруд. — Извън облагата на дадената му титла. И близостта му до Майка Тъма. Има в него нещо разсъдливо и в същото време много дълбоко. Той е, мисля, буен мъж, ала при все това му е неловко от буйността у него.

— Самобичуващ се тогаз. Виждам пред себе си кончината на моя ентусиазъм.

— Закле се да не ме въвлече в гражданската им война.

— А сигурна ли е тази война?

Каладън Бруд сви рамене.

— Те са поколение, вкусило кръв, и докато ужасът глъхне, неусетно се промъква носталгията. Във война всичко е просто и в това има привлекателност. Кому от нас обаче помага объркването и несигурността?

Гризин Фарл помисли малко и поклати глава.

— Джагътите го твърдяха, нали? Че в обществото намираме семената на собственото му унищожение.

— Може би, но бъркат. Тъкмо отсъствието на общество води до унищожение. Когато съгласието е изгубено, когато споровете секнат и в противопоставянето никой не вижда другия като близък, като брат и сестра, тогава са възможни всякакви варварства.

— С остри камъни застла пътеката на мисълта ми, стари приятелю. Майка Тъма желае ли този разпад?

— Не мисля. Но тя обитава в мрак.

— Виното свърши. Остана сал горчивият му дъх. Пиянството претендира за край. Бих въздъхнал и бих се отдал на ленив размисъл. Връщаш ли се у дома, Каладън? А, не мислех. К’рул е родил чедо и самата земя таи спомена за първия му плач. Ще пиеш ли от кръвта на К’рул?

Бруд изсумтя, впил очи в гаснещия огън.

— Няма нужда от това. Както казваш, чедото е родено и скоро на свой ред ще роди много други.

— Не мислиш ли, че той прибързва?

— Тази преценка вече е без значение, Гризин. Станало е.

— Стори ми се, че Драконъс пътуваше обзет от страстен гняв.

Бруд вдигна глава и го изгледа рязко.

— И?

— Накървави краката ми за малко по онзи път. Но в нощната ни среща, която преразглеждам от ъгъл всякакъв, аз вече заключавам, че страховете ми са, хм, неоснователни. Той е безразличен към К’рул. Това, което го тласка сега, е много по-отчаяно.

Бруд кимна и каза:

— Любовта го прави това.

— Може така да ти изглежда, ако се съди по коментара ти и всичките му остри ръбове, че бягам от възлюбената си жена и нашето синче пройдоха. Голямо оскърбление е това и ми е на ума да извадя оръжие и да те накажа.

— Значи си дори по-пиян, отколкото си мислех.

— Да, и също тъй изпълнен съм с ненавист към истини, надигнали се с грозния си лик.

— Повечето истини са с такъв лик, приятелю. Но аз говорех за Драконъс.

Гризин въздъхна.

— Викът на гузната ми съвест е силен в най-неуместния момент. Пиян и глупав — виното вече блъска в черепа ми и аз проклинам се как ме напи с тайстката отрова.

— По-добре теб, отколкото жена ти.

— Всичките ми приятели го казват. Но утре заран ще съм гладен — дали донесъл си храна?

— Нищо ли не носиш, Гризин Фарл? — Каладън Бруд въздъхна.

— Котле — отвърна Гризин.

— С котлето по главата, а?

— Да, именно. Понеже тя отдавна се закле да не използва меч, нито кривак, ни копие с железен връх. Ала направи от ръцете си най-смъртоносните оръжия. Отстъпват само на нрава ѝ, ала и те понякога посягат за нещо, което би свършило работа на мига. Научил съм ѝ номерата, виждаш ли, тъй че благоразумно внимавах при отстъплението.

— А спорът този път?

Гризин въздъхна.

— Прекалих. Изхвърлих момчето.

— Сигурен бях, че си ѝ дал повод.

— Попаднал е под влиянието на първородния ми, Ерастас.

— Секул Лат е вечният втори — каза Бруд. — Ерастас е амбициозен и иска да е водачът на глутницата.

— Сек е слаб, да. От това, че двамата са заченати от слабините ми, яйцата ми се свиват от срам.

— Поправи този дефект, когато застанеш гол пред Майка Тъма.

— За толкова неща ще съм благодарен на мрака, който я обкръжава. Ето на, думите ми станаха дръзки като оръжия, но мислите ми бягат от разума. Пиян съм и замаян, единственото отстъпление, което ме чака, е безразсъдната дрямка. Лека ти нощ, стари приятелю. Когато пак се срещнем, ще е ейл от Тел Акаи, а дарът ще е от мен за теб.

— Вече сънуваш за мъст.

— Да, и с радост.

— Това за малко не ни уби — изохка Секул Лат. Дясната му ръка висеше безпомощно, счупена поне на две места. Той се наведе и изплю кръв и слуз, което беше по-добре, отколкото да я глътне, както беше правил след смъртта на упоритата жена. Вкусът в устата му беше на ярост и дивашки страх и сега тежеше в стомаха му. — А все още съм раздвоен.

Ерастас, коленичил до него, затегна превръзката на дълбоката рана на бедрото си, а после извърна очи назад по лъскавата диря.

— Прав бях. Те идат. Кръвта ѝ на Тайст тече безпогрешно.

— Как ще подейства това, Ерастас? Още не съм сигурен… — Секул Лат погледна трупа. — Бездната да ни е на помощ, не беше лесна за убиване!

— Такива са — съгласи се Ерастас. — Но тази кръв… виждаш ли как тече по пътеката? Как поглъща скъпоценни камъни, диаманти и злато, всичко от заграбената ни плячка? Сила има в това.

— Но не азатанайска сила.

Ерастас изсумтя, след което изтри кръв от носа си.

— Не сме единствените първични сили в сътворението, Сек. Усещам обаче, че много от енергията, която вложихме тук, идва повече от ненавист, отколкото от нещо друго. Все едно. Мощна е.

Секул Лат се огледа.

— Чувствам, че мястото ни не е тук.

— Майка Тъма претендира за него — изръмжа презрително Ерастас. — Мракът… сякаш може да заграби цялото селение за себе си! Каква наглост! Погледни надолу, Сек! Какво виждаш?

— Виждам Хаоса, Ерастас. Безкраен вихър.

— Правим от това място капан. Нека неговите Тайст го нарекат опора. Андиите обаче едва ли ще имат правото на собственост. С делата си уронихме чистотата му. Не само К’рул разбира ефикасността на кръвта.

— Така повтаряш непрекъснато, но се чудя дали изобщо знаем какво правим.

— Ти може би не знаеш, но Бездната да ме вземе, опитвал съм се да ти го обясня достатъчно често. Аз знам, Секул, тъй че ще трябва да ми се довериш. К’рул е готов просто да отстъпи сила, доброволно, на всеки, който би могъл да я поиска. Ние ще го надвием, Сек. Аз ще го надвия. — Надигна се и се подпря на една канара. — Нямаме много време. Те идват, онзи джагът и неговата заложница. Чуй ме. Майка Тъма разбира изключителността на силата, макар че прекалява с домогванията си и възмутителната си алчност. Трябва да я въвлечем в тази свада. Трябва да събудим ума ѝ за заплахата, която представляват тези нови Лабиринти — за всички нас. Важно е тя да му се противопостави и с това да обсеби цялото внимание на К’рул. Така разсеян, той няма да ни види и със сигурност няма да схване намеренията ни, докато не стане много късно. — Погледна Секул Лат. — Ето, пак ти го обясних. Виждам разочарование в очите ти — сега какво?

— Тъпо е. Липсва му финес.

— Издавам незначителните тайни. Сек, за да прикрия важните по-добре. Мисли за побутване и дръпване, ако искаш. Разгледай в ума си тези понятия и помисли за удоволствията от подвеждането.

Секул Лат изгледа Ерастас, който бе отпуснал гръб на канарата, пребит почти до смърт.

— Наистина ли си толкова умен, колкото си мислиш?

Ерастас се изсмя.

— О, Сек, това изобщо не е важно. Подозрението стига, за да натори почвата на въображението. Други нека запълнят празнините в интелигентността ми и да ме превърнат в гений в очите си.

— Съмнявам се в искреността на думите ти.

— И би трябвало. Хайде, помогни ми да стана. Трябва да се махаме оттук.

— Да използваме свободата, която ни предлага К’рул.

— Иронията ме забавлява.

Секул Лат се обърна и погледна трупа. Безмилостна жестокост — да убиеш някого. Ерастас беше прав: възмущението се вихреше във въздуха, гъсто като дим. Беше толкова замайващо, че му се зави свят.

— Изобщо не знаех — каза Ерастас, докато Секул непохватно му помагаше със здравата си ръка да се изправи, — че убиването може да е толкова забавно.

Секул потръпна.

— Ерастас, виж какво направихме. Подлъгахме я да дойде тук, а след това ѝ се нахвърлихме като диви зверове. Пробудихме гнева на джагътите. Нищо добро няма да произтече от това.

— Нощ иде за джагътите, Сек. Яростта им вече е нищо.

— Твърде лесно ги пренебрегваш, Ерастас. Току-що убихме жена му.

— И Качулатия ще плаче — какво от това? Хайде, да се махаме, преди да са се приближили достатъчно, че да ни чуят. Пък и не Качулатия иде насам, нали?

— Не — измърмори Секул Лат. — Само брат му.

Хаут спря на пътеката и присви очи.

Зад него Коря се смъкна изтощена на земята. Кръженето на върха на кула не беше кой знае какво усилие. Три крачки от ръб до ръб. Такова беше владението ѝ, пространството на вяра в божествените ѝ въжделения. Беше малко и нищожно и тя бе започнала да подозира, че светът непрекъснато налага уроци по смирение, дори на богове и богини.

— Вече е близо — каза Хаут. — Трябваше да избера меча. Тази брадва е тежка. Дръзка е гордостта ми, немощни — престарелите мускули. — Погледна я през рамо. — Помисли ли повече за това разпиляно съкровище?

— Трябваше ли да помисля повече?

— Чакам да чуя мъдростта ти.

— Малко мъдрост има у мен, учителю. Но го виждам като подигравка с ценността.

— Да, но защо?

— Може би ни се казва, че само онова, което ни очаква в края на тази диря, има истинска цена.

— Възможно е. Азатанаите са любопитни същества. Не са алчни. Всъщност има един сред тях, който носи титлата Закрилник, но не закриля нищо. Джелеките дойдоха в селата им и окрадоха всичко, което можеше да се носи, а той само се усмихна.

— Може би закриля нещо, което не може да се види.

— И какво би могло да е то?

Тя помисли, без да бърза с отговора, доколкото това ѝ даваше време да отдъхне.

— Има много добродетели, които не може да се измерят материално.

— Нима? Назови една.

— Любовта.

— Торкви и златни пръстени, брошки и диадеми. Скъпи дарове, здрав дом и покрив, който не тече. Дете.

— От всички тях любовта може да бъде оголена, но пак остават.

— Чудесно. Продължи.

— Доверие.

— Пази имането ми и аз ще ти платя в замяна.

— Това е сделка.

— Която купува доверие.

— Такива материални размени, както ги описвате, трябва да символизират добродетелите, които споменах. Не са добродетелите във и сами по себе си.

— Но не е ли това смисълът на цялото богатство?

— Не мисля. В края на краищата алчността не е добродетел.

— Алчността е езикът на властта, струпването на символи.

Тя поклати глава.

— Добродетелите не може да се присвоят. Те само се показват.

— Показват се? Как се показват?

Коря се намръщи.

— С даровете, които описвате.

Хаут кимна.

— Слушай добре. Права си, че не съчетаваш в едно символа и значението. Но грешиш, ако мислиш, че да се прави това е необичайно.

— Тогава бих казала, че Закрилника защитава различието и за да го покаже, трябва да стои настрана, когато крадците отнасят материалните символи на добродетелите, чиято святост и чистота той защитава.

— Добра хипотеза — изсумтя Хаут. — Ще помисля…

Внезапното му млъкване я накара да вдигне очи. Хаут беше забил поглед в краката си. След дълга пауза вдигна брадвата и отново се обърна нагоре към склона.

— Учителю?

— С какво измерваме тогава азатанайското богатство?

— Учителю? Какво е… — Смътно движение привлече погледа ѝ, нещо лъскаво, и тя погледна. Тънка вадичка криволичеше през усукани пръстени и скъпоценни камъни. На странната безцветна светлина изглеждаше черна като мастило.

Хаут тръгна нагоре по склона, стиснал брадвата.

Коря стана и закрета след него, като внимаваше да не настъпи вадичката.

Но след още няколко крачки стана невъзможно да я заобикаля. „Кръв ли е това?“ Помисли си за богове и богини, за идеите за жертвоприношение — така отдавна изоставени от тайстите — и това място изведнъж ѝ се стори още по-студено, по-жестоко.

Нямаше да задава повече въпроси на Хаут. Не беше време за това. Устата ѝ бе пресъхнала, сърцето ѝ биеше забързано.

Стигнаха купчина нападали камъни, които сякаш бяха подравнили пътеката със самата си тежест, а върху тях лежеше нещо… труп, проснат и наполовина гол, крайниците изпънати, сякаш тялото беше влачено. От тялото се стичаше кръв на гъсти струи и заливаше скъпоценностите.

Жена Джагът.

Дълго острие, стърчеше от гърдите ѝ, а гърбът ѝ беше извит така, че дръжката сигурно бе опряла в плешките ѝ.

— Кариш…

Прозвуча отчасти като молитва, отчасти — като скръбен зов. Хаут се олюля, сякаш щеше да падне… и Коря се приближи до него с мисълта да поеме тежестта му, макар че, разбира се, изобщо нямаше да се справи с това. Хаут залитна напред, подмина тялото и вдигна брадвата.

— Кариш!

Коря спря пред трупа и се втренчи в него — беше първото мъртво разумно същество, което виждаше. Горда на вид жена, с гладко лице, може би красива според мерките на джагътите, и сякаш се мръщеше на безформеното небе. Бивните ѝ бяха бели като козе мляко. Устата бе леко отворена и покрита със засъхнала пяна и кръв. Погледът ѝ беше странен: сякаш очите ѝ виждаха всичко, но не намираха нищо достойно за гледане. Най-вече спокойствието им потресе Коря. „Това е смъртта. Смъртта е спокойствие. А спокойствието няма място сред живите.“

Малко над срутените камъни склонът свършваше на тясна площадка плоска скала, може би пет-шест разтега на ширина. Място за богове, но на него стоеше само Хаут. Оглеждаше се, сякаш се опитваше да разчете миналото.

„Не минало. Умряла е съвсем наскоро. Кръвта едва сега започва да забавя.“

Най-сетне намери нужда и сили да проговори.

— Къде може да са отишли? Не срещнахме никого.

След като Хаут не отвърна, тя се доближи до ръба и погледна. Далече долу се вихреше кипяща буря, искрящо сребро и мъртвешка бледнина едновременно. Призля ѝ и тя залитна назад и едва не падна.

Дланта на Хаут подхвана гърба ѝ, здрава като камък.

— Неразумно, заложник. Погледнеш ли Хаоса, се поддаваш на съблазънта му. Дори аз почти се изкушавам. Казват — продължи той и брадвата изтрака в скалата, щом я пусна, — че Майка Тъма не се поколебала да скочи в онова диво селение. И се върна, но не същата, каквато беше. Вече е обърнала гръб на Хаоса, поборника за всичко, което не е.

Тя се зачуди на думите му — несвързани и неразбираеми.

— Обзалагам се, че е неразумно — продължи той — да се превръщаш в символ. И ако са зажаднели за нея, нима е изненадващо?

— Учителю. Коя е тя? Кой може да е направил това?

— Жената на моя брат — отвърна Хаут. — Кариш. Най-великият учен сред джагътите. Била е подмамена тук и убита.

— От азатанаите?

— От един или повече от тях, да.

— Ще има ли война сега, учителю? Между джагътите и азатанаите?

Той я изгледа за миг, после отново извърна погледа си надолу.

— Война? — Изрече думата така, все едно никога не я е чувал и едва сега проумява смисъла ѝ.

— Учителю. Когато започнахме това пътуване, казахте, че сме поканени. За да видим това ли? Ако е така, защо?

— Тя го нарече Мачтата на андиите — вашата Майка Тъма. И го превърна в юмрук на Мрака. Заложник, това, което ни очаква, е предизвикателството да осмислим тези символи. За това твоят ум превъзхожда моя. Винаги съм вярвал, че ти се нуждаеше от нас. Сега, изглежда, ние се нуждаем от теб. — Лицето му се стегна сякаш от болка. — Коря Делат, ще ни помогнеш ли?

9

Харал, водачът на охраната на кервана, който не искаше да го наричат „сър“, беше спрял коня си, за да ги изчака. Малко по-натам пътеката се раздвояваше в началото на застлан с чакъл път. Отляво продължаваше нагоре на стотина разтега до укрепените стени на всечената в скалната стръмнина крепост Тула. Десетина-петнайсет прозореца зееха като раздрани дупки в скалата над укреплението. По неравните стени се издигаха четири ниски кули, всяка два пъти по-широка в основата, отколкото при върха, и с въоръжени с арбалети стрелци на платформите.

За очите на Орфантал цитаделата Тула се издигаше като митична крепост и той си представи коридори с високи тавани, загърнати в сенки, през които вървят обзети от скръб лордове и посърнали дами, а стаите, в които някога беше ехтяла детска глъч, сега бяха със залостени врати и люлките — вмирисани на плесен и прашасали — се полюшваха само от смътните течения в дълбоката нощ.

Виждаше ръждясали оръжия и провиснали гоблени по стените. Образите бяха избелели от старост, но всички показваха сцени на война, смъртта на герои и побягнали коварни убийци. Във всяка стая имаше такива гоблени — висяха унило като смътно ехо от битки, изпълваха стените с трупове от изтъкана нишка, пронизани от стрели или понесли зловещи рани.

Орфантал — Грип беше до него — дръпна юздите и спря до Харал.

Капитанът изгледа крантата му сякаш със съжаление и каза:

— Ще спрем на лагер тук. Господарката я няма, тъй че не се налага да поднасяме почитания. И толкова по-добре: тази кранта изобщо няма да издържи до горе.

Орфантал отпусна ръка на шията на кобилата, сякаш можеше да я защити от жестоките думи на Харал. Усети топлината ѝ и представата, че животът може да я напусне, му се стори непосилна. Гледаше на нея като на верен слуга и знаеше, че здравият ритъм на сърцето ѝ няма да се разколебае. В края на всяко пътуване имаше триумф и той беше сигурен, че кобилата ще го отнесе чак до Карканас.

Грип присви очи към цитаделата.

— Портата се отваря, Харал. Мислиш ли, че ще е дан?

Харал се намръщи, но не отвърна. Слезе и поведе коня си към кладенеца встрани от разклонението на пътя. Зад него се простираше равна земя, осеяна с железни клинове за палатки и няколко оградени с камък огнища.

Орфантал се загледа напред, където застланото с чакъл платно навлизаше между хълмовете. Ако имаше разбойници, щяха да се крият сред онези избелели канари от двете страни на пътя. Може би точно сега няколко чифта очи се бяха впили в тях. На заранта можеше да се натъкнат на засада. Мирът изведнъж щеше да рухне: викове и дрънчене на оръжия, ездачи, падащи от седлата и рухващи тежко на земята. Сърцето му заби възбудено — светът бе толкова огромен! Можеше да го отвлекат и да поискат откуп и можеше да се окаже вързан и скрит в някоя колиба, но щеше да се измъкне от връзките, да изпълзи навън, да се шмугне в лабиринта от скални цепнатини и да заживее там като див звяр.

Години щяха да минат, а след това от тези хълмове щеше да се разнесе вестта за нов разбойнически главатар, умен и богат, скитник, отвлякъл млади жени и направил от всички тях свои най-верни воини. И верността им щеше да е непоклатима, защото всяка жена щеше да обича главатаря им както жена обича съпруг.

Щеше да завладее крепостта Тула, да я прочисти от призраци и сломени сърца. Щеше да изгори всички гоблени. Много деца щеше да има, цяло войнство. Всичко щеше да е добре, с трапези, скърцащи под блюдата с печени меса, а после всички благородни домове щяха да тръгнат на бран, за да обсадят крепостта. Щяха да дойдат с хиляди бойци и когато настъпеха към стените, той щеше да се бие до последно и да защитава децата си… но някой беше предал портата, купен със злато, и врагът изведнъж вече е в двора. Нападнат от всички страни, той щеше да рухне на колене, пронизан от копие в гърба, и щеше да извие глава назад и да види убиеца си, предателя си, и щеше да се опълчи на боговете, и да се вдигне отново…

— Хайде слизай от коня, в името на милостта — каза Грип.

Орфантал се сепна и бързо се смъкна от крантата. Двамата със стареца, неговия защитник, поведоха конете си към кладенеца.

— Фургон слиза насам — каза Грип. — И с тях има благородник. Млад. Млад като теб, Орфантал. Не си ли любопитен?

Орфантал повдигна равнодушно рамене.

— Когато господарката е в крепостта, праща долу хубава храна и ейл за който е на бивак тук. Въпрос на чест е. Харал се надяваше, а после се разочарова, но сега пак е обнадежден. Няма да ни дойде зле прясна храна. И ейл също.

Орфантал отново погледна към Харал, който разседлаваше коня си, докато другите приготвяха лагера.

— Може да е излязла да лови разбойниците.

— Коя?

— Господарката на крепостта.

Старецът се почеса по врата — навик, оставил мръсна диря, която никакво миене не можеше да заличи.

— Никакви разбойници няма толкова близо до Тула, Орфантал. На ден път в хълмовете, някъде между тук и Ковачница Хуст, там ще стане рисковано. Но не сме много притеснени. Казват, че Отреклите се вече печелят повече пари, като вадят калай и олово и ги продават на Хуст — много повече, отколкото ако дебнат хора като нас. Рударството, между другото, е тежка работа. Не бих искал да я върша. Всичко е до претеглянето на рисковете, схващаш ли?

Орфантал поклати глава.

Грип въздъхна.

— Да смъкваме седлата, да изчеткаме конете и да ги нахраним. Едното око на крантата ти е зле и сълзи повече от тази прах. Стареенето изобщо не е приятно, повярвай ми.

През последните две нощи бяха палили само един огън, на който варяха чай, и бяха яли хляб, сирене и пушено месо, сухо като кожа. Но сега бяха запалили три, с последните буци суха тор, и бяха смъкнали котлета изпод фургоните. Докато вдигнат палатките и постелят походните одеяла в тях, гостите от крепостта Тула пристигнаха.

Орфантал приключи с четкането на кобилата и я отведе до коневръза. Погледа как другите коне поздравиха крантата, зачуден дали просто не я съжаляват, а после тръгна към огньовете, където бяха спрели непознатите.

Видя слуги да разтоварват дървени въглища и буци суха тор: носеха ги при фургоните на Харал и вече трупаха вързопи с храна при огньовете. До Харал стоеше благородно момиче, облечено в дебело тъмносиньо наметало от някакъв лъскав плат, и щом Орфантал се приближи, видя, че тъмните ѝ очи са извърнати към него.

Харал се покашля.

— Орфантал, родственик на Нерис Друкорлат. А това е Сукул от Анкаду, сестра на капитан Шаренас Анкаду, копиеносец от легиона на Урусандер в Битката на равнината Мишарн.

Орфантал изгледа кръглоликото момиче.

— Заложница като мен ли си?

— Гостенка — обясни Харал, преди момичето да успее да отговори, сякаш смутен от въпроса на Орфантал и уплашен да не би тя да се обиди. — По-дребните фамилии разменят заложници само между равни. Лейди Хиш Тула е от по-големите фамилии и влиятелна в двора.

Изражението на Сукул не се промени.

Орфантал не можеше да прецени възрастта ѝ. Може би беше с година по-голяма от него, или по-малка. Бяха почти еднакви на ръст. Нещо в очите ѝ го притесни.

— Благодаря ви, Сукул Анкаду, за този дар с храна и за компанията ви — каза той.

Момичето повдигна вежди.

— Едва ли сте научен на тези обноски от баба ви — отвърна му насмешливо. — Тя не отдаде почит на легиона на Урусандер.

Харал мълчеше. Изглеждаше притеснен и объркан.

Орфантал сви рамене.

— Не знаех, че баба ми е проявила неуважение към фамилията ви. Съжалявам за това, след като показахте щедрост в отсъствието на лейди Тула. Колкото до мен, все пак ви благодаря.

Последва дълго мълчание, а след това тя каза:

— Орфантал, много имаш да учиш. Но за тази нощ ще се възползвам от невинността ти. Нека двамата заедно оставим горчивината на старците ни в неспокойните им ръце. Милите ти думи ме трогнаха. Потрябва ли ти някога съюзник в живота, можеш да призовеш Сукул Анкаду.

— Когато стана велик воин, ще се радвам да бъдеш до мен — отвърна Орфантал.

Тя се засмя на отговора му и махна към най-близкия огън.

— Ела тогава с мен, Орфантал, и ще ядем като войници в поход, и горко на враговете ни.

Смехът ѝ го смути, но поканата бе като искра за суха прахан, сякаш тя бе разпалила въображаемото му бъдеще и бе готова да заеме мястото си в него. Този път се вгледа в нея много внимателно и си представи лицето ѝ — по-старо, по-силно, изтъкано със здрава нишка. Лице до лицето на героя. Спътник през годините, верен и сигурен, и когато тръгнаха покрай Харал и Грип, Орфантал усети как това лице, усмихнато и поруменяло, потъва дълбоко в душата му.

Щяха наистина да са големи приятели, реши той. А някъде все още напред, смътен и замъглен, но черен като закана, чакаше предателят им.

Оставиха ги сами при огъня и отначало това смути Орфантал. Беше свикнал с близостта на Грип и бе започнал да мисли за стареца като за мъдър чичо или кастелан. Но това бе въпрос на кръв и чистота и макар родословната линия на Анкаду да беше по-незначителна, все пак бе много над тази на Харал, Грип и останалите.

Докато бе с охраната и търговците, Орфантал не бе намерил нищо, което да показва ясно различието в класите. Грубите обноски не бяха достатъчни, тъй като според него те бяха обичайни за всички хора на път, и дори жестокостта на Харал към Нарад бе заслужена заради непокорството му.

Но когато Сукул се настани срещу него, на подобно на седло походно столче, докарано с фургона от крепостта, и дойдоха слуги с калаени чинии, пълни с топла храна, и с чаши разредено вино вместо ейла, предложен на другите от кервана, Орфантал с изненада осъзна колко е свикнал със спътниците си в това пътуване. Дотолкова, че бе започнал да се възприема като не по-различен от тях. Сирак в компанията им, харесван от всички и всъщност — един от тях.

Внезапното уважение беше нежелано, напомняше за всички правила на поведение, които според него бяха безсмислени. Докато гледаше как Сукул реагира на това с естествена лекота, всички нервни уроци на баба му се върнаха в ума му, неприятни като шибване с пръчка по гърба.

— Орфантал — заговори Сукул, след като опита храната, — разкажи ми за себе си. Но първо, за да ти спестя време, ето какво знам. Родственик си на Нерис Друкорлат, вдовица от войните… тя има дъщеря, нали? Бивша заложница в дома Пурейк. Но за фамилията ѝ извън нейното имение съм чувала малко. Всъщност бях убедена, че кръвната им линия почти е изчезнала и че е останал само един клон, който да ражда листа. Трябва да си дошъл отдалече, от някоя полузабравена издънка от самия край на Куралд Галайн.

Орфантал беше добре подготвен за историята, която да разкаже. Но Сукул щеше да е спътницата в живота му, тъй че между тях щеше да е искрено.

— Нерис Друкорлат наистина е моя баба — каза ѝ той. — Майка ми е Сандалат Друкорлат, която сега живее при Драконите като заложница. Баща ми е умрял във войните, в голяма битка, където е спасил живота на много прочути благородници.

Момичето го гледаше съсредоточено. След малко каза тихо:

— Нерис, разбира се, ти е казала да разправяш съвсем друга история.

— Да. Но няма смисъл. Не знам защо трябва да се преструвам, че имам други майка и баща. Майка ми е много добра към мен и ми разказва много неща за баща ми. Само смъртта би могла да смири любовта им.

— При кого ще си заложник, Орфантал?

— В самата Цитадела, при синовете и дъщерите на Майка Тъма.

Тя остави блюдото си на земята — повечето ѝ вечеря бе недокосната — и посегна за виното си.

— И всичко е уредено? Изненадана съм. Нима Майка Тъма вече иска за най-близките си следовници — синовете и дъщерите ѝ — единството и честта на Велик дом? Какво ли ще си помислят благородниците за това? Родословия ще се кръстосат — и всичко заради един култ на преклонение.

Думите ѝ го объркаха. Вече беше ясно, че Сукул е много по-голяма от него.

— Мисля, че да, всичко е уредено.

Очите и отново се взряха в него, напрегнати както преди. Тя изпи половината от чашата си и я протегна да ѝ я напълнят.

— Орфантал, наистина ли вече сме приятели?

Той кимна.

— Тогава чуй добре съвета ми. След няколко дни ще пристигнеш в Карканас и ще те предадат под опеката на тези, които живеят в Цитаделата. Ще има учители и ще усетиш, че те теглят в една или друга посока, а дори тези, на чиито грижи ще те предадат, ще са заети със своите си работи и интереси. Възможно е, Орфантал, животът ти да се окаже самотен там.

Той се вгледа в нея. Нямаше ли всички да се съберат и да го посрещнат с радост, както правеше майка му? А Аномандър Рейк? А Андарист и Силхас Руин?

— Потърси лейди Хиш Тула — тя е там сега. Преди да тръгнеш утре заранта, ще пратя слуга с писмо, което ще ѝ напиша. Трябва да ѝ го предадеш лично.

— Добре. Но ти не си заложница. Ти си гостенка… Защо си гостенка в крепост Тула?

Сукул направи кисела физиономия.

— Сестра ми има известна репутация в двора и майка ми се притесни, че ще тръгна по същия крив път. Постара се да го предотврати. Използва едно старо приятелство, създадено на бойното поле… добре де, майка ми помоли и лейди Хиш прие. Аз съм под тяхната опека, възпитават ме над ранга ми и съм под закрилата на Хиш Тула, която също е познавала своенравния живот, но се е отдръпнала от този крив път. — Отпи глътка вино и се усмихна. — О, скъпи, как те обърках. Е, чуй още само това: не само на кръвта може да бъде предан човек. Два духа, гледащи в една посока, могат да надмогнат всяко разделение. Запомни това, Орфантал, защото тази нощ помежду ни се кове такова приятелство.

— Тази нощ е чудесна — промълви Орфантал.

— Хиш Тула се стреми да изкове същото приятелство, същата преданост между знатните и офицерите от легиона на Урусандер. Така иска да постигне мир в Куралд Галайн. Но запомни: много офицери, като моята сестра, нямат никакъв интерес от мира.

Орфантал кимна.

— Сражавали са се във войни.

— Обидите ги оскърбяват, реални, както и въображаеми.

— Ще ме посетиш ли в Карканас, Сукул Анкаду?

Тя допи виното си.

— Щом ще стоя до велик воин, ами, да, сигурна съм, че отново ще се срещнем, Орфантал. Хайде, пий си виното — отпиваш като птиче. Кой пие така?

— Ще ми се да имах сестра — каза Орфантал. — И да беше ти.

— По-добре да сме приятели, отколкото брат и сестра, Орфантал, както може би ще разбереш един ден. На приятели можеш да разчиташ, но същото не може винаги да се каже за братя и сестри. А, още нещо.

— Да?

— Онази история, която ти е казала да разправяш баба ти. Превърни я в истина в ума си — забрави всичко, което ми каза тази нощ. Никой друг не трябва да чуе истината като мен. Обещай ми това, Орфантал.

— Обещавам.

— Колкото по-голям ставаш — каза тя с тон, от който му заприлича досущ на баба му, — толкова повече откриваш истината за миналото. Можеш да го опразниш. Можеш да го напълниш наново. Можеш да сътвориш каквато истина си избереш. Ние живеем дълго, Орфантал — много по-дълго от джелеките или от Бягащите псета. Живееш ли достатъчно дълго, ще срещнеш други лъжци и други съчинители — и младостта им блести толкова ярко, че чак заслепява. Слушай разказите им и знай, че са лъжци — не по-различни от теб. Не по-различни от всеки от нас.

Главата на Орфантал бе замаяна, но в отговор на думите ѝ той чу смътен глас на протест, надигнал се от дълбините на душата му. Не обичаше лъжците. Да лъжеш означаваше да нарушиш предаността си. Да лъжеш, както знаеше призракът на всеки герой, беше предателство.

Беше объркан. И самотен.

— Вярвам във фантазията — каза Райз Херат на момиченцето. Погледна го и продължи: — Но внимавай, моля те. Много е високо и няма да преживея недоволството на клана Хуст, ако пострадаш.

Без да слуша предупреждението му, Легил Бехуст се изкатери до зъбеца. Крачетата ѝ се люшнаха зад нея, щом се наведе навън, със зачервено от възбуда лице и ококорени от удивление очи.

Райз я хвана здраво за глезена.

— Твърде много те глезя. Но добре огледай всичко, което виждаш. Градът опира гръб в реката зад нас и всъщност до самата Цитадела. Не ни се налага да се притесняваме от селата на южния бряг, където са работилниците и кланиците с пъклената им воня. Щавене на кожи, клане на свине и добитък и така нататък. Трошене на кокали за храна на нивите. Плюс въглищарите. Всички нужни неща за поддържане на многобройно население.

— Не искам да гледам там!

— Разбира се, че не искаш. Друго са си по-изящните здания, този печален опит за ред…

— Но къде са духовете на гората? Къде е гората? Ти ми разправяше за гори!

Той посочи.

— Там, тъмната линия на север. Някога беше много по-близо.

— Избягала ли е?

— Мисли за Карканас като за звяр, изпълзял нагоре от реката. Може би към самото слънце или пък само за да изгледа намръщено света. Помисли за дългоопашатите клюнести костенурки, които речните рибари носят на пазарите. Изгърбени, нащърбени коруби, жестока захапка и изпъкнали мускули по дългия врат. Нокти по здравите крайници. Черупка, дебела като броня. Грозно същество, Легил, лакомо и със зъл нрав. Чуй съсъка му, щом се доближиш!

Тя се заизвива на тясната каменна издатина.

— Къде са очите му? Не виждам очите му!

— Но, скъпа, ние сме очите му. Тук, на върха на Старата кула. Ние сме очите на града също както сме очите на света и това е велика отговорност, защото само чрез нас светът може да види себе си и гледката ражда загадка — отприщване на въображението — и в този миг на разпознаване всичко се променя.

Тя се смъкна назад.

— Но аз не искам да съм очите му, учителю Райз.

— Защо не?

— Защото не разбирам какво виждам.

Той и помогна да стъпи на крака.

— Това е хубаво, защото никой от нас не разбира. Изтупай прахта от дрехите си. Навлизаш в трудна сфера, тази идея за „разбирането“.

— Изобщо нямаше да падна — каза тя и отупа прахта от туниката си.

— Разбира се. Нали те държах за крака.

— Изобщо.

— Бъди сигурна, че можеш да разчиташ на мен, Легил — каза Райз Херат. — Значи твърдиш, че има неща, които може да бъдат добре разбрани. Но кажи ми: градът не ти ли изглеждаше като жив?

— Можех да видя всички. На улиците. Съвсем мънички са!

Той я хвана за ръка и я поведе към стръмното стълбище, водещо до долното ниво.

— Бълхи, мушици, кърлежи, впили се в кожата.

— Не. Сгради и разни такива неща. И никакви костенурки.

— Показах ти града, а да погледнеш града е все едно да погледнеш собственото си тяло, Легил. И тази Цитадела… ами, очите са поставени в главата, а главата на тялото. Тази сутрин ти стана очите на Цитаделата. Не е ли тялото ти плът и кост? Не е ли място на зной и усилие, пулсът на сърцето ти, дъхът, който вдишваш? Такъв е и мъдрият Карканас.

Долу на стълбището тя издърпа ръката си.

— Седорпул е по-добър учител от теб. Говори разбрано. Ти не.

Той сви рамене.

— Забравям колко тясно е гнездото на детския ум. Прагматизмът е по-удобен, нали?

— Сега ще си играя в стаята си.

— Добре.

Единствената храмова заложница заситни по вътрешното стълбище към по-долния етаж. Райз Херат се поколеба, а после се обърна и отново се качи на платформата на кулата. Утринният му ритуал, това самотно съзерцание на Карканас, все още можеше да бъде спасен. Седорпул го беше хванал натясно в коридора извън покоите му и му бе поверил младата ученичка. Няколко припрени думи за уроците и след това младият жрец бързо си беше тръгнал.

Още клюки и вълнения по коридорите на Цитаделата. Светая светих на Старата кула беше мястото на сила за Райз Херат сред цялата тази глупост. Вместо това му бяха възложили опеката над едно момиченце, което му изглеждаше почти диво и може би глупаво, толкова голямо бе храмовото пренебрежение. Вечно я предаваха на следващия, десетки учители и нито един урок за повтаряне — образованието на Легил беше фрагментарно, поднасяно набързо и небрежно. Но когато я беше погледнал, беше видял жива интелигентност в големите детски очи, втренчени нагоре към него.

Като дворцов историк реши, че ще ѝ даде урок по история. Тези амбиции се оказаха краткотрайни, след като накъсаните ѝ коментари и съждения го объркаха. Тя слушаше думите му, както човек може да слуша птича песен в градината — приятно глухо бръмчене за фон. Каквото поемеше, изглеждаше избрано случайно. Но може би беше така с всички деца. Рядко бе имал контакт с деца и всъщност предпочиташе да си остане така.

Зарея поглед над Карканас. Над града се рееше рехав дим, смекчаваше всичко, което лежеше под него, и Райз се замисли за онова чувство на загуба, което усещаше винаги щом навлезеше в някоя гледка: как се стеснява просторът до най-непосредственото, внезапната настойчивост на най-близките детайли. Имало беше време, някъде преди поколение, когато градските художници бяха почнали да рисуват пейзажи, и за Райз Херат тези картини постигаха онова, което реалността не можеше. Обещание за дълбочина и пространство, но така, че обещанието оставаше свято, защото нито дълбочината, нито пространството можеше да се проучат. Да се доближиш означаваше да видиш само ударите на четка и изсъхнала боя, а с тях илюзията умираше.

Подробностите затрупваха тленния ум, заслепяваха го за по-широкия размах на историята. Мислил беше да стигне до това наблюдение в урока си с Легил. Сега прецени, че може би тя все още е твърде малка за такива идеи. Но пък също толкова вероятно беше възрастта да няма нищо общо с разбирането. Трябваше само да слезе от кулата и да се гмурне в неистовия свят на двора, за да види отблизо и в подробности същите безумия, от които Легил Бехуст тичаше и се луташе безпомощно. Ако не друго, със сравнението си се бе отнесъл грубо с момичето.

Все едно. Неизречените мисли не нанасяха рани на другите. Съдбата на вътрешния пейзаж на мислещия беше съвсем различна, разбира се. Беше шествие на провалящия се разум и в този провал много неизречени мисли намираха покой. За предразсъдъци, омраза и невежество.

Беше лош учител и го знаеше. Пишеше историите си все едно, че са измислици, разпокъсани и несвързани с реалността. Още по-лошо, предпочиташе широкия размах на баграта пред натрапчивата подробност, неизразимото чувство пред дълбокия анализ, възможността пред достоверността. Беше във всяко отношение ужасен историк.

Виждаше сянка, проснала се над града долу. Не беше хвърлена от дима, нито идваше от облак, защото небето бе ясно. Беше поетият дъх на Майка Тъма, отнемащ светлината от света. Какво правеше тя с нея, зачуди се Херат. Беше ли това, което твърдяха жреците? Поглъщаше ли я тя, хранеше ли се с нея? Когато светлината си отива, къде отива?

Старите художници, рисували пейзажи, бяха обсебени от светлината и разправяха, че много от тях били полудели от тази обсебеност. Но със сигурност беше много по-лошо, ако всичката светлина е отнета. Мислите му се върнаха към Кадаспала, най-добрия художник портретист… чудно ли беше, че той живееше под облак от страх и изригваше гнева си към света? Жреците обещаваха благодат с идването на мрака и уверяваха, че никой няма да е сляп в него. Подобни дарове идваха от магията, тъй че никога не бяха безплатни. Райз се зачуди каква ли цена ги очаква всички.

Чу стъпки по стълбището, обърна се и видя Седорпул. Младият жрец беше останал без дъх, закръгленото му лице и тяло се полюшваха над стъпалата все едно беше пълен с въздух. Зад него, щом стъпи на платформата, изникна друга фигура.

Седорпул се огледа и възкликна:

— Няма я! Къде е?

— В стаята си. Играе.

— Бягане от отговорност!

Райз Херат кривна глава.

— Същото помислих, когато я остави на мен, Седорпул.

Жрецът махна с ръка и заоправя оцапаната си туника.

— Излишно е да се спори. Местонахождението ѝ е ясно. Това е важното.

Другият жрец се промъкна покрай Седорпул и се загледа над града.

— Ендест Силан — обърна се към него Райз. — Кажи ми какво виждаш?

— Не е важно какво виждам, а какво чувствам, историко.

— А какво чувстваш?

— Тук горе сякаш бремето на света се смъква от раменете ми. Докато в коридорите под нас… — Сви рамене.

— Ти си млад — каза Райз. — Имаш много да носиш, но благодатта на младостта означава, че почти не усещаш тежестта му. Смущава ме мисълта, че остаряваш преждевременно.

— Още не си чул — заговори Седорпул. — От един от манастирите е дошъл ездач. Магьосник Реш води група шейки. Придружават гост, който ще се срещне със самата Майка Тъма.

— Нима? И вече се знае, че тя ще му даде аудиенция? Този гост трябва да е от изключителна важност.

— От Витр е.

Райз изгледа Седорпул — зачервеното му лице и светлосините очи, и за пореден път се зачуди на липсата на вежди и други косми по лицето… дали просто бръснеше всичко, както темето си? Странна склонност.

— Нищо не идва от Витр — заяви той.

— Рискуваме с дръзките си твърдения — обади се Ендест, беше се подпрял на стената.

Райз помисли малко и каза:

— Знае се, че азатанаите са направили каменни съдове, които могат да задържат Витр. Вероятно би могло от същия материал да се направят и кораби.

— Не са кораби — отвърна Седорпул. — Като оставим това, знаем малко. Жена, но не е тайст.

— Азатанаи?

— Така изглежда — потвърди Ендест.

— Скоро трябва да се появят от гората според мен — заяви Седорпул и застана до парапета до другия жрец. — Мислехме да видим идването им оттук.

Толкова с мирното съзерцание.

— Вярвам, че всичко долу е приготвено.

— Нищо особено — каза Седорпул. — Това не е официална визита все пак.

— Никакво лъскане на токи? — попита Райз. — Никакво търкане на сребро?

Ендест изсумтя — а може би прихна.

Седорпул изду месестите си бузи и бавно поклати глава.

— Лоша компания си избрах днес. Пълно незачитане. Историк, който се надсмива на исторически поводи. Псалт, който се подиграва с благоприличието.

— Благоприличие? — Ендест изгледа Седорпул. — Много бързо забрави, че тази сутрин преди разсъмване те измъкнах изпод три кандидат-жрици. Вмирисан на вкиснало вино, а колкото до петната по халата ти, пазя изключително благоприличие, като не се вглеждам много. — Обърна се към Райз и добави: — Седорпул намира кандидатките, докато още чакат в преддверието на старшата монахиня, и ги уведомява, че силата им в леглото трябва да бъде изпитана…

— Възползвам се от естественото им желание — обясни Седорпул.

— Намерил е неизползвана стая и сега държи ключа за нея. Заклева кандидатките да пазят тайна…

— Олеле — каза Райз. — Седорпул, рискуваш да си навлечеш бъдеще на позор и праведно възмездие. Дано да доживея да го видя в целия му блясък.

— Ендест, провали всичките ми надежди за възможно приятелство. Да го кажеш пред историк при това! Тъкмо вие двамата ме проклинате за съдбата, която историкът тъй злокобно описва!

— Едва ли — възрази Ендест. — Предвиждам нощ на изповеди… не, кого заблуждавам? Десетки нощи на стотици изповеди. Чака те незавидна съдба…

— Изглеждаше напълно благодарен за отхвърлените от мен снощи, почитаеми псалт. И всяка друга нощ, впрочем. Кой беше казал, че за лицемерието нямало място в религиозен храм?

— Никой — отвърна Райз Херат. — Доколкото знам.

— Нима? — попита Седорпул. — Наистина ли?

Райз кимна.

— Виж ти. — Седорпул въздъхна. — Все едно, не си струва да спорим за това. Да пренебрегнем засега нещастните обстоятелства, които ни събраха тримата, и да се насладим на гледката.

— А младата Легил Бехуст? — попита Райз.

— Несъмнено съществува стабилен аргумент в полза на образователната стойност на играта. Освен това стаята под нас е традиционното убежище за поредицата заложници на Цитаделата. Дано да е залостила вратата за пълно усамотение. До обедната камбана поне.

На Райз Херат му хрумна неприятната донякъде мисъл, че би предпочел компанията на Легил Бехуст.

Седорпул посочи и каза:

— Ето ги!

Сестра Емрал Ланеар се огледа от глава до пети в голямото посребрено огледало. Смътно замъглената жена, която се взря в нея, обещаваше голяма красота и Емрал копнееше да си разменят местата. Сбъднеше ли се тази молитва, никой нямаше да може да разкъса булото и нямаше да е нужно да се пази всеки миг, за да не би някой да зърне изтерзаните истини, които се мътеха зад очите ѝ, а изражението ѝ нямаше да издава нищо.

Светът се придържаше към илюзиите си. Никой не можеше да вижда вечно, отвъд хоризонтите, през най-гъстите гори и здравите планински канари, или в дълбините на тъмните реки, тъй че там също се таяха обещания, приканващи копнеещия взор и предлагащи величествени гледки. Илюзиите бяха породени от всички, които впиваха поглед в тях в името на здравия разум, навярно, или търсейки надежда. Така другите можеше да видят и нея: Върховна жрица, заела мястото си в олтарната зала, с другата Върховна жрица до нея, и двете — символизиращи самата Майка Тъма, зад чието було от мрак ничий взор не можеше да проникне. Можеха да виждат това и да намерят каквито илюзии за утешение пожелаят.

Нямаше причина да негодува заради очакванията им. И все пак съжаляваше, че образът пред нея не можеше да пристъпи извън огледалото и да остави място, в което тя да скочи. Илюзии поддържаха света, а тя бе ужасно уморена да поддържа своя.

Низшите жрици зад нея се суетяха нервно и само звукът от това стигаше, за да се раздразни. Бяха избягали от леглата си и лежащите в тях мъже веднага щом вестта бе стигнала до тях. Представяше си ги преобразени, захвърлили яркоцветни коприни и загърнати вместо тях в тъмните си лъскави пера. Уста, изкривени в клюнове. Бездиханни, тревожни слова, сливащи се в безсмислен грак. И лъхащата на плесен топлина на телата им вече изпълваше стаята, а дългопръстите им стъпала дращеха и ровеха в бялата тор на възбудата им, а след миг Емрал Ланеар щеше да се извърне от огледалото, да ги погледне и да се усмихне на смъртта на илюзиите.

— Жена! — изсъска някоя.

— Азатанаи! Казват, че можели да се преобразят в каквото пожелаят.

— Глупости. Подчинени са на същите закони като всички нас: може да бленуваш колкото си искаш да избягаш от това свое грозно лице, Виджила, но дори силата на азатанаи не би могла да ти помогне.

Пронизителен смях.

Емрал се взря в мътното отражение, зачудена какво ли си мисли то, какво вижда то. Трябваше да има някакъв таен диалог между мислене и виждане, каза си тя, в който всяко заключение е спотаено. Но да се видиш в този огледален свят означаваше да съзреш всяка истина. И да не намериш никъде убежище от тях. „Огледалата, боя се, са подкана към самоубийство.“

— Сестра Емрал.

Щом чу познатия глас, усети как нещо в нея изпърха плахо. Но мътното отражение не издаде никакъв страх и Емрал изпита мигновена, необяснима ревност. Все пак задържа погледа си спокоен и не се обърна стреснато.

— Сестра Синтара, време ли е?

Влизането на Висшата жрица, осъзна Емрал, се беше издало малко преди това, с внезапното затишие сред другите. Толкова силно бе влиянието на младата жена — лъскаво злато и капеща кръв. Емрал вече можеше да я види, почти безформена в огледалото, нито красива, нито натрапчива. Сдържа подтика да се пресегне и да забърше фигурата, да заличи съществуването ѝ като петно.

Нямаше нужда от две Висши жрици. Храмът беше древен, посветен някога на речен дух. Самото име на бога беше изтрито от всички записи. Картинните му изображения бяха заличени от стените, но тя знаеше, че река Дорсан Рил е наречена на духа, обитавал някога дълбините ѝ. В онова древно утро, когато бяха положени първите камъни на Карканас, само един жрец беше водил процесиите, ритуалите на преклонение, и бе извършвал необходимите жертвоприношения.

Култовете на Ян и Йедан бяха оцелели от онова време, но Емрал не виждаше в тях нищо повече от кухи фигури, при които аскети измисляха правила на самоотрицание в погрешното си убеждение, че страдание и вяра са едно и също.

Вместо да отговори на тихия въпрос на Емрал, Синтара първо прогони всички останали от стаята. Чак след това отново се обърна към нея.

— Докато Всичкият мрак дойде ли ще се взирате в себе си?

— Оглеждах патината — отвърна Емрал.

— Наредете на кандидатките да го лъснат тогава. — В тона на Синтара се долови първата нотка на раздразнение. — Имаме да обсъдим проблеми.

— Да — отрони най-сетне Емрал и се извърна към Синтара. — Това май стана основната ни работа напоследък. Обсъждането на… проблеми.

— Идат промени, сестра. Трябва да сме в състояние да се възползваме от тях.

Емрал огледа замислено по-младата жена: гладките ѝ черти, ненужната багра около издължените ѝ изкусителни очи, съвършено оформените ѝ устни. И си помисли за жестокия портрет, който Кадаспала бе нарисувал на Синтара… макар че навярно само тя го виждаше като жесток. Изобразената на него неведнъж бе изказвала възхищението си от интерпретацията. Но Емрал не можеше да е сигурна дали възхищението на Синтара не е към изобразената жена, а не към гения на Кадаспала.

— Трябва да сме в състояние да оцелеем, сестра Синтара. Да се търсят изгоди е малко преждевременно.

— Това, че сте стара, не е по моя вина, сестра Емрал. Майка Тъма ви задържа на високия ранг от съжаление, подозирам, но това също си е нейно решение. Ние тук създаваме религия, а вие, вместо да ликувате от възможностите, се съпротивлявате на всеки завой.

— От съпротивлението идва истината — отвърна Емрал.

— Каква истина?

— Проблеми ли обсъждаме сега, сестра Синтара?

— Дошла е азатанаи от Витр. Всеки момент ще се появи, все едно че е издигната от шейките.

Емрал повдигна вежди.

— Да се опълчи на Майка Тъма? Едва ли.

— Знаехте ли, че Хун Раал е в Карканас?

— Разгледах молбата му за аудиенция, да.

— Не е трябвало да му отказвате — отвърна Синтара. — За щастие той ме потърси и поговорихме. Азатанаи е била намерена от отряд на Стражите на Външния предел и Страж е придружил жената насам — преди да се намесят монасите. Азатанаи е била отведена веднага на среща с Шеканто и била гост в манастира за две нощи. Започвате ли да проумявате?

— Не отказах на Хун Раал. По-скоро не видях нужда да се бърза. Той ли ви каза това? И какви според вас биха могли да са причините му толкова припряно да ви уведоми, сестра Синтара? Позволете ми да предположа. Иска да втълпи идеята, че тази азатанаи представлява заплаха, и така да получи от Майка Тъма заповед отново да призове на оръжие легиона на Урусандер.

Синтара се намръщи.

— Тя е дошла от Витр.

— Тя е азатанаи. Може би наистина е дошла от Витр, но не е от него. Откога азатанаите представляват заплаха за нас? Ако Хун Раал постигне своето, как ще реагират благородниците на възкресяването на легиона на Урусандер в пълната му мощ? Особено в този момент, когато цял Карканас говори за свещен брак?

— Свещен брак? Уверявам ви сестра Емрал, мълвата по улиците е само за Драконъс и какво би могъл да направи той, ако такъв съюз бъде обявен.

— Само защото са продължили да разсъждават в същата посока, както и вие, изглежда, сестра. Драконъс несъмнено… дали ще бъде поднесена главата му на блюдо за умилостивяване на благородниците? И колко дълго ще продължи тази радост, когато двайсетина неблагородни командири на кохорти на Урусандер нахлуят с кални ботуши във Великата зала на Цитаделата? Прогонването на Драконъс от леглото ѝ е жалка компенсация за разреждането на властта на знатните. Завръщането на легиона на Урусандер ще бъде изваден меч, вдигнат високо над главите ни. И вие сте готова да танцувате за тях?

При последните думи лицето на Синтара помръкна. Слуховете за детството ѝ, прекарано като улична танцьорка — с уста около членовете на пияни старци, — все още не бяха заглъхнали съвсем. Емрал и агентите ѝ не бяха направили нищо, за да ги разпръснат, разбира се. Но пък и нейните разпространители на клюки неуморно уронваха репутацията на самата Емрал. „Така че винаги има неща за обсъждане.“

— Изглежда — заговори след малко Синтара, — напоследък сте запозната добре с уличните слухове, сестра Емрал.

— Достатъчно, за да знам, че омразата към Драконъс произтича от ревност…

— И нарастващата му власт!

Емрал се взря в Синтара.

— И вие ли вече сте заблудена като останалите? Той няма никаква власт. Той е любовникът ѝ и нищо повече. Консорт.

— Който удвои броя на домашните си стражи през последните три месеца.

Емрал сви рамене и се обърна отново към огледалото.

— На негово място щях да направя същото. Мразен от легиона и простосмъртните, плашещ знатните. За да премахне заплахата от това, би било по-добре да се омъжи за него, вместо за Урусандер.

— Добре, че Майка Тъма не търси нашия съвет — сопна се Синтара.

— По това сме съгласни — отвърна Емрал.

— Но дори и това ще се промени, сестра Емрал. Тогава какво? Нима ще застанем пред нея озъбени и разпенени една на друга?

— С малко късмет, ще сте пораснали дотогава и ще сте станали по-благоразумна.

— Така ли обяснявате бръчките на лицето си? След като непрекъснато се гледате в огледалото, би трябвало вече добре да знаете недостатъците си.

— Но, сестра Синтара — отвърна Емрал на смътната фигура, застанала зад отражението ѝ, — не гледам себе си.

Капло Дриим и магьосник Реш яздеха в челото на процесията. Зад тях, сама и с половин дузина шейки след нея, яздеше Т’рисс, на коня си от усукани и сплетени стръкове трева. Черните стебла бяха избелели в смъртта си. Подобието вече бе станало сиво-кафяво и с изсъхването цялото същество се беше стегнало, а тревите бяха заприличали на мускули и гола кост, като животно, чиято кожа е одрана. Дупките на очите му бяха вече замрежени от паяжина. Капло едва се сдържаше да не се обърне за пореден път през рамо към жената азатанаи и ужасния ѝ кон.

Дланите му бяха потни в кожените ръкавици. Краят на гората вече се виждаше в откос вяла слънчева светлина, сякаш сянката на облаци бе заседнала в очите му, и той едва успя да надвие трепета си.

Магьосник Реш до него беше нетипично смълчан.

Бяха отвели Т’рисс в манастира Ян и влязоха в двора, пълен с монаси, повикани от нивите и събрани, за да поздравят официално жената азатанаи. Мнозина в тълпата се присвиха уплашено, като видяха коня от трева, или може би от нарастващата сила на ездачката му, която според Реш се излъчваше от нея на невидими, но осезаеми вълни, или от безизразното ѝ лице и равнодушните ѝ очи.

Почти нищо не беше казано по пътя до манастира. Никой не знаеше какво водят в обителта. Никой не знаеше що за заплаха представлява тази азатанаи за майка Шеканто. Мисълта, че е родена от Витр, бе ужасяваща. Капло съжаляваше за враждебността на Стража, Фарор Хенд — щеше да е добре, ако я бе разпитал повече за Т’рисс: за първите мигове на срещата им, за подробностите около пътуването им през Блещукаща съдба.

Политиката беше нещо, което се носеше като втора кожа — гладка като коприна, щом я погалиш, но настръхваща, потъркаш ли я срещу косъма. Капло еднакво бързо си създаваше и врагове, и приятели, а с Фарор Хенд бе направил погрешен избор. След като тя вече бе на другата страна, трябваше да помисли как да подрони репутацията ѝ. Но за това трябваше да приложи цялото си лукавство, след като тя бе сгодена за герой на кралството. Жалко, но професията на шпионин бе свързана с много неприятни необходимости. Не беше само безстрашие и романтика, а понякога дори и маската на изкусителност можеше да се окаже грозна.

Мислите му се върнаха към онази съдбовна среща между майка Шеканто и Т’рисс. Без никакво бавене беше влязъл с Реш и жената азатанаи в залата на Майката, наричана Рекилид — думата за „утроба“ на старата реч. Всички свещи от златист восък покрай стените бяха запалени и къпеха кръглото помещение в мека жълта светлина, която сякаш се извисяваше към сводестия позлатен таван. Огромният килим с наситени землисти багри бе достатъчно дебел, за да приглуши звука на стъпките им, когато закрачиха към чакащата ги майка Шеканто, седнала в богато украсения си си служебен стол.

Спряха на пет крачки от подиума — магьосник Реш отдясно на азатанаи, Капло Дриим отляво.

Капло отдаде чест.

— Майко, разбойниците са унищожени. Със скръб трябва да докладвам, че деца не бяха спасени.

Шеканто махна пренебрежително със сбръчканата си ръка и сълзливите ѝ очи се впиха в Т’рисс, която сякаш оглеждаше килима под краката си.

— Магьосник Реш. — Майката изрече името като заповед.

Реш се поклони и каза:

— Майко, докладът на Стража е, че тази жена е излязла от Витр. Придружителката ѝ я нарече Т’рисс.

— Страж, владеещ древната реч значи.

— Фарор Хенд от Дурав, майко.

— Имаше мъдри и образовани родители — каза Шеканто. Беше събрала ръце в скута си и те мърдаха неспокойно, сякаш за да смири невидим вътрешен трепет, но очите ѝ не се откъсваха от Т’рисс. Повдигна брадичка и каза високо: — Ще бъдете ли наша гостенка, Т’рисс?

Жената азатанаи вдигна очи към нея, после отново извърна поглед, този път да огледа стените.

— Тази светлина е хубава — рече тя. — Видях шадраван в двора, но ми се стори плитък. Сухота има тук, която не подхожда за дом на майка.

Реш изсумтя, но жестът на Шеканто го накара да замълчи, а след това тя каза:

— Щом няма да сте наша гостенка, Родена от Витр, няма да ви бавим повече. Желанието ви е да говорите с Майка Тъма? Ще ви осигурим подходящ ескорт.

— Вярата ви е празна — каза Т’рисс. — Но предполагам, че вече знаете това. Някога имаше един дух, бог един вид. От реката наблизо. Протягаше се през земята, пулсираше в кладенеца, който сте изкопали в двора. Но сега дори шадраванът е безжизнен. С оковаването и обуздаването на силата на водата вие сте оковали духа и сте отнели живота му. Свободните ще живеят, но затворниците ще умрат.

— Изглежда, че ви липсва — отвърна Шеканто и този път трепетът ѝ беше видим — обичайният азатанайски такт.

— Такт? — Очите на Т’рисс продължаваха да шарят из стаята, по-скоро разсеяно, отколкото неспокойно. — Майко, сигурна съм, че имате предвид весело снизхождение. Много неща развеселяват азатанаите и превъзходството ни е под съмнение. Кажете ми, често ли ви посещаваме? Мисля, че не, откакто силата, която сега избуява в това владение, наречено Куралд Галайн, е повод за страх. — Беше изула странните си мокасини от трева и ровеше с пръстите на единия си крак в дебелия вълнен килим. — Някой ще дойде скоро, мисля.

— Значи този някой не сте вие? — попита Шеканто.

— Вие умирате.

— Разбира се, че умирам!

— Никой бог не ви подкрепя.

— Никой бог не подкрепя никого от нас!

— Това е вълна. От космите на животни. Гледате тези животни за космите им, макар че някои убивате — новородените и много старите. В месото има миризма, когато е старо, но месото на младото животно е изключително вкусно. Майко, жените на разбойниците разпраха гърлата на децата си — не искат да ви дадат нищо. Много от монасите ви са стари. Вашият култ умира.

Шеканто се отпусна в стола си и каза:

— Махнете я оттук.

— Приемам предложението ви — заяви изведнъж Т’рисс. — Ще ви гостувам, за тази нощ и следващата. След това ще потеглим за Карканас. Вече съм убедена, че Майка Тъма е направила голяма грешка. — Обърна се към изхода. — Сега ще се изкъпя в шадравана.

— Магьосник Реш — каза Шеканто, — придружете гостенката ни до шадравана. Лейтенант, останете за малко.

Т’рисс остави странните си мокасини където ги бе изритала и излезе след Реш от залата. Щом тежките завеси отново се отпуснаха, Шеканто се надигна от стола си.

— Убиха собствените си деца? Следващия път действайте по-внимателно. Нападнете през нощта. Убийте първо майките. Провалът ви е тежка рана.

— Загубихме поколение от войните — отвърна Капло — и това не може да се замени за един ден, не и от един лагер скитници. Майко, те се биха с яростта на вълци. Ще навлезем по-навътре следващия път и ще приложим тактиката, която описахте.

Шеканто стоеше на подиума, висока и мършава, с набръчкана кожа и изпъкнали кости под халата. Под провисналата ѝ гуша се виждаха очертанията на ребрата ѝ, а вдлъбнатините под щръкналите ѝ ключици изглеждаха невъзможно дълбоки. „Разбира се, че умирам!“ Това признание го бе поразило. В крехкостта на Майката имаше нещо повече от двете ѝ хиляди години живот. Казваха, че сред азатанаите имало велики лечители. Капло се зачуди дали някоя отчаяна надежда не е умряла при тази среща с Т’рисс.

— Все още не съм мъртва — каза Шеканто и очите ѝ се впиха в него, остри като ножове.

— Майко, според мен тази Т’рисс е увредена азатанаи. Витр е отнел много от ума ѝ.

— Толкова по-голям е поводът за загриженост, лейтенант. Може да е луда, но силата ѝ си остава и не е смекчена от задръжките на разума. Иска аудиенция с Майка Тъма? Ти ще си придружителят ѝ. Дръж уменията си в готовност.

— Майко, при всичките ми умения, не мисля, че е възможно да убия азатанаи.

— Може би. И може да загинеш при опита. Така да бъде.

— Толкова ли е скъпа Майка Тъма за нас? — попита Капло. — Освен това бих се изумил, ако разбера, че тази, която е готова да си присвои титлата Майка на Нощта, е неспособна да се защити сама.

— Само с мрака се защитава тя — отвърна Шеканто. — Само с мрака се съхранява. А в този мрак се доверява само на един мъж и този мъж не е наш. Всъщност казват ми, че е напуснал Куралд Галайн. Заминал на запад, в земите на азатанаите. Стари подозрения са се събудили в мен.

Капло я изгледа мълчаливо: лицето ѝ, вече в профил, бе клюнесто и изпито.

— Подозрения, които не сте споделили със своя избран убиец, майко.

— Няма и да го направя, след като е невъзможно да се докаже. Излагам те на риск, лейтенант. Може дори да те загубя заради защитата на Майка Тъма. Не че тя ни е нужна. Не. Но ни е нужна нейната благодарност — и увереността ѝ в нашата вярност.

— Платена с моята кръв.

— Платена с твоята кръв.

— Дори азатанаи не може да разкъса мрака, загърнал Майка Тъма.

Древните очи се впиха в него.

— Не можеш да си сигурен в това. Нима не се прокрадва дарбата ѝ сред най-близките ѝ деца? Казват, че Аномандър нямал нужда от светлина в личните си покои — слуги донасят за прашасали свещи, фитилът им дори не е почернял. Но имало оставени книги и карти, разтворени на масата, и ръкописи с неговия почерк. Нямаме никакъв достъп до тази нейна магия, но това не значи, че има пречка за други.

— Това назначение ме притеснява, майко. Има твърде много неизвестни. Няма ли да е по-разумно да я убия тук, в манастира? Преди да се е оказала по-сериозна заплаха за владението ни?

— Присъствието ѝ тук е известно, лейтенант. Стражите са я поверили на грижите ни.

Капло кимна.

— За да ги убедим, дадохме гаранция за безопасността ѝ. Но всички тези неща са условни. Има достатъчно прецеденти за непредсказуемостта на гостенката ни, за да звучи достоверно една версия, че тя е прибегнала до насилие. Може би срещу вас или сред монасите. Да, може да понесем възмущение и обвинение, но при липсата на подробности думата ни ще устои и ще надделее. Както ме учихте преди много години, един убиец се стреми да контролира колкото е възможно момента на убийството. Боя се точно от тази загуба на контрол, когато ще сме в Залата на Нощта, на аудиенция с Майка Тъма и кой знае колко много присъстващи други нейни съветници.

— Тези другите, лейтенант — каза Шеканто, — ще мислят преди всичко за защитата на Майка Тъма, не на азатанаи.

— Много години са минали, откакто за последен път сте напускали манастира, майко. Виждал съм как се бие Аномандър и дори в зала, голяма колкото на Майка Тъма, смятам, че ще стигне до мен преди да мога да убия азатанаи. Ако не той, тогава Силхас Руин. — Погледът ѝ не трепна и той продължи: — Може да са придобили уменията си от магията на Майка Тъма. Или пък дарбата им е напълно естествена. Тъй или иначе, оценявам шанса си за успех като много нищожен. При това положение, ако ви разбирам, животът ми трябва да бъде принесен в жертва като символ за верността на шейките.

— Говорим за заплахата, която тази Т’рисс може да представлява за Майка Тъма. Искам да си в готовност за такава възможност.

— Разбира се.

— И вярвам, че ще разбереш, ако дойде моментът саможертвата ти да се окаже необходима. В края на краищата ние ще сме тези, които ще заведат азатанаи на среща с Майка Тъма.

Капло повдигна вежди.

— Оправдание за последствията? А ако никой не оцелее от битката освен Т’рисс?

— Тогава малцина ще възразят, че всички сме изгубени, лейтенант. Впрочем, в Карканас ще имаш и други отговорности. Слушай и помни.

Скоро след това Капло излезе на двора и тръгна към шадравана. Магьосникът Реш стоеше на почтително разстояние от Т’рисс, която газеше гола в дълбоката до колене вода и капките блестяха по смуглата ѝ кожа. По раменете ѝ се виждаха следи от слънчево изгаряне и това напомни на Капло за сменящи кожата си змии. Освен магьосника и азатанаи никой друг не се виждаше из двора.

„Децата или бягат от голата плът, или зяпват. Но е неприлично да зяпнеш. Колкото до мен, просто съм възхитен.“

Спря до Реш.

— Казват, че винаги си оставаме ученици, каквато и да е възрастта ни.

— Някои уроци често се повтарят, но никога не се научават докрай — изсумтя Реш. — Виждам пред себе си трактат за живота.

— Критиците ще те захапят жестоко.

— Ще са като комари по кожата ми. Настървени съразмерно, но размерът е малък.

— Значи ще гледам с радост нахапаната ти и наранена същност.

— Ето, че думите ти издават тайно възхищение към жестоките, Капло.

— Всяка измяна започва или свършва с думи.

— Жестоки?

— Така предполагам, Реш.

Т’рисс беше отишла в другия край на шадравана и сега седеше на широкия ръб, извърнала лице към слънцето и затворила очи.

— Ако Майка Тъма бе отхвърлила силата на Нощта и беше взела вместо нея силата на Мълчанието, щеше да има вечен мир — каза Реш.

— Значи намекваш, че всички случаи на насилие включват някакъв вид измяна?

— О, да. И това ще е първият ми и основен урок в списъка от уроци, които така и не научих.

— Ястребът изменя на заека? Гущерчето на мухата?

— В известен смисъл определено да, мой гаден приятелю.

— В такъв случай всички сме обречени да изменяме, след като измяната, изглежда, е присъща на самото оцеляване.

Реш се извърна към него.

— Не си ли виждал терзанието на философите? Ликуването на гузната им съвест, страстното мъмрене на самите тях и на всичките им ближни? Всички сме изменили на обещанието за вечен мир, а не е ли имало един век, много отдавна, когато смъртта е била непозната? Когато самото препитание е било без цена или жертва?

Тази идея бе стара шега между тях.

— Магьоснико — отвърна Капло, — всички философи, които съм виждал, са или пияни, или безчувствени.

— Това е скръб от загубата, приятелю, и затъване в разбирането.

— Това е слабост на волята по-вероятно.

— Воля, пречупена и безпомощна под атаката на прозрението. Когато сме притиснати на колене, светът се свива.

Капло въздъхна.

— Ах, Реш, но не всяко прозрение идва като атака.

— Даваш ми повод да пия.

— Значи доводът ти е слаб.

— И ето, аз съм единственият философ, достатъчно смел да го признае.

— Само защото си трезвен, а винаги съм оспорвал куража на трезвостта.

Млъкнаха, понеже Т’рисс стана и тръгна към тях. Щом дойде, присви очи към Капло и каза:

— Е, значи майката ви посъветва да не ме убивате? Това е добре. Нямаше да ви хареса моята кръв на ръцете ви, лейтенант.

Капло помълча, а после каза:

— Подозирате ни в крайности. Това е непристойно.

Тя кимна.

— Да.

— Радвам се, че сте съгласна…

— Убийството винаги е непристойно — продължи тя. — Усетих недоверието у приятелката ми Фарор Хенд при вашата намеса. В недоволството ѝ имаше много нива.

— Не ви мислим лошото — заяви Капло. — Но ако се наложи, ще защитим своето.

— Виждам много място за дебат, лейтенант, за това какво включва вашето „свое“. Разбира се, вие разчитате на тази неопределеност.

— Този коментар лично за мен ли се отнася, или за хората изобщо?

— Не познавам достатъчно „хора“, за да съдя — отвърна Т’рисс, седна пред тях и погали с ръка топлата вода. — Знам, че сте убиец и че на двама ви са дадени основания за необходимостта на убийството, и че се събирате с други „свои“, за да изтъкнете нужните оправдания.

Реш сякаш онемя. Покашля се и каза:

— Гост, моля ви, сдържайте силата си.

— Мислите ли, че тази сила е моя, магьоснико? — Тя се усмихна и стана. — Уморена съм. Виждам монах на входа — ще може ли да ме заведе до стаята ми?

— Момент — спря я Капло, погледна Реш, видя, че се е превил на две като от болка, и попита: — Щом силата не е ваша, чия е тогава?

— Вашият речен бог беше мъртъв. Вече не е.

Той я зяпна невярващо.

А Т’рисс добави:

— Сега трябва да се преборите с това, което претендирате, че почитате, и да дадете отговор на много неща, които сте направили в негово име. Чудно ли е, че приятелят ви е уплашен?

И тръгна през двора.

Капло се обърна към приятеля си.

— Реш? Какво ти стана? Истината ли говори тя?

Магьосникът го погледна с подивели очи.

— Гняв.

След този случай гостенката азатанаи остана в стаята си и се хранеше сама. На третата сутрин се появи в двора, яхна коня си от трева и зачака останалите.

Майка Шеканто беше прикована на легло. Беше загубила всякаква власт над тялото си и не можеше да се движи, дори да вдигне ръка. Дробовете ѝ се пълнеха с течност, дъхът ѝ излизаше на къси хрипове, а очите ѝ пърхаха като пленени птици.

„Ястребът предава заека. Гущерът предава мухата. Бог беше огънат под волята ни. И богът сега се гневи.“

Ездачи вече бяха пратени до манастира Йедан по заповед на Реш и вест беше пристигнала в нощта преди тръгването им за Карканас. Отец Скеленал беше тръгнал. Тринайсет от най-старите сестри бяха умрели. А във Великия кладенец на Древния бог водата вреше. Парата се вдигаше на стълб, който можеше да се види от края на гората южно от обителта.

Когато Реш заяви, че ще остане, за да изчака идването на Скеленал, Т’рисс се обърна към него и каза:

— Няма да сте нужен тук. Вашата майка ще се съвземе. Ще говори насаме с мъжа, с когото е жизнено обвързана. Вие ще ме придружите, магьосник Реш.

— Защо? — попита той и Капло стъписано осъзна, че приятелят му дори не оспори правото на азатанаи да му заповядва.

— Кой обитава леса северно от Карканас? — попита тя.

Реш сви рамене.

— Прокудени. Полудив народ. Бракониери, престъпници…

— Отрекли се — каза Капло.

— Вашата майка и вашият отец трябва да се подготвят.

— За какво? — попита Капло.

— За това, което трябва да покажа на магьосник Реш. Ще започне в гората, но също и по самата река и по улиците на Карканас… докато Майка Тъма осъзнае предизвикателството.

— Какво ще ѝ кажете? — попита Реш, гласът му трепереше.

— На Майка Тъма? — Т’рисс подръпна сплетените от трева юзди. — Мисля, че няма да са нужни думи, магьоснико. Щом ме види, тя ще разбере.

— Заплашвате ли я? — попита Капло.

— И да я заплашвам, лейтенант, нищо не можете да направите. Нито вие, нито стражите ѝ. Но не, самата аз не представлявам заплаха за Майка Тъма и за това имате думата ми, за да я оцените или пренебрегнете, според характера ви. Това, което нося, е промяна. Ще го приеме ли, или ще се възпротиви? Само тя може да отговори на това.

Яздиха мълчаливо от манастира, по южния път, който ги отведе много на изток от манастира Йедан, преди да навлязат в Младия лес.

Последните думи, които Т’рисс каза на тръгване, бяха:

— Вече разбирам загадката на водата. В мир тя тече бистра. Когато застана пред Майка Тъма, водата между нас ще се размъти. Но обещанието остава — един ден тя отново ще потече бистра. Към тази вяра се придържайте всички дори когато хаосът връхлети над света. — Погледна Реш и Капло. — Речният бог ми казва, че водата на Дорсан Рил е тъмна, но не винаги е било така.

„Не винаги е било така. Най-старите ни писания казват същото.

Тази азатанаи е възкресила нашия бог. Тази азатанаи е говорила с нашия бог. Но какво обещава на тайстите?

Хаос.“

Когато навлязоха в леса обаче, Капло не видя нищо необичайно, нищо, което да придаде достоверност на прокобните думи на азатанаи. Обърна се към яздещия до него магьосник с въпрос на устните, но Реш го спря, вдигайки ръка, и каза:

— Още не. Нараства. Размърдват се неща. Сънища терзаят хиляди помръкнали умове. Нещо наистина се пробужда. Ще видим лицето му на връщане.

Капло не притежаваше чувствителността на магьосник Реш и мнозина други във вярата. Шеканто веднъж му бе казала, че още като дете е коленичил пред прагматизма и с това е изгубил дарбата на въображението. Съществуваше противоречие между двете и като сили на личностното те често се вкопчваха в двубой. За някои обаче съществуваше съгласие. Бляновете определяха целта, прагматизмът — пътя към нея. За онези, които притежаваха този баланс, казваха, че са одарени, но това не правеше живота им по-лесен. Тези с ограничен ум, живеещи живота си с препятствия, които се вдигаха пред тях на всяка стъпка, бързо вдигаха подобни препятствия пред „одарените“ си ближни и често биваха непреклонни в убеждението си, че е за добро, и оправдаваха възгледите си с думи като „реалистично“, „практично“ и, разбира се, „прагматично“.

Капло хранеше голяма симпатия към склонните, със съвет или насмешка, да сдържат необузданите мечтатели на света. За него въображението беше опасно и понякога гибелно с непредсказуемостта си. Сред многото жертви, които беше убил, изобретателните му бяха причинявали най-големите главоболия. Не можеше да проследи пътеките на мисленето им.

Ето защо със загубата на въображението си се бе отказал от толкова много други неща. Трудно му беше да почувства каквото и да е за живота на другите. Нямаше интерес, освен професионален, да търси съчувствие и не виждаше причина да измества перспективата си към проблема за мнението, след като мненията му бяха здраво вкоренени в прагматизма и следователно се оказваха в крайна сметка ненакърними.

При все това, докато навлизаха в древната гора, Капло изпита студ, който нямаше нищо общо с внезапното помръкване на слънчевата светлина. Погледна Реш и видя, че лицето му е плувнало в пот.

— Отново ли е съживила силата си? — попита го тихо.

Реш само поклати глава, кратък жест на отрицание, толкова нетипичен за магьосника, че Капло се стъписа и дори малко се уплаши.

Огледа с присвити очи сенките между дърветата от двете страни на пътя. Видя струпана в крайпътните изкопи смет, а по-нататък, на трийсетина крачки навътре в леса вдясно, схлупена колиба, от която се вдигаше пушек, и като че ли някаква фигура, седнала изгърбена зад тлеещ огън — или не беше нищо повече от канара или дънер? Въздухът беше хладен, наситен с миризма на гнило, толкова тежка, че чак задавяше с всеки поет дъх. Нямаше почти никакъв звук освен лая на куче някъде в далечината и тропота на копита по калните камъни.

Никога, когато бе минавал оттук, на път от и за Карканас, Капло не бе обръщал внимание на гората. Като че ли имаше толкова нападали дънери, колкото и растящи дървета, но сега осъзна, че това е вярно само за онези непосредствено до пътя. Нещата ставаха по-диви по-навътре в леса, където сумракът беше саван, непроницаем за ничий взор, и за да минеш през него щеше да ти трябва факла или фенер. Беше изумително да си помислиш, че хора живеят в този лес, скрити и затворени в един вечно свиващ се свят.

— Те са свободни — каза напрегнато Реш.

Капло се сепна.

— Приятелю, за кого говориш?

— Свободни по начини, изгубени за нас. Виждаш ограниченията им, привидната им бедност. Виждаш ги като пропаднали, забравени, невежи.

— Реш, но аз изобщо не ги виждам.

— А те са свободни — настоя Реш. Ръцете му се бяха свили в юмруци и стискаха юздите. — Никакви десятъци, никакви данъци, които да плащат. Може би дори парите са им непознати и всичко, което може да се нарече богатство, е на едно пресягане на сръчни ръце пред погледа на обични очи. Капло, когато изчезне и последната гора, с нея ще свършат и последните свободни хора на света.

Капло помисли малко, после сви рамене.

— Няма да забележим загубата.

— Да, и ето защо: защото те са пазителите на нашата съвест.

— Нищо чудно, че изобщо не ги виждам.

— Да — отвърна Реш и тонът му заличи цялата ирония в думите на Капло.

Раздразнен и притеснен от тази гора, Капло се намръщи и каза:

— Нямаме никаква полза да превъзнасяме разорените.

— Не говоря за онези, които са избягали от нашия начин на живот — отвърна Реш. — Макар че някой би могъл да заяви, че с избор или случайно те тръгват срещу нас, докато ние затъваме все по-дълбоко в свят на самозаблуда. Все едно. Говоря за онези, които никога не са били опитомени. Те все още живеят в този лес — може би са останали само стотина. Едва ли са повече. А ние им отнемаме дома, дърво по дърво, сянка по сянка. Да знаеш твърде много означава да загубиш чудото на загадката. В отговора на всеки въпрос забравяме стойността на незнанието.

— Никаква стойност няма в незнанието. Стига, Реш, зарежи тези глупости. Стойността на незнанието? Каква стойност?

— Нямаш отговор и така можеш да заключиш, че отговор не съществува. И в твоята реакция, о, бледи окаянико, е урокът.

— Гатанки ли пак? Знаеш, че мразя гатанките. Хайде, кажи ми какво пропускам. Какво се печели от незнанието?

— Смирение, глупако.

Т’рисс зад тях заговори и гласът ѝ отекна със свръхестествена яснота.

— Унизили сте се в ритуал. Видях го на двора, много пъти. Но жестът е механичен — дори в новооткрития ви страх смисълът на това унижение е изгубен.

— Моля, обяснете се, азатанаи — каза Реш сърдито.

— Добре. Вие изсичате олтар от камък. Рисувате образа на вълни по стената и така създавате символ на онова, което искате да почитате. Давате му хиляда имена и си представяте хиляда лица. Или едно-единствено име, едно-единствено лице. След това коленичите или се кланяте, или лежите по корем на земята, унизявате се в раболепие и можете да наречете жеста смирен пред вашия бог, и да видите в позата си праведно смирение.

— Всичко това е съвсем точно — каза Реш.

— Именно. И по този начин губите смисъла на ритуала, докато ритуалът сам по себе си се превърне в смисъла. Това не са жестове на раболепие. Нито израз, че волята ви отстъпва пред по-велика сила. Това не е отношението, което търси вашият бог, и все пак настоявате на него. Речният бог не е източникът на почитта ви — или по-скоро не би трябвало да е. Речният бог среща погледа ви и копнее за разбирането ви — не за самия него като по-велика сила, а за разбирането на смисъла на съществуването му.

— А кой е смисълът? — настоя Реш.

— Спомнете си жеста на унижение, магьоснико. Правите го в признание за своето смирение. Силите на един бог са неизмерими и вие предавате живота си в ръцете му. Но той не иска живота ви и не знае какво да прави с вашата копнееща безпомощна душа. В ритуалите и символите вие сте изгубили себе си. Ако богът можеше да ви накара да разберете, щеше да ви накара да разберете тази проста истина: единственото нещо, достойно за преклонение, е самото смирение.

Капло изсумтя и понечи да заговори, да затрупа с насмешка твърдението ѝ… но не беше нужен дори жестът на Реш, за да прехапе език. Вярно, нямаше никакво въображение, но дори той можеше да види предсказуемия шаблон на поведение в това объркване на ритуал и смисъл, на символ и истина.

— Тогава — каза дрезгаво Реш — какво иска от нас нашият бог?

— Мило дете — отвърна Т’рисс. — Иска да сте свободни.

Капло не се зарадва на откровението. Беше стъписан и това, което най-много го глождеше, беше, че разбра, с абсолютна яснота, аргумента на азатанаи. По-рано тя им беше заявила, че са убили своя древен речен бог. С подчиняването на водата на ежедневните нужди, с отнемането на свободата ѝ, бяха убили самото същество, което искаха да почитат. Тъй че беше съвсем логично богът да желае свобода и в тази свобода — прероден живот.

Не знаеше как тя е възкресила този речен бог, но нямаше нищо престорено, когато им беше казала, че промяната идва при всички тях.

След думите ѝ продължиха да яздят в напрегнато мълчание и когато Капло погледна магьосник Реш, видя, че приятелят му плаче тихо, и блясъкът на сълзите му, толкова сурови по страните му, бе като горчив дар в сумрака.

„В сълзите водата е волна.“ Едно от най-старите стихотворения, написано от неизвестен автор. Поколения бяха спорили за значението му, използвайки термини като прозаично и профанно. Но само от няколкото думи, изречени от Т’рисс, смисълът изведнъж бе станал ясен и Капло почти можеше да чуе съжалението, отекващо в измъченото дращене на перото на онзи неизвестен съкрушен поет.

Истина, заровена в загадъчни думи. Ето как въображението можеше да е и дар, и проклятие. Колкото до него самия, щеше да предпочете да остане в неведение, но вече беше твърде късно за това.

След дългата езда, загърнати в мълчание и скръб, стигнаха до края на гората и градът Карканас се извиси пред тях, вкопчен в бреговете на Дорсан Рил като огромен юмрук от черен камък.

Старият храм в сърцевината на Цитаделата винаги напомняше на Върховната жрица Емрал Ланеар за затворено око в дълбока кухина. Костите се издаваха навън от този сляп център на ъгловати пристройки с черния камък, струпан в няколко различни архитектурни стила, за да образуват нещо като разбит череп, сплескан от собствената си тежест и понесеното неописуемо бреме. Нищо красиво нямаше в Цитаделата и колкото и да гъмжеше от живот тук, по коридори, зали, вити стълбища и мухлясали подземия, това събуждаше в ума ѝ представата за буболечки, затворени в череп и мъчещи се отчаяно да изпъплят навън.

Камъните бяха безчувствени, тъй че окото оставаше затворено. Човек може да гледа едно безжизнено лице толкова дълго, колкото пожелае. Ако то наистина е безжизнено, няма никога да се промени. Никакво трепване на клепачи. Никакво поемане на дъх, нищо, което да стъписа гледащия със заличаване на истината или с отмяна на времето.

Вървеше с отмерена стъпка до сестра Синтара към Великата зала, някогашния неф на храма. Зад тях се точеха десетина жрици, пърхащата им възбуда заглъхваше, докато с всяка крачка пътят напред ставаше все по-тъмен, опълчил се на свещите и поглъщащ светлината на факлите по стените от двете страни.

Никой не можеше да се доближи до особата на Майка Тъма, без да забави стъпките си, и макар свръхестественият взор вече да беше обичаен сред жриците и най-близките до избраната им богиня, във въздуха оставаше едно незаличимо напрежение и студ, който проникваше дълбоко в костите. Ръцете неволно потръпваха. Дъхът се накъсваше и въздухът хапеше дробовете.

На петнайсет крачки от входа Емрал усети как нещо тупна на челото ѝ и после потече надолу до веждата. Миг по-късно ахна, щом мократа вадичка замръзна на лицето ѝ. Друга капка падна на ръката ѝ, която държеше Ножницата, и тя погледна и видя как водното мънисто мигновено се превърна в лед. Кожата под него изтръпна.

В града навън нямаше никакъв дъжд. А тези коридори бяха толкова сухи, че отнемаха жизнеността и здравето на най-младите жрици — това бе истина за цялата Цитадела.

Зад нея се чуха ахкания: изненадани и ужасени.

Сестра Синтара спря и връчи Скиптъра на Емрал.

— Прибери го в Ножницата, сестра. Нещо става.

Не можеше да има никакво съмнение за това. Емрал взе палката от желязо и черно дърво и я пъхна в защитната обвивка.

Капки замръзваща вода вече се сипеха върху всички. Емрал погледна нагоре и видя лъскавината на скреж, покрил закръгления свод на тавана.

Осъзнаването нахлу в ума ѝ на порой, а с него — и удивлението. Вкусът му беше горчив.

— Окото се е отворило — промълви тя.

Погледът на Синтара бе почти обвиняващ.

— Какво око? Това е дело на азатанаи! Тя напада владението на Майка Тъма. Това не е нищо друго освен разбулване на сила, подигравка със светостта на храма!

— Светостта на храма ли, сестра? Да, но не е подигравка. — Погледна към присвитите уплашени жрици. — Процесията свърши. Върнете се по килиите си. Бързо!

Те запърхаха и се разпръснаха като подплашени птици.

— Не ти командваш тази процесия — сопна се Синтара.

— Боядисай бръчките си с жлъч и гняв, сестра, ако виждаш само толкова. Аз не съм…

Тежки стъпки прокънтяха по коридора, тя се обърна и видя идващия към тях Аномандър, двамата му братя бяха зад него. Капки замръзнала вода отскачаха от бронята им като късчета диамант.

— Емрал — каза Аномандър. — Азатанаи влиза през градската порта. Реката се е вдигнала и водата е заляла улиците. Искам да знам какво мислиш за това.

— Шейките, лорд Аномандър.

— Предизвикват верска война? — изръмжа Силхас Руин. — Луди ли са?

Синтара въртеше очи от Емрал към братята и обратно, на лицето ѝ се бе изписало объркване.

Аномандър погледна към залостените врати и поклати глава.

— Едва ли. Техният култ гледа навътре. Никога не са показвали с нищо, че искат да си върнат стария храм.

Добре разбираше проблема, осъзна тя. Бързината на мисълта му надвишаваше дори нейната.

— Може би сте прав, милорд. В такъв случай трябва да са също толкова объркани като нас. Достатъчно ли е, за да ги смятаме за потенциални съюзници?

— Не толкова, че да се уповаваме на това, според мен. Безизходицата е тяхна — допускам, че в манастирите цари хаос. Почитането на мъртъв бог гарантира едно нещо и то е неограничената свобода на жречеството.

— Но сега…

Той кимна.

— Плановете им са разстроени. Изправени са пред предизвикателство от най-неочаквана посока.

— Ако мисълта им е гъвкава — каза Емрал, — ще видят в това потенциална сила, укрепваща позицията, която могат да заемат по въпроса за властта.

— Светски проблеми, да. — Той помълча, все още без да обръща внимание на Синтара, а след това продължи: — Уведомиха ме, че майка Шеканто лежи тежко болна… последствие от срещата, мисля. И че Скеленал бърза да иде при нея. Стари са, но едва ли са глупави.

— Тогава трябва да потърсим магьосник Реш и вещица Сувера, за да разберем какво можем да очакваме от шейките — каза Силхас.

Още един остър ум, отбеляза Емрал. Можеше да прости на Андарист за разсеяното му мълчание, макар да знаеше добре, че от тримата братя неговата проницателност почти не отстъпва на почти легендарния талант на Аномандър в тази област. Въпреки че се проявяваше осезаемо по-бавно. Обърна се към Силхас.

— Уведомиха ме, че придружителите на азатанаи са магьосник Реш и лейтенант Капло Дриим.

— Капло — повтори Силхас.

— Да — отрони замислено Аномандър. — Това е интересно.

— Шеканто е уплашена — заключи Емрал. — Не може да има друго обяснение за Капло Дриим. — Погледна Аномандър. — Ще държи азатанаи под око, несъмнено.

— Съгласен съм. Но това е паника на Шеканто, не наша. Не виждам полза в това пратеник да бъде убит в нозете на Майка Тъма.

— Лорд Аномандър — попита Емрал. — Можете ли да го предотвратите?

— Имаме предимството на очакването — отвърна Аномандър и се обърна към Силхас, а той кимна и вдигна рамене.

— Всички се колебаете — отбеляза Емрал.

Замръзналият дъжд продължаваше да вали. Зърна град се трупаха на пода.

Аномандър въздъхна.

— С меч в ръка Капло Дриим е по-бърз от всеки, когото съм виждал. Би могло да съм до него и пак да не успея.

— Тогава стойте между него и азатанаи — изсъска Синтара. — Те идват, а ние тук си кудкудякаме като кокошки и губим време! Майка Тъма трябва да бъде предупредена…

— Тя знае и не ѝ трябва повече от нас — каза Аномандър. — Сестра Синтара, ние, кокошките, имаме много неща да решим тук, но вие настоявате да кълвете из двора.

— Аз съм избраната ѝ Висша жрица!

— Издигането ви целеше да облекчи сестра Емрал от административното бреме — отвърна Аномандър. — Майка Тъма не осъзна добре користната ви амбиция, а ако мислите, че висши пиленца и мокър полог са най-сигурният път към власт, мога ли да ви напомня поемата на Галан „Трофеи от младост“? В края на поемата дори думите умират. — Обърна се към Емрал. — Висша жрице, ще реша проблема с Капло Дриим преди да влезем във Великата зала.

— Успокоихте ме — отвърна тя, като се мъчеше да прикрие изумлението си от думите на Аномандър към Синтара. Издигане, за да се облекчи администрацията? Не беше знаела това. „А сега… има ли съжаление?“

— Каква впрочем е тази работа с някакъв възкресен речен бог? — попита Силхас.

Изпълни я облекчение. Тези братя, първите избрани сред чедата на Майка Тъма, умееха да правят крехък всеки страх и след това да го разбият с енергична самоувереност. Всеки път, щом ги погледнеше — Аномандър, Силхас и особено Андарист, — виждаше баща им и любовта в нея, така окована, така наранена и кървяща под упоритото самобичуване, се надигаше отново с непокорна сила. Наслада в болката, надежда в отдавна нарушени обещания — можеше почти да усети как години се смъкват от нея в присъствието на тези трима синове.

— Мисля, че вече зависи от магьосник Реш — отвърна Емрал на Силхас.

— Ще ги изчакаме тук — заяви Аномандър.

— Твърде много от нас тук предполага слабост — изтъкна Андарист. — Аз ще се оттегля. Силхас?

Силхас се обърна към Аномандър с усмивка.

— Двамата заедно двойно удавяме заплахата и каквото трябва да се удави двойно. Аз отивам с Андарист. Казват, че капитан Келарас бил се върнал и Датенар и Празек го били завели в някаква кръчма. Андарист, предлагам да идем при тях. Аномандър, да попитам ли капитана за отговора на Хуст Хенаралд?

— Защо не? — отвърна Аномандър. — Много съм любопитен.

Двамата братя изсумтяха и се запътиха навън.

Емрал не разбра смисъла на последните думи. Хуст Хенаралд се държеше настрани от всякакви политически машинации. Замисли се какво ли би могъл да иска от него Аномандър. „Глупава жена! Какво друго може да е? О… ако железен вик прокънти в Цитаделата, ехото ще стигне далече.“

Но не беше имало никакво колебание от страна на Андарист или Силхас. Вярата им, че брат им знае какво прави, бе изумителна, предвид обстоятелствата.

„Синове на баща си.

Но недостатъци от майката… моля се да няма.“

— Е, просто ще стоим тук ли? — настоя Синтара.

— Вие не сте нужна — отвърна ѝ Аномандър. — Скрийте се при Майка Тъма.

— Каните ме на лична аудиенция с нашата богиня? — усмихна се самодоволно Синтара. — Ще приема, разбира се. — Махна пренебрежително на всички с бледата си ръка. — Да оставим всякакво благоприличие тук навън, в коридора, естествено. Ще остана над това неудобство, след като, изглежда, само аз разбирам положението на Висша жрица.

— На колене ли ще да е то, Синтара?

Въпреки баграта на лицето ѝ и въпреки сумрака в коридора Синтара видимо пребледня. Гняв лумна в очите ѝ и тя се обърна рязко и закрачи към вратите. Миг след това вече бе вътре. Щом екът на затварящата се врата заглъхна по коридора, Емрал поклати глава.

— Няма да забрави тази обида, лорд Аномандър. А въпреки цялата ѝ суетност не мислете, че е безвредна.

— Беше неразумно — призна Аномандър. — Само че тук не аз рискувам да си навлека гнева ѝ, а вие. За което приемете извиненията ми.

— Не е нужно, милорд. Рязала съм и по-надълбоко много пъти.

— Все пак насаме, несъмнено.

Тя сви рамене.

— При всичките шпиони в този двор се съмнявам, че „насаме“ изобщо съществува.

— В това е опасността от тъмнината — каза Аномандър. — Стане ли невидим, светът е изкусен към интрига.

— Не е лесно да изваеш вяра от светска амбиция, милорд. Раждането на всяка религия неизбежно е буен процес.

— Щеше да е по-кротък — каза Аномандър, щом звукът от влизащи хора в другия край на коридора стигна до тях, — ако Драконъс беше тук.

И толкова лесно, само с една своя фраза успя да изтръгне света изпод нозете ѝ. Тя не му отвърна — не можеше повече да се довери на собствения си глас.

„Не вдигай огледало, за да не би да не харесаш това, което ще видиш.“

Докато реката излизаше от бреговете си и заливаше с мътна вода улиците и уличките на Карканас, докато стъписването и суматохата напираха на вълни пред наводнението, Капло Дриим и магьосник Реш поведоха Т’рисс по главния път от леса към града. Тълпите напираха нагоре по улиците, подгонени от надигащата се зад тях вода, и се трупаха като плавей по билото, очертало наводнената низина.

Наводненията бяха сезонно явление в Карканас, но само напролет. Сега, в разгара на сухото лято, случващото се пораждаше суеверен страх.

Понеслата нечистотии вода заливаше каменната настилка. Капло дръпна юздите и миг след това Реш го последва. Т’рисс спря точно зад тях. Шейките най-отзад също спряха конете си, смълчани и пребледнели.

— Азатанаи — каза Капло. — Ще пострада ли вашият кон, ако яздим през водата?

— Ще продължа пеш — отвърна тя. — Реката се съпротивлява на плена си и с това изрича природна истина.

Магьосникът попита — гласът му леко трепереше:

— Какво ще поиска речният бог от този град? От самата Майка Тъма? Бреговете са укрепени с каменни стени. Мостовете са здрави. Кейовете и стълбовете също. Трябва ли всичко да бъде унищожено в името на свободата на водата?

Т’рисс се смъкна от тревното подобие на кон и отвърна:

— Майка Тъма е осъзнала присъствието му. Тя отстоява владението си.

— Ще има ли битка? — попита я Капло.

Тя го изгледа за миг, а после извърна очи към небето, сякаш невидими думи бяха изваяни по свода му и ги четеше на глас:

— Събуден от съня си, речният бог отваря очи към един много променен свят. Дори възглавницата, на която е бил отпуснал глава, е взета от друг — в Цитаделата има храм, нали? Някога той беше на речния бог, но собствеността е отнета. — Извърна намръщено очи надолу към града пред тях — към стотиците тайсти, пъплещи нагоре по склоновете от двете страни на булеварда. — Разливът вече спада. Мощта на Майка Тъма е впечатляваща.

Закрачи между двамата мъже и навлезе във водата.

Реш въздъхна тежко.

— Ще запазя краката си сухи, ако нямаш нищо против.

Капло кимна и смуши коня си напред.

Продължиха, този път водени от азатанаи, която врязваше просека през кипналия порой, сякаш вдигналата се вода бе дар за нея. Над Цитаделата Капло видя издигащи се бели облаци, отнасяни от въздушните течения. „Па̀ра. Майка Тъма прогонва. Виждаме истината за нарастващата ѝ мощ.“

Продължаваха напред по-бързо от оттеглянето на водата. Отвсякъде шуртеше вода, като след кратък обилен дъжд.

Т’рисс заговори, без да се обръща:

— Тя трябва да се вслуша в урока. Да оковеш означава да отслабиш. Да задържиш означава да уязвиш, тъй че храмовете са както средоточия за преклонение и святи жестове, така и слаби точки по божия броня. Те са там, където кожата е най-тънка, където пръсти може да се докосват, един смъртен, другият безсмъртен. Срещането на устни, споделянето на дъх. Вярвай с цялото си сърце, но знай, че целувката ти може да убива.

— Майка Тъма все още не е осветила храма в свое име, азатанаи — каза Реш. — Това все още е предмет на спор. Може да не се нуждае от вашите предупреждения.

Булевардът ги изведе на широк правоъгълен площад. От прозорците на по-високите етажи на сградите от двете страни ги гледаха хора. В другия край на площада се извисяваше Градската порта на Цитаделата.

Т’рисс спря и се обърна към Капло.

— Чух да се споменава за благородни и низши, но тайстите не почитат никаква кралска власт. Защо е така?

— Имаше кралица някога — отвърна Капло. — Последната от династията. Умря на бойното поле. Съпругът ѝ не беше от знатните, но беше много уважаван заради воинската си доблест. Когато той падна смъртно ранен, тя поведе щурм на Кралските си стражи в опит да прибере тялото му от бойното поле. Не успя. След това тялото ѝ не бе намерено, но на мъжа ѝ беше.

Т’рисс го изгледа.

— Тази кралица беше ли кръвна родственица на Майка Тъма?

— Бяха сестри — каза Реш. — Но тя не…

— Нямала е право да вземе трона, така ли?

— Да — отвърна Капло. — Можеше да се направи изключение обаче. Имаше прецедент. Но беше сметната за… неподходяща.

— Езотерични интереси — обади се Реш. — Никакъв талант за политика. Идеалистична, романтична — напълно подходяща за издигането ѝ в божественост може би.

— Значи тронът ви остава незает — каза Т’рисс. — Допускам, че това всъщност би устроило знатните.

— Тронът е преобразен — обясни Реш. — Почетното му място сега е в храма. На него седи Майка Тъма и вече се титулува не Кралският трон, а Тронът на Нощта.

— Значи тя ще седи на него? — попита Т’рисс. — Кога имаме аудиенция с нея?

Капло сви рамене.

— Кой може да каже? Тя обитава в мрак.

Азатанаи въртеше очи от Капло към Реш и обратно.

— Мъртвата кралица е била последната от династията. Под това имате предвид пряката родословна линия.

— Да — отвърна намръщено Реш.

— Остават далечни роднинства.

Капло кимна.

— Лейтенант, виждам лека неискреност в поведението ви с мен. Ще дадете честен отговор на следващия ми въпрос.

— Ако имам отговор — отвърна Капло.

— Кралицата е имала други родственици. Сега те държат титлите Майка и Отец, а имената им са Шеканто и Скеленал.

— Да.

— Но са жизнено обвързани.

— Без консумация, азатанаи — отвърна Капло. — Да бъдеш жизнено обвързан не е брак. Това е… нещо друго.

— По право биха могли да претендират за трона.

Капло вдигна рамене.

— Би могло да се твърди, да.

Тя се обърна и продължи през площада.

Водата се беше оттекла и бяха останали само няколко локви и мокри петна, които бързо изсъхваха на слънчевата светлина. Капло понечи да смуши коня си, но Реш се пресегна и го спря.

Погледаха я още десетина мига, докато вървеше напред.

— Магьоснико — промълви Капло, — не казвай нищо с увереността, че няма да бъдеш чут.

— Няма — отвърна Реш. — Но тези въпроси — за родословни връзки и кръв — не виждам какво предимство може да има, ако го знае.

— За да стъпи на по-здрава основа, предполагам.

— Нищо друго?

Капло сви рамене.

— Векът на крале и кралици е отминал, маг. Урока го научихме всички. От наскърбена любов тя хвърли кралството в хаос. Това няма да се случи повече.

— Трябваше да оставим азатанаи на проклетите стражи — каза Реш.

Този път Капло можеше само да се съгласи.

— Тя наближава портата.

Препуснаха да я догонят, като отбягваха локвите.

От върха на Старата кула Седорпул, Ендест Силан и Райз Херат наблюдаваха жената, която се приближаваше към Градската порта на Цитаделата. Когато ескортът шейки, спрял за миг, подкара отново напред, за да я настигне, Седорпул изсумтя и каза:

— Това са магьосник Реш и Капло Дриим. Любопитно съчетание за такава официалност.

— Разбира се, че магьосникът трябва да е тук — каза Райз Херат на младия жрец. — Реката прехвърли бреговете си и заля града…

— Сякаш за да разчисти пътя ѝ — измърмори Ендест Силан.

— Вярата може да изтърпи малко вода — рече Седорпул.

Историкът долови неувереност в твърдението му.

— Усещате ли това древно пробуждане, жрецо?

Кръглоликият мъж сви рамене.

— При гледането на нещо едновременно неочаквано и… огромно го има усещането за страхопочитание, но това е обяснимо. Такива реакции не си струва да се обсъждат, бих казал. Дали е синонимно на почтително благоговение? Не мисля.

— Макар и да не разполагаме с никакви документи — вметна Райз Херат, — справедливо е да се приеме, че повишаването и спадането на реката е било съществено за култа към речния бог. Не е ли ясно, че днес наблюдавахме чудо?

— Но водата се отдръпва — възрази Седорпул. — Силата е на Майка Тъма.

— „На бойното поле видях пуяци.“

— В смисъл, историко?

— Само че теренът вече е оспорен, жрецо. Напълно е възможно магьосник Реш да претендира за самия храм.

— Да не е посмял!

Долу жената азатанаи, средна на ръст, слаба, облечена в странно безцветно облекло, стигна до портата. Не спря и след миг се скри от погледите им. Пътят ѝ щеше да я поведе по нисък мост до вътрешна порта, а оттам — до самата Цитадела. Двамата ездачи зад нея слязоха и я последваха, като оставиха конете си на другите монаси, които явно нямаше да влязат в двора на Цитаделата. Конните воини обърнаха, повели двата коня без ездачи, и подкараха обратно през площада в бърз тръс.

— Тези неща са извън нас — отрони Ендест Силан. — Объркан съм и се чувствам зле.

— Поддавате се на излишна нервност — каза Седорпул. — Майка Тъма не може да бъде застрашена в самото ядро на силата ѝ.

— Не Майка Тъма е под заплаха тук — отвърна Райз; мислеше за Капло Дриим.

— Какво имаш предвид? — попита Ендест Силан.

Историкът сви рамене.

— Случайна мисъл. Не ѝ обръщай внимание. Но разсъди над следното: някои неща намират определение само в противопоставянето. Малцина биха възразили според мен, че Мракът е нещо трудно за почитане. Какво търсим с издигането на Майка Тъма? Що за единство можем да намерим, кръжейки около място на отрицание?

— Заядливи въпроси — подхвърли с небрежен тон Седорпул.

Доловил напрежението на жреца, Райз Херат заговори отново:

— Религиозните практики възникват от прецедент в края на краищата.

— Искаш да обсъдим проблема за религиозната практика?

— Ако помага в този момент, Седорпул, то отговорът ми е да. Мисълта ми е, че всички вие жадувате за наставление. Въпреки всичката сила на Майка Тъма няма никакво предписание. Каква форма трябва да приеме ритуалът, който ще се съблюдава? Как да се постигне полагащото се умилостивяване и как дори е желано то от онази, която искате да почитате? По какъв начин изразявате покорството си? Тук са проблемите, занимаващи жречеството ни, и това е предметът на дебата.

— Възкресяването на речния бог не ни предлага никакви ценни отговори, историко. Тази вяра умря, нали?

— Имаше отхвърляне, да. Това поне е ясно. Човек трябва само да погледне настървеното обезобразяване на стените в храма, за да добие донякъде представа за яростта, обкръжавала онази криза. Но би могло да се твърди, че тъкмо осъзнаването за смъртта на техния бог е предизвикало такова яростно унищожение.

— А ако е било гузна съвест? — попита Ендест.

— Това предположение — сопна се зачервен Седорпул — не ми харесва на безброй много нива, псалт.

— Не всички мисли се изричат, за да се харесат — каза Райз. — Това не намалява цената им. Гузната съвест е могъщо чувство… да, мога да си представя как човърка лица и думи по стените. Щом богът е умрял, има причина да се попита защо. Но вярата сама по себе си явно се е оказала недостатъчна хранителна среда, тъй че не е необходимо да обсъждаме истинността ѝ, предвид настойчивото присъствие на манастирите Ян и Йедан. Както и възкресението на същия този бог.

Седорпул се обърна към Ендест Силан.

— Псалт, твърде дълго се задържахме тук. Другите вече се събират и се оглеждат за мен. Пред нас се изправя предизвикателство и трябва да го посрещнем. Историко, всичко добро. А, ще нагледаш ли детето?

Райз Херат се усмихна.

— Ще потропам на вратата и ще настоя да ме пусне вътре, а тя ще кресне да се махам.

Седорпул кимна отривисто.

— Това стига.

Висша жрица Емрал Ланеар стоеше до лорд Аномандър и чакаше появата на азатанаи и нейния ескорт. Синтара беше влязла във вътрешната зала и сега вероятно беседваше с Майка Тъма, макар Емрал да знаеше всъщност, че тази беседа ще е забележително разочароваща. Може би наистина една идеалистична, романтична жена беше съвсем на място в сърцевината на нещо толкова ефимерно като вяра и култ. Може би наистина никакъв прагматизъм не бе възможен в душевните неща и можеше дори да се окаже проклятие за самата идея за святост.

Нима пророците не говореха с гатанки? Нима ясновидците не се хлъзгаха като змиорки през низа от вероятности за бъдещето? Писания, пълни със сурови предупреждения, можеше и да са желани, но тя подозираше, че тъкмо те с най-голяма готовност биват пренебрегвани… макар всъщност да не знаеше много за религиите на други народи. Не беше нужно човек да е учен обаче, за да разбере, че верите се раждат от камък, вода, земя, слънце и вятър и че ако тези сили се окажат сурови и враждебни, вярата — също. Суровият живот ражда сурови закони, не просто в нужните за живота неща, но и в тези на вярата. Тя добре разбираше този практичен диалог.

Река в сезонно разливане, гора, която да задържа най-суровите ветрове, изобилието от риба, зърно и дивеч — тези неща не описваха суров живот и борба за оцеляване. Тайст традиционно се отвращаваха от твърдите правила, сякаш такива правила оскърбяваха самата им същност. Само войната бе променила това и сега, когато Емрал се откъсна за миг от огледалото си — когато огледа множеството с властни позиции в Цитаделата, — видя остри ръбове на мястото на меките линии и в много очи имаше камък вместо вода.

Много са първичните сили, връхлитащи един народ, за да му придадат облик. И тя вече трябваше да добави към тях самата война, не по-различна от слънцето и вятъра.

— Идват — каза Аномандър. — Ще поднесете ли първа поздравленията си?

— Виждам се по-скоро като последен ескорт в присъствието на Майка Тъма, милорд.

— Добре — отвърна той.

В другия край на коридора се чуха стъпки, а след това изведнъж лумна светлина.

Загърналият каменните стени лед се пропука и се хлъзна надолу на късове. Сиянието обкръжи азатанаи, златисто по краищата и напомнящо на Емрал за горящи листа. От силата, разбудена от нея, докато се приближаваше, стените простенаха и се разтърсиха. Посипа се прах.

Емрал усети, че се е разтреперила. „Чудо е, че азатанаи не са почитани като богове.“

Зад приближаващата се жена се появиха магьосник Реш и лейтенант Капло Дриим. Никой от двамата не излъчваше увереност — изглеждаха потиснати, уморени и разколебани.

Със светлината дойде топлина, която се вряза през ледения въздух. Жената азатанаи, крехка и деликатно прелестна, с руса коса, разлюляна от вихрените течения, спря на три крачки от тях. Впи погледа си в Аномандър и каза:

— Нощта ще подири кожата ти. Пред твоите очи мракът ще бъде разбулен. Но ще направя видимо непочитанието в теб, като дар.

Аномандър се намръщи.

— Азатанаи, не моля за дарове. Не предлагам непочитание.

Погледът на жената се измести от него и се спря на Емрал.

— Вашата скръб, висша жрице, е самотна и това ви тласка да споделите истините си. Не ви съветвам. Огласите ли тайните си, ще бъдете отхвърлена от тези, на които държите най-много.

Топлината я обля и Емрал едва успя да овладее тона си.

— Азатанаи, думите ви за поздрав са арогантни.

Тънките вежди се извиха.

— Мога да бъда само това, което съм, висша жрице. Идвам да раздвижа водите и за малко всички ще бъдем слепи. Нима ще ме върнете тепърва?

Емрал поклати глава.

— Тя желае да ви види, азатанаи.

— Споделям желанието. Наречена бях Т’рисс и вече приемам това име като свое. Не зная коя съм била преди да стана Т’рисс. Живях във Витр. Аз съм от азатанаи, но не зная какво означава това.

— Ако сте тук, за да търсите отговори на въпроси, може да се разочаровате — каза Аномандър.

— Тайстите гледате на Витр като на враг — отвърна Т’рисс. — Не е така. Витр съществува сам за себе си. Той е море от възможности, от потенциал. Поддържа живот така, както кръвта поддържа живот.

— Той ли ви създаде? — попита Аномандър.

— Не.

— Но нараства. Поглъща земя — това наистина представлява заплаха за Куралд Галайн.

Жената сви рамене.

— Морето не сънува за вас.

Вниманието на Емрал се отклони от невъзмутимото самообладание на азатанаи към магьосник Реш. Лицето му беше пребледняло и изпито.

— Магьосник Реш, вие ни доведохте тази гостенка. Тя събуди вашия древен бог. Какво би искала майка Шеканто да кажете на следовниците на Майка Тъма?

— Нищо — отвърна той задавено. — Засега.

— Ще я видя сега — заяви Т’рисс.

Емрал се отдръпна настрани. Т’рисс я подмина.

Щом магьосник Реш и Капло пристъпиха след нея, ръцете на Аномандър се стрелнаха мълниеносно, сграбчиха Капло за туниката и го запокитиха към стената. Краката на монаха заритаха във въздуха.

Реш отскочи назад притеснен, а след това бързо поклати глава и Емрал видя блесналото острие на нож, наполовина скрито в лявата ръка на Капло… изчезна толкова бързо, колкото се бе появило.

Т’рисс дори не се обърна, а бутна тежката врата и прекрачи в залата. Вратата, останала отворена, за миг отрази жълта светлина и Емрал усети как силата на азатанаи се вряза през тъмнината.

Аномандър говореше на Капло:

— Кръв няма да бъде пролята вътре, разбра ли ме?

— Н… ненужно беше, милорд — изпъшка Капло.

Аномандър го пусна да се свлече до стената и се обърна рязко към магьосник Реш.

— Уведоми Шеканто, че не споделяме паниката ѝ. И ако още веднъж си позволи да прати ценния си убиец на аудиенция с Майка Тъма, ще се погрижа главата му да бъде набучена на стената на Цитаделата, а след това и нейната.

— Ще предам посланието ви, милорд — промълви Реш, но вниманието му бе другаде.

Светлината от входа изведнъж изчезна. Миг след това Висша жрица Синтара залитна и се появи на прага. Кожата ѝ беше с цвета на алабастър, очите ѝ — мастиленочерни езера. Емрал понечи да ѝ помогне, но Синтара изпъна ръка да я спре, лицето ѝ бе изкривено в маска на злост и омраза.

— Не ме докосвай, окаяна вещице! Аз избрах своя дар! Аз го избрах!

Провря се през другите и затича по коридора.

Магьосник Реш отпусна гръб на стената със стон, като замаян от силно вино. Стисна очи и отрони:

— Тя си отиде.

Не беше нужно за Емрал да ѝ казва повече. Мразовит въздух нахлу от светая светих в коридора. Аудиенцията беше свършила и Т’рисс бе изчезнала. Въздухът режеше жестоко, почти разяждащ от остатъците на развихрената сила.

Аномандър се обърна към мага.

— Прогонена ли беше?

Реш го зяпна стъписан.

— Нищо ли не ви дава тя? Тази скъпа ваша нова богиня?

— Може и да дава — отвърна Аномандър. — Но аз не искам.

— Не е прогонена. Времето е изкривено в светая светих — там вътре може да са си говорили дни. Няма как да се разбере. Тя донесе кръв — усетих я — донесе витр в тази зала. Милорд, не знаех… трябва да е бил вътре в нея.

Аномандър се извърна към зейналата врата.

— Оръжие?

— Не, милорд. Дар.

— Шейки — заповяда Аномандър. — Изчакайте ни тук. Висша жрица Емрал, придружете ме. — И влезе в светилището.

Емрал го последва.

Щом вратата зад тях се затръшна, Емрал веднага забеляза, че нещо се е променило. Мракът бе останал, но някак я нямаше потискащата му тежест и пред очите ѝ изглеждаше почти прозрачен. С нарастващо изумление осъзна, че може да открои подробностите из залата.

Пред тях, неподвижна на Трона на Нощта, седеше Майка Тъма, загърната в широки черни одежди от коприна и вече чернокожа. Преобразяването стъписа Емрал, мислите ѝ се отдръпваха от всичко, което виждаше, сякаш се взираше в колеблив и несигурен свят с очи на пияна и не можеше да го проумее.

Невъзмутим, Аномандър се обърна към трона и нещо в държането му напомни на Емрал за непочитанието, което Т’рисс бе видяла в него.

— Пострадахте ли, Майко Тъма?

Гласът ѝ бе тих и нисък, изпълнен сякаш с умора.

— Не съм.

— Прогонихте ли я?

— Възлюбена Емрал — каза Майка Тъма, — вече стоите сама като моя Висша жрица. Синтара бе избрана и от това сега схизма заплашва всички нас. Във вярата водите ще се разделят. Това не може да бъде отменено.

Но Аномандър не се остави да бъде пренебрегнат.

— Майко, азатанаи възкреси древен бог…

— Мир има между нас. Виждаш твърде много врагове, Първи сине. Не сме застрашени отвън. Само отвътре.

— Тогава ще се справим със заплахата — отвърна той. — Но трябва да разбера какво се случи тук. Ще защитя това, в което вярвам, Майко.

— Но какво е достойно за вярата ти Аномандър? Това е вечният въпрос, нали?

— Какво е направила Т’рисс? Самият мрак е променен.

Майка Тъма отново не му отговори, а се обърна към Емрал.

— Уведомете своите сестри и братя, висша жрице. Този храм е осветен.

„Това ли беше дарът на азатанаи? Осветен от витр?“

— Майко Тъма, какво е прогонило Синтара от нас? Вярата ѝ беше ненакърнима…

— Лесно уязвима — възрази Майка Тъма. — От амбиция и суета. Азатанаи може да види дълбоко в смъртна душа, но нищо не разбира от такт, нито от ценността на затаените мисли.

— А дарът ѝ? — попита Емрал. — Станала е безкръвна, бяла като кост.

— Тя вече е недосегаема за мен, възлюбена Емрал. Това е всичко.

— Но… къде ще отиде?

— Това тепърва ще се види. Имам мисли… но не сега. Вие двамата стоите в присъствието на Нощта. Вече не сте заслепени от мрака и всички, които дойдат при мен, ще получат същия благослов. Още сега виждам Нощта да идва в кожата ви.

Емрал погледна Аномандър и ахна не защото видя абаносовия цвят на кожата му, а сребристата лъскавина на косата му.

Майка Тъма въздъхна.

— Винаги си ме тревожил, Първи сине. Един ден ще ти разкажа за майка ти.

— Тя не ме интересува — отвърна Аномандър. — Любовта не може да преживее липсата на спомени, а за тази жена нямам никакви.

— А не си ли бил любопитен?

Въпросът като че ли го стъписа и той замълча.

Емрал искаше да заплаче, но очите ѝ останаха сухи, затлачени сякаш с пясък. Едва се овладя да не се обърне и да ги остави с горчивите им думи. Но нямаше да избяга като Синтара. Нямаше много суета в нея, но амбицията е друго, колкото и крива да може да е пътеката ѝ.

Очите на Майка Тъма се бяха спрели на нея, но богинята мълчеше.

Аномандър най-сетне проговори.

— Майко, ще говорите ли с шейките?

— Още не. Но те предупреждавам, Първи сине. Не се противопоставяй на събирания на вярващи. Отреклите си изобщо не бяха без вяра — те просто отрекоха вярата си в мен. Така да бъде. Не принуждавам. Шейките ще настоят на свой неутралитет по въпросите на държавата.

— Тогава ги обявете за врагове! — Викът на Аномандър отекна в залата и в него имаше възмущение и гняв.

— Нямам врагове — отвърна тя със спокоен глас. — Аномандър. Спечели този мир за мен. Това е всичко, за което моля.

Той изсъска безсилно.

— Аз съм воин и разбирам само от кръв, Майко. Не мога да спечеля онова, което първо трябва да унищожа.

— Тогава, преди всичко, Първи сине, не вади меч.

— С какво Синтара представлява заплаха? — настоя той. — Що за схизма може да създаде? Кадърът ѝ е малък — жрици и няколко шпиони между слугите. Шейките няма да я приемат.

— Дарът, който вече носи, ще ѝ привлече поддръжници.

— Тогава нека да я задържим, да хвърлим нея и пасмината ѝ в килия.

— Дарът не може да бъде окован, Първи сине. Виждам как на двама ви е трудно да разберете, но схизмата е необходима. Раната трябва да се отвори, за да може да бъде изцелена.

— А Драконъс?

Майка Тъма застина на трона, а въздухът в светая светих изведнъж запращя от студ.

— Сега ме остави, Първи сине.

— Без него ми поставяте невъзможна задача — настоя Аномандър.

— Върви.

Пътят пред него наистина бе невъзможен и Емрал успя да види мрачното осъзнаване на това в тъмните очи на Аномандър. Той се обърна и закрачи отривисто към изхода.

Главата на Емрал се замая. Въздухът захапа гърлото и дробовете ѝ.

Майка Тъма заговори:

— Възлюбена Емрал… веднъж зададох на Кадаспала един въпрос. Видях в очите му, че той знае този въпрос, сякаш много отдавна е разкъсвал собствената му душа. Но при все това не можа да ми даде никакъв отговор.

— Майко Тъма, какъв беше въпросът?

— Какъвто трябва да се зададе на художник, творец на портрети, чийто талант се намира не в ръцете, а в очите му. Попитах го: как рисува човек любовта?

„Той е знаел въпроса. Задавал го е на себе си.

Но е нямал отговора.“

— Знаеш ли — продължи Майка Тъма. — Когато можеш да виждаш в мрак, нищо не е скрито.

Ако сега заплачеше, сълзите щяха да замръзнат на бузите ѝ и да прогорят белези. За да ги видят всички.

— Нищо — добави след това Майка Тъма. — Освен самия мрак.

Полупиян, Хун Раал зяпна белокожата жена, нахлула със залитане в стаята му. Видя страха и гнева, борещи се в очите и, ала това, което го завладя, беше алабастровата белота на лицето ѝ. Дори Силхас Руин не притежаваше такава чистота. Заговори с усилие.

— В-висша жрице, какво е станало с вас? Станали сте неустоима… какъв нов дар на магия е открила Майка Тъма?

— Прокудена съм, глупако! Прогонена съм от Нощта! Не беше нейно дело — азатанаи каза, че може да погледне в душата ми. Видя ужасни неща… — Синтара извърна лице и чак сега той видя, че трепери. — Пресегна се към мен. Имаше светлина. Ослепителна светлина!

Той се надигна с усилие от стола. Стаята леко се люшна и отново се изправи. Хун Раал си пое дълбоко дъх и пристъпи към Синтара.

— Висша жрице, ще ви кажа какво виждам, щом ви погледна…

— Недей.

— Виждам преродена жена. Синтара, точно за вас, от всички жени, мястото не е в мрака.

Тя вдигна очи към него.

— Светлината е вътре в мен. Усещам я!

Той кимна.

— А аз виждам блясъка ѝ, висша жрице. Няма от какво да се боите — истината за това сияе пред очите ми.

— Преродена — прошепна тя. А после очите ѝ блеснаха. — Искам убежище.

— И сте дошла при мен. Разбирам, висша жрице.

— Къде другаде можех да отида? Не мога да остана тук. Трябва ми закрилата на легиона…

Той се намръщи. Трябваше да го обмисли.

— Хун Раал…

— Момент, моля. Има едно усложнение…

— Това ли съм аз? Усложнение? А раболепната ви поза вчера, когато дърдорехте как всичко си е на място!

— Вчера ти беше Висшата жрица на Майка Тъма — сряза я той. — Но сега тя не те иска, Синтара. Трябва да помисля за своя господар и за бъдещето, което му търся. Трябва да мисля за легиона.

Тя се изправи и го погледна в очите.

— Спести си тази нелепост за глупаците, които ще ти повярват. Разбирам амбицията ти, Хун Раал. Знам родословието ти. Копнееш отново да вървиш по тези коридори, на полагащото ти се място. Твоят господар просто е средството, а не целта.

— Не всички сме толкова жалки като теб, Синтара. Хайде, престани да се гневиш. Дай ми време да премисля това, в изгода на всички ни. Сега ми кажи искрено, защо смяташ, че ти трябва убежище?

Очите ѝ се разшириха.

— Погледни ме! Виж какво направи тя!

— Азатанаи го е направила, не Майка Тъма. Избягала си от залата… защо?

— Ти не беше там — изсъска му тя. — Не чу ужасните неща, които каза онази жена за мен.

— Значи си избягала от срам — заключи той. — Майка Тъма не те е прогонила.

— Но и не ме защити! Собствената ѝ Висша жрица!

— Толкова по-добре за нея, че имаше две Висши жрици — изсумтя той.

Шамарът го отпрати стъпка назад, не толкова със силата на удара, колкото с внезапното отрезвяване, което донесе. Бузата му пламна. Той изгледа жената пред себе си и въздъхна.

— „Гневът е смърт за красотата.“ Кой беше казал това? Все едно. Този ден беше тежък — градските улици наводнени в предвестие за идването на азатанаи, а ми казват, че имало лед в прохода, водещ към Залата на Нощта. А сега и ти… какво предвещават тези неща, висша жрице?

Но погледът ѝ се плъзна покрай него към каната вино на масата. Тя пристъпи към нея, наля си бокал и го изпи на три бързи глътки.

— Прекалено ли си пиян, за да ме чукаш, Хун Раал?

„Каза жената, която току-що ме зашлеви.“

— Вероятно.

— Мъжете сте толкова жалки.

— За други неща мисля.

Тя си наля пак и се обърна към него.

— Ще ме вземе ли Урусандер?

— Като какво?

Вместо гнева, който очакваше за непредпазливия си отговор, тя се изсмя.

— Виж, това би развалило плановете ти, нали, Хун Раал? Не мислиш ли, че до гуша ми е дошло от стари войници? Нищо няма в тях, освен затъпяла нужда, а нямаш представа колко досадно е това. Не, Майка Тъма е добре дошла за него.

Той кимна рязко.

— Значи сме наясно за това. Добре.

— Бог размътва сега калта на Дорсан Рил — каза тя и зачака реакцията му, присвила очи над ръба на бокала, докато отпиваше. — Беше мъртъв, но вече не е. Кои древни закони бяха нарушени този ден?

— И това ли беше дар на жената азатанаи? Тогава нека бъдем наясно. Това не са дарове. Наводнен град? Лед в Цитаделата? Тези неща означават нападение над Куралд Галайн.

Тя сви рамене.

— Празни дрънканици.

— Едва ли. Спомена за стари войници, нали? Може да сме затъпели, но ние войниците знаем отговора на такива неща.

— Ще обявите война на азатанаи? — Тя изсумтя и го изгледа пиянски. — Дори Урусандер не е толкова глупав. Освен това жената изчезна — все едно разтвори врата в самия въздух, а после просто прекрачи. Силата на това накара Майка Тъма да се свие от ужас.

— Значи наистина сме застрашени, висша жрице.

Тя махна пренебрежително и се обърна, за да напълни бокала си.

— Нищо не можем да направим. Сега Отреклите се ще изпълзят от горите, жадни да поднесат жертвите си на бреговете на реката. Жадни да тръгнат по брега.

— И Майка Тъма позволява това?

— Тя е слаба, Хун Раал — защо се крие в мрака според теб? Защо според теб привлича тримата най-страховити воини сред знатните и ги обявява за свои чеда? И защо — обърна се към него — взе все пак лорд Драконъс в ложето си? Синовете, добре, но мъж като Драконъс е съвсем друга работа. Нищо не разбираш, Хун Раал. Ти и нелепите ти планове.

Той видя предизвикателството в очите ѝ, блеснало зад мъглата на алкохола, и изпита смътна възбуда. „Тя е като мен. Тя е досущ като мен, съвсем същата.“

— Ще занесеш това на Урусандер, висша жрице. Ще му кажеш за заплахата, пред която е изправен Куралд Галайн. Ще му обясниш за нейната слабост и уязвимост. Но освен това ще му покажеш какво трябва да се направи. Чистотата на кожата ти вече е символ — светлината в теб е сила. И най-вече, висша жрице, кажи му това: в мрака има невежество. В светлината има справедливост. — Хун Раал се приближи до нея. — Запомни тези думи. Това трябва да направиш.

Тя се облегна на масата зад нея и на пълните ѝ устни заигра насмешлива усмивка.

— Маяк да бъда значи? Все още Висша жрица, но вече в името на светлината?

— Тя е в теб.

Синтара извърна очи с усмивка.

— Лиосан. И кои тогава са враговете ни?

— Всички, които искат да уязвят Майка Тъма — ще се сражаваме в нейно име и кой би могъл да оспори това?

— А Драконъс?

— Той само я използва. Друг начин да я уязви. — Наведе се, за да сграбчи каната с вино, и в движението лицата им се доближиха, почти се докоснаха за миг, преди да се отдръпне. Но той помириса сладкото вино в дъха ѝ. — Старата религия е пряка заплаха. Отреклите се. Братята и сестрите на манастирите.

— Повече са, отколкото можеш да си представиш, Хун Раал.

— Толкова по-добре — отвърна той.

— Шеканто и Скеленал биха могли дори да претендират за трона.

— Бих искал да го направят. Това бързо ще постави страните на мястото им.

Тя посегна и го погали по бузата, където го бе зашлевила преди малко.

— Ще хвърлим Куралд Галайн в гражданска война, Хун Раал. Ти и аз, и всичко, което правим сега.

Но той поклати глава.

— Предотвратяваме я, висша жрице. След като прочистим владението, краят на целия конфликт се предлага на Майка Тъма. Като вземе ръката на лорд Урусандер. Тя ще разбере, че има нужда от такъв мъж до себе си. Сила в отговор на нейната слабост, решимост да се противопоставя твърдо на прищевките ѝ. Светлина и Мрак, в равновесие.

— Искам Емрал мъртва.

— Не може да имаш това. Тя е само твоето отражение. Несъвършено, разбира се, но дори с това ще си по-добрата от двете. Не, Синтара, вие ще сте като равни, но няма да се налага да делите нищо освен титли.

— Тогава ще провъзглася Урусандер за Отец Светлина — каза Синтара, с ръка на лицето му. — А светлината в мен ще бъде моят дар за него.

— Ако можеш да го дадеш.

— Мога, Хун Раал.

Той все още държеше каната с вино.

— Е, висша жрице, а сега ще се чукаме ли, или ще пием?

— Кое предпочиташ?

Опасен въпрос. Той го отхвърли с небрежното:

— И едното, и другото ме устройват.

За негова изненада тя се отдръпна и този път в движението нямаше и следа от колебание.

— Няма време нито за едното, нито за другото, Хун Раал — каза с рязък тон Синтара. — Трябва да събера привържениците си и ще ни е нужен ескорт от града. Най-добре да направим това без излишна показност — ще се загърна в наметало и ще остана невидима. Завръщането ми в Карканас ще бъде с триумф.

— Разбира се. — Той остави каната на масата, усетил колко глупаво се бе оставил да бъде изигран. — Мисля, че те подцених, висша жрице.

— Мнозина го правят — отвърна тя. — А ти… ти трябва да известиш своите хора, където и в околностите да се крият. — Забеляза тревогата на лицето му и се усмихна жестоко. — Да, знам, че сте готови да ударите. Но трябва да почакат — вашият враг вече не са знатните. Нито синовете и дъщерите на Майка Тъма. Нито дори Драконъс — поне засега. Защо си толкова притеснен, капитане?

— Боя се, че може би вече е твърде късно.

— Тогава изтрезней, глупако, и се погрижи да не е!

Отрядът конници се натъкна на кервана на един остър завой. Никакъв звук не ги беше издал въпреки стръмните скали от двете страни. Орфантал видя, че малко зад ездачите пътят се уширява, с падини от двете страни на издигнатото платно: следи от старо пресъхнало езеро.

Харал дръпна юздите, извърна се назад и заповяда на каруците да се отдръпнат встрани, за да пропуснат ездачите.

Орфантал се загледа в непознатите лица. Единайсет мъже и жени, всички добре въоръжени и без опърпаното снаряжение, което би очаквал от разбойници. Непознатите не ги заговориха, но Орфантал усети как острите им погледи прецениха кервана и няколкото му пазачи. Грип до него се беше смълчал, навел почтително глава.

Неколцина носеха униформата на легиона на Урусандер, забеляза Орфантал, докато отминаваха бавно — въгленосивите полушлемове, обшити със злато, високите кожени наколенници, които толкова точно наподобяваха бронята на самия Урусандер. Знаеше го от снаряжението на дядо си, което бе оглеждал безброй пъти. Други като че ли носеха същото облекло, но навито и завързано отзад на седлата.

— Разбойници ли ловят? — попита той Грип, след като и последният ездач ги подмина в тръс. — Те са от легиона на…

— Тихо, момче! — изхриптя Грип и Орфантал видя колко пребледнял е старецът, с пресъхнали устни. Взираше се напред към Харал в очакване на заповед да продължат. — Хайде, подкарвай ни, проклет да си! — изсъска сякаш на себе си.

Орфантал се извъртя на седлото и погледна назад към непознатите.

— Обърни се напред! — сопна му се Грип. — Да тръгваме. Препускай, момче, давай!

— Какво става?

Пред тях Харал беше обърнал коня си и наблюдаваше връщащите се в средата на пътя каруци.

Орфантал видя, че воднистите очи на Грип са се впили в лицето на Харал, сякаш търсеха някакъв знак. И той дойде, когато Харал се намръщи, а после се надигна в седлото си. Веждите му се събраха.

— Е, това е — изръмжа Грип и доближи коня си до крантата на Орфантал. — Връщат се.

— Какво? Защо?

— Защото не трябваше да са тук, затова. Поне трима от тях бяха от разпусната част.

— Но…

— Препускай напред, Орфантал — и щом минеш завоя, сритай тази стара кранта в галоп и не поглеждай назад. Никакви въпроси повече! — добави той, щом зад тях се чу тропот на бързо приближаващи се копита. — Хайде, момче, препускай!

Плесна крантата по задницата, подплашеното животно се втурна напред и Орфантал едва не падна от седлото.

— Бягай! — извика зад него Грип и се чу съскане на извадени мечове.

Орфантал зарита кобилата с пети и я подкара в тръс, а след това в тромав галоп. Чу дрезгави викове отзад. Някой изквича като заклано прасе.

Устата му беше пресъхнала, сърцето му сякаш щеше да се пръсне. Той се наведе напред и завика:

— О, тичай! Тичай, мила, тичай…

Кобилата тичаше, но бавно, сякаш със сетни сили, задъхваше се. Светът подскачаше нагоре и надолу и наляво и надясно и Орфантал помисли за Грип, за Харал и другите. Помисли за онзи писък и се зачуди от чие ли гърло се е изтръгнал. Помисли си, че ще умре посечен в гърба. Чу зад себе си тичащ кон, приближаваше се невероятно бързо. От устата му се изтръгна хленч и усети топла влага между краката си — беше се напикал.

Не се обърна, щом конят го догони, а наведе ниско глава.

След миг животното го подмина. Конят на самия Харал, без ездач, хълбоците му почернели от оплискана кръв.

Орфантал погледна през рамо назад… но беше подминал завоя и дори каруците вече не се виждаха. Появиха се двама ездачи, спряха и се загледаха към него. След миг го подгониха.

Крантата залиташе, дъхът ѝ бе хриплив и накъсан. Конят на Харал вече беше на двайсет крачки напред. Отчаян, Орфантал се огледа. Падините от двете страни оформяха корито, но единият край беше по-близо от другия — вдясно от него — и той видя ивицата на стария каменист бряг, а по-натам — стръмен склон. Нагоре имаше пътеки, места за криене.

Забави крантата и отби от пътя. Погледна назад и видя, че двамата конници се приближават с извадени мечове.

Крантата залитна и изцвили. Глината под копитата ѝ пращеше и поддаваше, скрила под кората гъста кал.

Някъде на средата на долчинката кобилата затъна до корема, задърпа се безпомощно и замята глава. Вече разплакан и почти заслепен от сълзите, Орфантал се измъкна от седлото. Погледна назад и видя, че двамата ездачи са спрели на пътя и го гледат. Осъзна, че не смеят да го последват по глината.

Изпълзя встрани от кобилата.

Тя вече се беше отказала да се бори и го гледаше с тъпо отчаяние. Беше затънала над коленете отпред и още по-дълбоко отзад. Цялата трепереше, а мухите бръмчаха по зацапаната ѝ с кал козина.

Той изпълзя още по-настрани, без да спира да плаче. Беше убил коня си, благородния си слуга. Беше предал животното само както господар можеше да го направи.

„Но аз не съм предателят — не трябваше да съм аз. Изобщо не трябваше да съм аз!“

Тежестта му не беше нищо върху спечената кора. Той запъпли по нея към осеяния с камънак стар езерен бряг. Щом стигна до него, се изправи и отново погледна назад.

Ездачите си тръгваха обратно по пътя, а иззад завоя в небето се вдигаха два стълба гъст черен дим и Орфантал разбра, че всичките му приятели са мъртви. Харал, Грип, всички. Разформирована част, пропаднали до разбойници и убийци… но не, дори това беше нелепо. Кожите на каруците бяха ценни. Разбойници нямаше да ги запалят.

Погледът му се върна на крантата.

Задницата на животното вече беше под калта и се виждаше как то се мъчи да диша.

Орфантал стъпи отново на глината и закрета обратно по дирята, която бе оставил.

Когато стигна до кобилата, се виждаха само главата и шията ѝ. Плачът го беше изтощил, но той успя да я прегърне през врата. Кожата бе гореща и хлъзгава, почти пламнала от живот, и той усети как бузата ѝ се отпусна до главата му, и заплака толкова силно, че сякаш изля душата си. Воплите му отекнаха от скалите зад него.

Калта стигна до мишницата на лявата му ръка. Лакътят му затъна в мекия хлад. Вратните мускули се изпънаха и кобилата вдигна глава, с широко разтворени ноздри, и въздухът изригна на дълга струя. Но нямаше сила, с която да вдиша — тежестта на тинята, притиснала ребрата ѝ, беше огромна. Орфантал усети как крантата потрепери за последно, как мускулите ѝ се отпуснаха, а после главата полегна върху глината. Клепачите ѝ се смъкнаха над безжизнените очи.

Измъкна ръцете си от тинята. Със смъртта на кобилата скръбта го напусна и на нейно място остана дълбока празнота, изтръпналост, която го накара да се почувства нищожен.

Истината не обичаше приказките. Истинския свят беше равнодушен към онова, което хората искат да са, към това как искат да свърши всичко. Предателите бяха навсякъде, и в него самия дори, в собствения му ум. На никого не можеше да вярва, дори и на себе си.

Обърна се и запълзя към каменистия бряг.

10

Миришеше на желязо и на паника. Денят гаснеше бързо и сенки се утаяваха между канарите. Мъжът на Естала, Силан, беше слязъл от коня си, за да помогне на един от ранените войници. Рисп огледа току-що дошлия в лагера отряд. Видя зачервени и пребледнели лица, и изопнати от болка лица, видя кръвта, оплискала повечето войници, и нежността, с която смъкваха на земята тела на убити, тъпчещите на място и мятащи глави коне, като след битка. Естала го подмина и спря при мъжа си.

— Ума си ли загуби? — изсъска тя, но не достатъчно тихо, за да не чуят войниците наблизо. — Това не трябваше да става.

Той я изгледа сърдито.

— Керван. Познахме един от пазачите и съм адски сигурен, че и той ни позна!

— Какво от това? Десетина стари войници на пътя — това нищо не означава!

— Разпусната част, отново на оръжие, искаш да кажеш. А за онзи старец това означаваше нещо. Мисля, че дори командващият пазачите забеляза, че сме на неподходящото място в неподходящо време. Но чуй ме, Естала, погрижихме се за това. Никакви оцелели, освен едно дете, което успя да избяга — а кой ще ти слуша дете? Керванът е нападнат от разбойници, и толкова. — Спря и се вторачи в жена си, лицето му беше потно и мръсно.

— Избягало ви е дете? Върнете се и го заловете!

— Изобщо няма да оцелее в хълмовете. Няма храна, нито вода. Нощта вероятно ще го убие — изглеждаше на не повече от шест години. Нагази през тинята и конят му затъна там.

— Значи ще се намери много лесно — каза Естала и скръсти ръце.

Силан се намръщи.

— Не убивам деца.

— Аз ще поведа отряд, ако смятате, че трябва — каза Рисп и те се обърнаха. Отегчена от това непрофесионално поведение, в което личните им брачни проблеми непрекъснато надмогваха всякакво благоприличие, тя изтъкна очевидното: — Частта на Силан е капнала. Уморени са и трябва да погребат свои приятели.

— А какво според тебе ще каже Хун Раал за това? — настоя Естала.

— Все още не сме готови за открито кръвопролитие. Ти самата го каза.

Рисп сви рамене.

— Братовчед ми разбира рисковете. Чака ни дълъг път и да се мисли, че това може да се направи скришом, е несериозно. Съгласна съм със Силан, че няма защо да се притесняваме заради някакво истерично уплашено дете, но ако желаеш, капитане, ще намеря детето и ще решим този проблем. Силан — добави тя и повдигна вежда, — войниците ти май не са във форма. Няколко пазачи на керван да ви напердашат така.

— Ветерани имаше между тях, Рисп. А старият беше Грип.

— Грип Галас?

— Да. Уби първите двама, които му налетяха.

— Как падна?

— От копие в гърба.

— Кой запали каруците? — настоя Естала.

Силан извърна лице.

— Това беше грешка.

Ненавистта между съпруг и съпруга ставаше все по-злостна. Имаше един син, който бе напуснал семейството, спомни си Рисп, и бе приел жреческия сан, за разочарование на амбициозните си родители. Несъмнено се обвиняваха един друг, но това едва ли беше най-голямата причина за взаимната им неприязън. Тя погледна към стълбовете черен дим на юг.

— Хиш Тула в цитаделата ли е? Знае ли някой?

— Не — отвърна Естала с тон, по-остър и от наточен нож. — Все още е в Карканас.

— Значи едва ли ще разследват. Старият ѝ кастелан няма никакво въображение и едва ли ще напусне цитаделата заради малко пушек. Ако прати хора, ще е чак утре и вие отдавна ще сте се махнали от тези хълмове. Ще ви настигна на северния път.

— Вземи шестима от твоите — каза ѝ Естала. — Ако срещнете хора от цитаделата Тула и се окаже, че са тръгнали да душат, предложи да тръгнете с тях и не приемай отказ. Едва ли ще оглеждат извън самото място на битката. Изгорялата плячка е проблем — цяло имане, станало на дим, все пак. — Отново впи железен поглед в мъжа си. — Погрижи се за войниците си, съпруже.

Рисп махна на сержанта си и нареди:

— Пригответе конете. Избери петима опитни следотърсачи.

— Слушам.

Тя се загледа след стария ветеран, щом той тръгна към хората ѝ. Хун Раал я беше направил лейтенант и тя бе напълно доволна от това. Не по нейна вина най-важната част от войната беше приключила, докато стигна възраст, подходяща за войнишка служба. Удовлетворяваше я, че може да издава заповеди и да вижда как се изпълняват безпрекословно, а това бе само началото. Скоро всички те щяха да стоят във Великата зала на Цитаделата, на равна нога със знатните. Тя и сестрите ѝ бяха предопределени за личния състав на Оссерк, след като поемеше командването на легиона. И беше ясно, че макар Естала да я надвишава по ранг, реалната власт е на Рисп, както бе показала току-що. Едно от ценните ѝ качества според нея беше способността да извлича удоволствие и от най-големите провали и бедствия, а в случая определено беше така.

„Грип Галас. Жалко. Боец от войнството на самия Аномандър, доказал се във войните. Аномандър изобщо не е трябвало да позволи да го пенсионират.“

Загледа намръщено двама войници от отряда на Силан, които носеха един от убитите. Налагаше се да го носят внимателно, тъй като беше с разпран от меч корем. За Грип разправяха, че бил ужасяващ в битка. Готова беше да се обзаложи, че това е негово дело. Но вече беше мъртъв.

Обърна се към Естала.

— Капитане. Нещо ме притеснява.

Разсеяна, може би дори смутена от одевешния си изблик, Естала сви рамене.

— Какво?

— Чудя се, какво, в името на Бездната, е правил Грип Галас с онзи търговски керван.

Естала отново се обърна към мъжа си.

— Силан! Огледахте ли тялото на Грип? Вещите му?

Той поклати глава.

— След като го прободоха, той падна в някаква дупка, цепнатина в скалите.

— Не слязохте ли да го огледате? Да се уверите, че е мъртъв?

— Целият беше в кръв… а пукнатината беше дълбока.

— Кръв ли? — попита Рисп. — Чия кръв? Бил е пронизан в гърба. Силан — продължи тя, едва сдържайки паниката си, — доведи войника, който е пробол Грип. Искам да видя върха на копието. Искам да чуя как е усетил удара… Грип носеше ли броня? Носеше ли кожа, както подобава за пазач на керван, или ризница, като прикрит агент?

Силан беше пребледнял.

— Войникът е мъртъв. Уби го водачът на охраната на кервана, който явно също беше ветеран.

— Изкорменият или с прерязаното гърло? Той ли? Къде е оръжието му?

След малко един от войниците на Силан донесе копието на убития. Рисп посегна да го вземе, но Естала я изпревари и огледа железния връх, без да обръща внимание на мръщенето ѝ.

— Да, май е ударило ризница… Виждам нащърбеното от скъсани брънки. Ако се съди по кръвта, острието е пронизало… около три пръста. Ако е разкъсало гръбнака, Грип е мъртъв или парализиран. Навсякъде другаде раната няма да е фатална.

— Той падна в проклетата цепнатина! — извика Силан.

— Падна или скочи? — попита Естала. — Ти видя ли как стана?

Рисп изруга тихо и тръгна към отряда си.

— Вдигни още шестима, сержант! Нещата май стават сериозни.

Слънцето вече се беше снишило. Сукул Анкаду се обърна към Рансепт, когото бе повикала на върха на Високата кула, и посочи към големия прозорец.

— Вярвам, че си в течение за онзи пушек на изток.

Кастеланът Рансепт, както разправяха, беше издънка на пияна жена и ужасно трезвен нерез. Подобни изказвания рядко се правеха пред него, естествено, защото Рансепт имаше нрава на баща си и толкова мускул, че можеше да накара и мечка да се свие от страх. Лицето му издаваше, че е обикалял безброй пиянски свърталища на младини: счупеният смачкан нос от безброй кръчмарски свади приличаше на свинска зурла. Зъбите му бяха неравни и жълтеникави от многото години дишане през устата. Според мълвата беше на хиляда години и уморен до кости като две хиляди годишен.

Той примижа към прозореца.

— Ще трябва да се приближиш, за да видиш оттук — каза Сукул.

Той не помръдна.

— Господарката иска да си стоим вътре, милейди. Казва, че се задавала беда.

— По-близо е, отколкото мислим, нали? И мирише на изгорели кожи.

— Тъй ли, милейди? Виж ти.

— Ще трябва да ми се довериш за това, кастелан.

Той изсумтя, присвил очи към прозореца.

— Май ще трябва, да.

— С този керван пътуваше благородник. Момче, на пет-шест години. На път за Мъдрия град. До Цитаделата всъщност. Дете от фамилията на Корлас.

Рансепт се почеса по посребрялата четина на брадичката си.

— Корлас ли? Добър войник. Винаги тъжен. Чух, че се самоубил.

— Официално е умрял, докато спял.

— Забрала рана мисля, че беше, милейди.

— Изпитваш търпението ми, кастелан.

Очите му се присвиха още повече.

— Туй правя, да.

— Искам да излезем — тази нощ — и да идем там. Ако наблизо има разбойници, трябва да разберем.

— Няма разбойници, милейди.

— Знам, тъпак такъв! Кой тогава ги е нападнал и заплашени ли сме ние?

Той отново изсумтя.

— Тука сме си в безопасност.

— Настоявам да излезем! Искам петнайсет Домашни стражи и кучета следотърсачи.

— Имате един Домашен меч, милейди. И Рибс.

— Рибс? Това псе се стряска и от миризмата на собствения си задник! А и един Домашен меч не стига — длъжен си да ми осигуриш сигурна защита.

— И това ще го направя, милейди. А мечът ще съм аз.

— Кастелан, извинявай, но дори само качването по тези стъпала едва не ти пръсна сърцето.

— А, не, милейди. Сърцето ми си е добре, и всичко друго по мен, освен носа, дето все се опитвате да не гледате.

— Бездната да ме вземе. Значи ще сме само ти и аз?

— И Рибс, милейди.

— Намери си кон…

— Пеш. По-тихо е.

— Но виж ме… облечена съм за езда!

— С Рибс ще ви чакаме долу, милейди.

Орфантал се беше присвил сред някакви ръбести канари. Небето бе черно и облачно и тъмнината бе скрила всичко, в което се беше взирал допреди малко. Светът се беше преобразил във въображението му и гъмжеше от живот. Чуваше странни звуци и се взираше безпомощно в нощта, откъдето сякаш нещо също се взираше втренчено в него.

Липсваше му одеялото и огънят, който стражите поддържаха през цялата нощ и който виждаше, щом се събудеше сепнат, забравил къде е и уплашен — но примигването на пламъците, зърнато през тънката тъкан на палатката, винаги го успокояваше. Сега обаче нямаше нищо — нито палатка, нито хъркането и тихото мърморене на Грип. Беше сам и изобщо не се чувстваше герой.

Побиха го тръпки. Спомни си как си беше представял нападение на разбойници и точно как си въобразяваше, че е избягал в нощта сред хълмовете. Но истината тук и сега нямаше нищо общо с онова великолепно приключение. Краката му бяха измръзнали. Ръцете също. И му се спеше.

Не беше изпълзял далече от мястото, където бе издъхнала крантата. Хълмовете му се бяха сторили твърде огромни, твърде застрашителни, за да навлезе в тях. Ако изгубеше коритото от поглед, щеше да изгуби и пътя и тогава щеше да се загуби не наужким. Истината беше, че бе изгубил кураж и го беше срам от това. Миризмата на собствената му урина му се подиграваше. Усещаше вкуса на собственото си предателство, горчив и гаден, а потръпването на кобилата отекваше в тялото му отново и отново — усещането как животът я напуска, докато я беше прегърнал през врата. Тя не заслужаваше такъв край — тласкана напред от страх, изтощена, яздена от едно глупаво момче. Какво щеше да каже на Вренек? По-добре разбойниците да го бяха посекли.

Затвори очи, за да се защити от страха от нощта. Беше спрял да трепери и това беше добре.

Стъпки някъде съвсем наблизо го стреснаха от дрямката. Сърцето му се разтуптя и сякаш се изду в гърдите.

Някъде отгоре, на канарата, на която беше подпрял гръб, се разнесе глас:

— А, тук си значи.

Орфантал изхленчи и се опита да побегне, но краката му поддадоха.

— Кротко! Аз съм, Грип.

Позната ръка го хвана за рамото.

— Премръзнал си като Бездната. Направих бивак наблизо, измъкнах малко постеля. Можеш ли да ходиш?

От очите на Орфантал потекоха сълзи, но освен онзи първи хленч никакъв звук не можеше да излезе от него. Срамът го беше задавил. Понечи да се изправи, но пак не успя.

— Нямаше да преживееш нощта. Добре, че те намерих. Виж, онова с коня беше умен ход — нямаше начин да тръгнат след тебе. — Докато говореше, вдигна Орфантал и го прегърна. — Спокойно. Всичко ще се оправи. Забавих се, понеже ме удариха в гърба и освен това си навехнах коляното. — Чак сега Орфантал усети, че мъжът накуцва — ритмично полюшване наляво, щом стъпваше с левия си крак. Кожата на стареца беше хлъзгава от пот, подробност, която Орфантал не можа да разбере. — Само още малко. Не можем да палим огън обаче…

Изпъшка някак странно, докато пускаше Орфантал на земята.

— Стигнахме.

Бяха в нещо като убежище, плитка пещера. Орфантал се отпусна на сухия ситен пясък. Грип го заметна с грубо вълнено одеяло. Не беше онова, което бабата на Орфантал му беше дала, и не беше на самия Грип — той го помнеше заради миризмата на листата градински чай, които Грип държеше в една платнена торбичка: всяка сутрин я слагаше в одеялото, когато го навиваше. Това одеяло миришеше на пот и още нещо, остро и плесенясало. Грип започна да търка силно ръцете и краката на момчето, като започна със стъпалата и продължи нагоре по бедрата, а после повтори същите бързи движения по ръцете му.

Това донесе в тялото му топлина, а с нея и раздразнение, и след малко Орфантал избута ръцете му и се сви в одеялото.

— Пак трепериш. Това е добре, Орфантал. Голям късмет извади, че те намерих навреме. Знам, че ти се спи, но не е хубаво да спиш точно сега. Почакай малко, докато се стоплиш.

— Къде са другите? Победихте ли онези?

— Не, не ги победихме. Макар че Харал им даде добър урок. Миджил и Тенис се опитаха да избягат, но ги посякоха в гръб. Глупаци. Когато видиш, че е безнадеждно, точно тогава не бягаш. Побегнеш ли, просто умираш по-бързо, а няма нищо по-срамно от това да те прободат в гърба. — Помълча, а след това изсумтя. — Освен ако не си обкръжен, разбира се. Тогава пробождането в гръб е обичайно и нищо срамно няма в това.

— Героите винаги ги пробождат в гърба — каза Орфантал.

— Не само героите, Орфантал. — Грип се размърда и изпъшка. — Можеш ли да шиеш?

Въпросът го обърка.

— Виждал съм как шият слугините.

— Добре. Като съмне, ще имаш нещо за шиене.

— Други дрехи ли ще ми правим?

— Не. Слушай сега, това е важно. Аз също трябва да спя, но може и да не се събудя.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че не знам колко лошо са ме подредили. Мисля, че кръвта понамаля, но няма как да се разбере какво значи това. Ще видим. Но ако не се събудя, трябва да тръгнеш по пътя, на изток — накъдето отивахме. Обаче чуй, не по него, а отстрани. Просто вървиш покрай пътя, разбираш ли? И ако чуеш ездачи, се криеш. Продължаваш, докато излезеш от хълмовете, и после отиваш в най-близката ферма, която видиш. Не им обяснявай нищо, не им казвай дори за родословието си — няма да ти повярват. Просто виж дали можеш да вземеш превоз до Карканас, дори да мине седмица, преди да тръгне каруца с продукти. Стигнеш ли там, отиваш право в Цитаделата.

— Разбрах. — Опипа и намери малката тенекиена тръбичка с писмото, което Сукул бе написала до Хиш Тула, затъкната в кесията на колана му.

— Те направиха грешка — продължи Грип, но вече като че ли говореше повече на себе си. — Не една всъщност. Аз. Ти. Видях Силан, некадърния мъж на Естала, а тя е доста умна. Ще се върнат на мястото да те проследят оттам и да приключат нещата. Но първо ще огледат за моето тяло и няма да го намерят, и това ще ги притесни повече, отколкото твоето измъкване. — Орфантал усети, че Грип го гледа. — Двамата с тебе ще сме дивечът, докато сме в тия хълмове.

— Дивечът — повтори Орфантал. — Ще ни гонят.

— Разкажи си историята на лорд Аномандър, момче, каквото и да стане.

— Добре. Майка ми ми каза всичко за него.

— Ако намерят дирята ни, може да се наложи да ги отклоня от теб. Сам, искам да кажа.

— Добре.

— Схващаш. Бързо при това. Това е добре.

— Грип, а ти уби ли някого от тях?

— Двама със сигурност, и това ме огорчи.

— Защо?

— Да раниш е по-добре. Още двама раних, и това беше добре. Харал опита същото. Запомни го, Орфантал. Той те видя, като препусна. Знаеше, че трябва да ти спечели време, а с колкото повече ранени трябваше да се оправя врагът, толкова повече шанс имаше за теб. Понасяше рани, за да нанася рани. Харал беше добър мъж.

Орфантал кимна. „Добър мъж. Герой.“

— Видя ли го как умря, Грип?

— Не. Изгубих съзнание за малко — цепнатината, в която се хвърлих, беше по-дълбока, отколкото си мислех. Докато се измъкна, онези се бяха махнали.

— Запалиха кожите.

— Идиоти, нали ти казах. Но намерих Харал. Изкарали са си го на трупа му, ако схващаш какво имам предвид.

— Това е страхливост!

— Не, просто недисциплинираност. Но лицата им се жигосаха в мозъка ми. Имам ги ей тук, Орфантал, и ако оживея, всички ще съжалят за това, дето направиха. Хайде, време е за сън.

Орфантал се отпусна, стоплен в одеялото. Но сънят вече изглеждаше далечен. Разказът на Грип се въртеше в мислите му. Воини, сражаващи се до смърт, въздухът — изпълнен с отчаяние. А сред всичко това видя този старец, който сега спеше до него, и му се струваше невъзможно да мисли за него като за воин. Затвори очи и внезапен като мълния — сънят го порази.

Рибс беше старо пастирско куче, поне на дванайсет години, със сива муцуна и големи уши, които плющяха и клепваха при всяко бързо завъртане на тясната като на лисица глава. Дългата му козина беше рошава смесица от сиво и черно, цялата в тръни и мръсотия. И беше малко кривоглед.

Кастелан Рансепт провери още веднъж оръжията си. Светлината на факлите мъждукаше из двора. Стражите на портата чакаха до вратичката вляво от порталната кула. Въздухът бе студен и режещ.

Рансепт я погледна и попита:

— Готови ли сме?

— Това куче е само кожа и кости.

— Тения, милейди.

— Няма ли лекове за това?

— Има. Но мършавите кучета живеят по-дълго.

Обърна се и се затътри към портата, а Рибс заситни щастливо до него.

Рансепт беше прибрал меча, който си бе избрала, и копието, беше ѝ оставил само една кама. Нищо не вървеше, както го бе замислила. Упоритият кастелан много бързо бе успял да вземе нещата в ръцете си, след като тя бе искала да командва. Все пак донякъде беше победа, че изобщо излизат навън. Той просто можеше да го забрани. Сукул тръгна след него до страничната врата. Щом я открехнаха, Рибс се шмугна навън.

— Къде отива?

— Да разузнае дирята, милейди.

— Сигурно ще ни заведе до най-близката къртичина — изсумтя тя.

— Рибс знае какво търсим.

— Как?

Вече бяха отвън и вратата се затръшна зад тях.

Рансепт повдигна рамене.

— Излизам понякога.

— Из хълмовете ли?

— Ако се наложи да говорим с Отреклите се. За лейди Хиш е важно да няма недоразумения.

— Отреклите се? Разбойниците, искаш да кажеш.

— Труден е животът в тия хълмове, милейди. Дори само заради пътните налози.

— Изнудване.

— А десятъкът на лейди Хиш за пътниците? Изнудване е само когато го прави друг.

Заслизаха по грубо изсечените стъпала. Тежките облаци, дошли на свечеряване, вече се разсейваха и тук-там се показваха звезди. Въздухът бързо изстиваше.

— Крепост Тула е получила тази земя с кралска грамота — каза Сукул. — Десятъкът е законен и необходим. Ограбването на хора по пътя не е. Да не намекваш, че лейди Хиш има спогодба с тези крадци?

Рибс чакаше на средната площадка, няколко стъпала надолу. Щом Рансепт и Сукул стигнаха до него, кучето изведнъж тръгна право през сипея вляво от стълбището.

— Ха! — подхвърли Сукул. — И да не е къртица, е някакво друго животинче.

— Няма да слизаме на пътя, милейди — каза Рансепт. — Има пътека отсам, минава над него. Тясна е, но не се плашете. Просто вървете след мен.

— Каква е спогодбата? — попита Сукул, щом се закатериха през канарите.

— Преди да започнат да копаят мините — каза Рансепт, пак се беше задъхал, — правеха сирене, козе. И хубава мека кожа също. Но по-важното, държаха под око движението. Има пътека, която някои пътници използват, за да избегнат крепост Тула.

— Да излъжат с десятъка? Това е мизерно.

— Понякога е това, да. Понякога са просто хора, които не искат да ги видят.

— Какви хора?

Рибс се шмугна между две стръмни скали.

— Вече сме на пътеката — каза Рансепт. — Времето за приказки свърши. Нощта разнася гласовете, а в хълмовете ги разнася още по-надалече. Ако ви потрябва вниманието ми, просто ме потупайте по рамото. Иначе мълчим и се движим безшумно.

— Това е глупаво — още виждам светлината на крепостта оттук.

— Ако ще спорим, милейди, можем да се върнем веднага. Погледнете Рибс обаче.

Кучето се беше върнало и бе клекнало пред тях.

— Какво да му гледам?

— Непознати сред хълмовете, милейди. Това ни казва Рибс.

За нея кучето не изглеждаше по-различно от всеки друг път. Нямаше как да се разбере накъде гледа с тези кривогледи очи. Но щом Рансепт тръгна напред, то се врътна и отново затича по пътеката. Тя смръщи вежди, но ги последва.

Колкото и едър да беше, кастеланът се движеше тихо и нито веднъж не погледна през рамо да види дали Сукул не изостава. Това я подразни и ѝ се дощя да му изсъска, защото започваше да се уморява, а пътеката сякаш продължаваше безкрай. Ботушите ѝ стискаха. Носът ѝ протече и тя започна да го бърше с опакото на ръката си, а това цапаше хубавата кожа на ръкавицата. Още по-дразнещото беше, че в това приключение нямаше нищо храбро. Искало ѝ се беше да има десетина добре снаряжени и навъсени строго конници зад гърба си, до един готови да дадат живота си при нейната дума. Искало ѝ се беше да чува тропота на конски копита и дрънченето на желязо.

Но по-силно от това оставаше убеждението, че едно невинно малко момче лежи мъртво някъде пред тях, убито без никаква причина — освен мълчанието, което щеше да гарантира смъртта му. Беше получила достатъчно намеци от Хиш Тула, че кралството е в беда. Всичко това изглеждаше нелепо. Беше спечелен мир, но Сукул знаеше, че жаждата за бой все още не е утолена. Никога нямаше да свърши, а на света имаше хора, които не искаха нищо друго, тъй като беззаконието бе същността им.

Не ѝ трябваше да гледа надалече, за да види такива хора — смяташе, че сестрите ѝ са същите. Отдаваха се на всякакви изкушения и колкото по-необуздана бе средата, толкова по-низки бяха страстите им. Ако трябваше да е честна към себе си, в самата нея също имаше нещо от това. Но реалността — включително това изпитание в студената нощ — се оказваше много по-банална от онова, което предлагаше въображението в капризните мигове, щом скуката закрещеше в черепа.

Дала беше обещания на онова момче, на онова объркано незаконно дете от рода на Корлас. Изглеждаха празни и негодни, а потайността, която беше изпитала, докато гледаше ококорените му невинни очи, събуждаше сега чувство за вина. Беше си играла на пораснала, но си беше детинска игра. А ако бяха измъчвали Орфантал? Дали сега Хиш Тула не беше в опасност?

Половината нощ беше минала, а продължаваха да вървят. На Сукул вече ѝ се искаше само да спре, да отдъхне и дори да легне и да заспи.

Звездният въртоп вече се бе завъртял наполовина.

Изведнъж се блъсна в гърба на Рансепт — вместо да гледа напред, беше забила очи в прашните ботуши, които мъчеха краката ѝ. Изпъшка и залитна назад, но той я хвана и бързо я придърпа към себе си.

Замириса ѝ на вълна от дебелия му елек и познатата миризма някак я укрепи.

— Ездачи отпред — прошепна той.

Сукул се огледа. Рибс не се виждаше никакъв.

— Мълчи — все така шепнешком каза той. — Чакаме Рибс.

През тези хълмове разбойници бяха отъпкали многобройни пътеки и Рисп поведе дванайсетимата си войници по една, която щеше да ги изведе на пътя близо до мястото, където бяха видели пушека. Старите биваци на Отреклите се, на които се бяха натъкнали, бяха изоставени поне преди един сезон, ала тя знаеше причината за това: напоследък търсенето на руда за Ковачница Хуст беше нараснало многократно, макар че никой от шпионите на Хун Раал не можеше да обясни защо. Тъй или иначе, разбойничеството беше спряло и сега тези хора забогатяваха от парите на Хуст.

Мисълта за легиона Хуст — който навярно скоро щеше да бъде подсилен от нов набор — я притесни. На всеки зов за мир отекваше кънтежът на желязо, изковавано в мечове. Никой не можеше да бъде заблуден, освен ако сам не го пожелаеше. Предстоеше гражданска война. Хун Раал смяташе тя да е кратка. Неизбежно кървава, вярно, но кратка.

Урусандер, придружен до Карканас от победоносния си легион, всеки враг на владението — унищожен и хвърлен за храна на бурените. Край на разделението и на всички частни войски. Величествена брачна церемония, която да свърже военната мощ и вярата — това бе истинският път, който ги чакаше. Ковачницата Хуст щеше да падне под властта на легиона на Урусандер и прокълнатият легион Хуст щеше да бъде премахнат и разформирован, а ужасяващите им оръжия щяха да бъдат стопени на шлака. Домашните мечове щяха да бъдат сведени до скромна фамилна охрана, със забрана за превъоръжаване. Пограничните мечове и Стражите на Външния предел щяха да се влеят в легиона под командването на Оссерк. Така щеше да бъде спечелен мирът.

Най-добрите решения бяха простите. Освен това тя бе харесала вида на Стражите на Външния предел и мислеше в един момент да поеме командването им. Първата ѝ заповед щеше да е да изгорят Блещукаща съдба и да избият голите вълци и каквито там други ужасни зверове се въдеха в онези черни треви. След това можеха да се изправят срещу Витр и да отвърнат на предизвикателството му от позиция на силата. Ако от онова море предстоеше нашествие, тя щеше да е готова да го посрещне на самия му бряг.

Урусандер много ценеше заслугите. Не го интересуваше дали кръвта на офицерите му е низша, или знатна. Точно затова благородниците го мразеха толкова много. Калат Хустаин беше знатен и само това му даваше привилегията и властта да командва, а Рисп добре беше видяла резултата от това: Стражите не бяха нищо повече от разпасана сган, лишени от дисциплина и прекалено почтителни към обществения ранг. Тя щеше да промени всичко това.

Стига някой от тях да оцелееше след чистката.

Излязоха на поляна на равно, обкръжена от ниски каменни колиби. В центъра имаше старо огнище, а в единия край купчина животински кости и смет.

Рисп отиде до огнището. Не обичаше изоставени селища. Напомняха за провал. Хората обикновено не бяха склонни да се местят. Само необходимостта ги принуждаваше да сменят местоживелището си, било поради натиска от страна на по-силни съседи или от загубата на вода или достатъчно дивеч. За тези пастири, които от време на време несъмнено се отдаваха на разбойничество, причината бе повикът за богатство. Всеки рано или късно хващаше пътя на парите, с блеснали и зажаднели очи.

— Близо сме вече според мен — каза сержантът.

Рисп го погледна. Беше един от мъжете на Хун Раал. Беше загубил повечето пръсти на краката си във войните срещу джелеките и сега носеше ботуши, запълнени с парчета дърво. Вървеше тромаво, но яздеше добре.

— Като стигнем, ще трябва да изчакаме утрото.

Той кимна и оправи каишката на шлема си.

— Тези хълмове не ми изглеждат пусти, както трябва да са, лейтенант. Само предчувствие е, но съм се научил да му се доверявам.

— Разбирам.

— Бих препоръчал двама съгледвачи напред и двама в ариергард.

— Добре.

Тръгнаха отново. Небето вече избледняваше и въздухът бе хапливо студен. Дъхът им излизаше на пара.

Пътеката залъкатуши надолу и Рисп предположи, че наближават пътя. Копитата на двата коня отпред клопаха и стържеха по разхлабени камъни. Двамата ездачи отпред се оглеждаха внимателно, макар все още да беше твърде тъмно, за да се види нещо. Тъй или иначе, всички вдигаха толкова шум, че според Рисп ги чуваха поне от хиляда разтега.

Скоро стигнаха пътя и продължиха по него. Мръсната воня на пушек лютеше във въздуха.

— На изток според мен — каза сержантът.

Стигнаха мястото на битката, където пътят правеше остър завой. Двете каруци бяха изгорели, сред овъглените останки и пепел все още тлееха въглени. Животните, които ги бяха теглили, ги нямаше. Телата на убитите бяха край пътя, две от тях почернели от близостта си до запалените каруци, с подути ръце и крака и целите в рани, косите им бяха изгорели и под сбръчканата кожа на теметата се показваха почернелите черепи.

Щом слезе до двата изгорели трупа, Рисп усети горещината от тлеещата жарава зад тях и насладата, която изпита от горещия ѝ дъх, ѝ се стори някак извратена. Силан беше пречка и доказателството за това бе навсякъде около тях. Грип като нищо можеше да е един от шпионите на Аномандър, но според Рисп вестта за отряд разпуснати войници от легиона по пътя на запад не беше съкрушителна — и Грип, както и господарят му, щяха да имат само въпроси и малко отговори. А и ако Аномандър вече не дебнеше настръхнал, щеше да е сляп и глупав, а не беше нито едното, нито другото.

Според нея истинската беда беше проливането на кръв тук. Особено ако Грип бе оцелял.

— Тук — каза сержантът и тя видя, че е застанал на десетина крачки встрани до почти отвесната скала.

Рисп отиде при него и той посочи една цепнатина в скалата.

— Скочил е там, обзалагам се.

— А не е паднал? Защо?

— Защото преди ръба има камъни и пръст, изсипали се от стръмнината. Ако паднеш, ще те спрат. Прескочил ги е.

Тя застана на ръба, наведе се и надникна надолу.

— Но не е могъл да прецени колко е дълбоко.

— Вярно — съгласи се сержантът. — Възможно е и да си е счупил врата. Или краката, зависи как е паднал.

— Не са могли да видят чак до долу — каза Рисп. — Но и не са слезли, за да проверят.

— Паника — каза сержантът. — Паниката е опасно нещо. А и са имали ранени и убити. И е трябвало да се махнат бързо, за да не ги видят.

— Много знаеш, сержант — изсумтя Рисп.

— Просто виждам как е станало. А и всички правим грешки.

— Аз нямаше да направя точно тази — заяви тя.

— Права сте. Нямаше да я направим.

„Не и след като ти си до мен, искаш да кажеш. Тепърва ще те уча на уважение, сержант.“

— Не искам да чакам и да се чудя, сержант — каза на глас. — Дайте фенери и въже. И да приключим с това.

— Да, лейтенант. Аз ли да сляза?

— Не. Аз ще сляза.

— Лейтенант…

— Аз, казах. Вържете фенера за въжето — ще видим дали можем да го спуснем до долу. Ударил ли се е в издатини при падането? Нещо, което да го е спряло? Трябва да огледаме.

— Да, лейтенант.

— И нареди да погребат тези нещастни пазачи. Поне това можем да направим за тях.

Когато Рибс най-после се появи отново и размаха срязаната си опашка, Рансепт изсумтя тихо.

— Усетил ги е.

— Кои? — попита Сукул.

— Ездачи, идват от север. Към пътя. И не са разбойници.

— И разбра всичко това от опашката?

— И от клепналото ляво ухо.

Нямаше как да разбере дали говори сериозно. А и все едно, вече ѝ бе дошло до гуша от него и от цялото това приключение.

— Колко са?

Той като че ли я изгледа в тъмното, но не каза нищо.

След малко Сукул въздъхна.

— Можем ли вече да тръгнем? Студено ми е.

Щом станаха, Рибс отново изчезна.

Скоро излязоха на равна площадка. Ниски каменни къщи очертаваха полукръг, черните им входове приличаха на зейнали усти. Сукул почти очакваше да чуе скръбни стонове.

— Така ли живеят разбойниците? — попита тя.

— Не точно — отвърна Рансепт. — Тези къщи са тук поне пет хиляди години.

— Откъде знаеш?

— Стари са, милейди. Просто трябва да ми повярвате. Десетина коня са минали оттук. Надолу, където е Рибс. На около две хиляди крачки сме от пътя. Ще излязат малко под мястото на засадата, но скатът е ронлив и може да ни чуят. На пътя има завой, малко на изток оттук. Може да минем по друга пътека и да излезем срещу него.

Рансепт свърна наляво и тръгна към една от каменните къщи. Рибс скочи, забърза пред кастелана, спря на прага и клекна.

— В дъното — каза Рансепт. — Под една плоча на пода.

— Тунел ли?

— Проход. Минава през скалата, която не можем да изкатерим. Отне доста работа, но вече е достатъчно разчистен, за да го използваме.

— Защо си го направил?

Вместо да отговори, той се наведе и влезе. Рибс се шмугна след него.

Тя ги последва. Таванът бе достатъчно висок, за да не се навежда, но пък Сукул беше ниска за възрастта си. Рансепт се беше привел и гледаше в краката си. Стигна до отсрещната стена и спря пред една плоча.

— Във всичките къщи ли има проходи? — попита тя.

— Не — изпъшка той, докато надигаше плочата.

Плетеница от корени почти беше запушила тунела, но Рансепт изсече проход през тях, колкото да се проврат. Сукул се намръщи.

— Но тук няма дървета.

Той се смъкна в дупката, спря и я погледна отдолу.

— Корените са на дърво, но не каквото си мислите.

— Какво значи това?

— Ще видите — отвърна той приглушено, а после продължи надолу и се скри от погледа ѝ.

Сукул се озърна към Рибс. Кучето трепереше.

— Не ти харесва тук, нали?

Очите му блеснаха диво, отразили светлина от някакъв невидим източник. Щом забеляза това, Сукул се намръщи още повече и се огледа. Би трябвало да не вижда нищо в катранената тъмнина, но можеше да различи всяка подробност: съвършено наместените плочи на скосените стени, без никакви следи от хоросан; дупката на някогашното огнище в средата, изкусно оградена с камъни. Но нямаше никакъв видим източник на светлина. Потръпна и се спусна в прохода след Рансепт.

Срязаните краища на дебелите корени дърпаха дрехите ѝ и я дращеха. Тънки пипала се вплитаха в косата ѝ и отгоре се сипеше пръст. Представа нямаше как Рансепт е успял да провре туловището си през този тесен проход, но кастеланът беше само смътно петно напред и продължаваше да върви.

Странната призрачна светлина от къщата над тях не достигаше много навътре в прохода и скоро Сукул започна да опипва слепешком с ръце. Пръстите ѝ забърсваха корени и вместо подредени камъни от двете страни напипваха влажна глина. Нямаше нищо, което да крепи стените и тавана, и за миг я обзе страх. Някъде отпред лъхна по-студен въздух.

Чуваше дращенето и душенето на Рибс зад себе си.

Малко след това протегнатите ѝ ръце не напипаха нищо и тя спря.

— Рансепт?

— Изчакайте да се приспособите — каза ѝ той някъде отпред.

— Към какво? Няма никаква светлина!

— Значи не гледайте с очите си.

— А с какво да гледам? С пръсти ли?

Кучето се промуши покрай нея, мръсната му козина забърса ботушите ѝ. Все още изпънала ръце в празния въздух, Сукул усети, че са в някаква пещера. Посегна нагоре и не напипа таван.

— Това е магия на Бягащите псета — каза Рансепт.

— Невъзможно. Никога не е имало Бягащи псета толкова далече на изток.

— Тази земя не винаги е била на Тайст, милейди.

Това също беше нелепо.

— Винаги сме били тук. Никой не оспорва това, кастелан. Не си много образован. Не си виновен ти за това, между другото. Просто така се е получило за теб и семейството ти.

— Магията на Бягащите псета изцяло е свързана с огъня и земята. Магията им се страхува от небето. Огън и земя, дърво и корен. Махнали са се оттук, защото горите са изчезнали.

— Приказки.

Но той продължи:

— В Отреклите се, които още обитават останалите във владението лесове, има от кръвта на Бягащите псета. Изтласкването им беше лесно — просто изсичаме горите. Не беше нужна никаква война. Не беше нужно да се пленяват или нещо такова. Те просто се стопяваха. Вие наричате това „приказки“, милейди. Както искате, но това тук е храм на Бягащите псета и ако отворите сетивата си, той сам ще ви се покаже.

Рибс се беше свил в краката ѝ и трепереше.

— Защо е толкова уплашено кучето ти, Рансепт?

— Спомени за Ай — отвърна той.

Тя нямаше представа за какво ѝ говори.

— Просто ме хвани за ръка и ни изведи. Имаме да свършим много неща и мотаенето в някакъв погребан храм не е от тях.

— Извинете, милейди. — След малко той хвана дясната ѝ ръка, пръстите му бяха чворести и груби като корени. — Просто стъпвайте, подът е равен.

Ала щом я поведе, тя ясно усети, че не вървят направо.

— Какво заобикаляме, Рансепт?

— Няма значение, милейди.

— Кажи ми.

— По-лесно е да се види, отколкото да се опише. Е, добре, колкото и необразован да съм, ще се опитам. Вещица на Бягащите псета клечи на олтара.

— Какво? Тук има някой?

— Тя няма да ви притесни. Може и да е мъртва, но не мисля. По-скоро спи според мен.

Сукул спря.

— Добре, печелиш. Кажи ми как да виждам.

— Затворете си очите…

На това нелепо начало тя изсумтя, въпреки страха си.

— Затворете си очите — повтори той, този път по-настойчиво. — Нарисувайте в ума си пещера. Стени от пръст, нисък таван. Корени навсякъде, дори под краката ви, ако благоволите да ги усетите. В стените навсякъде около вас са набити вълчи черепи, но по-големи вълчи черепи от всички, които сте виждали. Големи като конски. Това са Ай, които бягат с Бягащите псета и им дават това име. Тук има стотици от тях. Корените ги стискат като ръце на самата земя.

Треперенето на Рибс вече бе обзело и нея. Устата ѝ беше пресъхнала и тя усещаше полъха на течения, галеха лицето ѝ.

— Въздухът се движи — прошепна тя.

— Да. Никога не спира да се движи тук долу. Не знам защо, но мисля, че е от магията, милейди. Тази енергия е неуморна. Била е могъща вещица, мисля.

— Кажи ми още. За вещицата.

— Олтарът, на който седи, е от здраво утъпкана пръст. Глина най-вече, но и красиви камъни.

— Камъни ли?

— Натикани в глината. Свещени дарове. Гранат, оникс, небесен камък, руда от различни метали. Злато и други. И животински нокти и зъби, парчета гравирана кост. Няколко пера. Каменни сечива. Така Бягащите псета поднасят дарове на някой обичан.

— Виждам го — каза тя изведнъж, задъхана.

— Седи с кръстосани крака на олтара — продължи Рансепт. — Или поне така е била отначало. Костите ѝ са се превърнали в дърво, в корени, а това, което е останало от кожата ѝ, прилича на дървесна кора. Израства от олтара като дърво, милейди, и всички тези корени, по целия проход нагоре и навсякъде около нас тук — всички те растат от нея.

Тя ахна.

— И ти ни отвори път през тях със сеч?

— Нараних я, да, в невежеството си. Нараних я дълбоко, милейди.

Сукул долови болката в признанието му.

— Съжалявам, Рансепт. Очите ѝ останали ли са? Гледа ли те сега?

— Обрасли са, тъй че не знам. Смутил съм сънищата ѝ обаче. Направих го и го знам, и ако можех да я изцеря, бих го сторил.

— Ако още е жива, Рансепт, те ще се изцерят. Корените ще израстат отново.

— Все още не личи, милейди.

— Никога не съм виждала Бягащо псе. Опиши ми я, моля те.

Думите ѝ сякаш го зарадваха.

— Лицето ѝ е лъскаво дърво, тъмнокафяво, което сякаш таи злато в дълбините си. Дървото е израснало от костите на лицето ѝ. Някога това лице трябва да е било светлокожо, чертите са груби, но открити за всички радости и наслади — такива са Бягащите псета. Смеят се с лекота и плачат с още по-голяма лекота. Всяка дума е изповед и лицемерието им е неприсъщо. Да говориш с Бягащо псе, милейди, означава да се смириш и да се чувстваш благословен. Много сред тайстите са се възмущавали от това.

Макар да се съмняваше, че Рансепт може да вижда, тя кимна на думите му. Добре разбираше защо трябва да е било така.

— Ние не отстъпваме нищо.

— Във вас има мъдрост, надвишаваща годините ви, милейди.

Но точно в този момент изобщо не се чувстваше мъдра.

— Вярваш, че вещицата спи.

— Вярвам, че е точно тя, да.

— Точно тя?

Ръката му леко се стегна около нейната.

— Бягащите псета на югозапад говорят за Сънуващата, най-великата вещица от расата им. Останала е, когато народът ѝ напуснал. Останала е, за да пази света от пустошта.

Сукул си помисли за Майка Тъма и онова ужасно усещане за Бездната, което кръжеше около нея в свещената зала с Трона на Нощта.

— Съпротивлява се на Майка Тъма?

Долови със сетивата си как той сви рамене.

— Може би. Не ми е по силите да знам.

— Рансепт, ти от Отреклите се ли си?

— Не се опълчвам срещу Майка Тъма, милейди.

Но това не беше отговор. Все пак тя разбра, че няма да ѝ каже нищо повече, и реши да го уважи. Въпросът ѝ беше неуместен във всяко отношение; още по-лошо бе, че идваше от дете.

— Извинявай — промълви тя.

— Виждате ли всичко, което описах?

— Да. Виждам го ясно. Виждам пещерата и всичките ѝ корени, излизащи от стените — чак до нея, където седи с лице от дърво и с очи обрасли и завинаги затворени. А ние стоим в пещерата като блуждаещи мисли в череп.

Ръката я стисна силно, почти прекърши костите на пръстите ѝ и тя изохка.

— Моите извинения, милейди. Но последните думи не бяха ваши.

Сукул помисли над това и кимна.

— Тя ни сънува. Ние сме в сънищата ѝ и тя се опитва да ни придаде смисъл. Непознати в черепа ѝ. Тук вътре, Рансепт, нашите думи биха могли да са нейните мисли. Тук вътре ние сме застрашени да изчезнем, да се изгубим.

— Да, милейди. Вярвам, че сте права, и аз съм го усещал. Трябва да напуснем.

Тя издърпа ръката си. Вече не ѝ беше нужно да я държи. Виждаше тунела, продължаващ в другия край; виждаше как се изкачва нагоре. Въпреки че очите ѝ оставаха затворени.

— Кажи ми — попита Сукул. — Тази вещица има ли си име?

— На езика на Бягащите псета се казва Бърн. Сънува, за да можем ние да живеем. Всички ние: Тайст, Бягащи псета, Джагът, Тел Акаи, дори Форулкан. Сънува, за да ни даде свобода.

Беше тръгнала напред, докато Рансепт говореше, и усети, когато я доближи, но последните му думи я спряха.

— Кажи ми, предложи ли ѝ нещо в дар?

Дъхът му леко се поколеба.

— Щях да съм Отрекъл се, ако го бях направил, милейди.

Сукул се опита да си спомни какво беше преди да я хване за ръката. Имало ли беше някакво движение? Беше ли застанал близо до вещицата? Не знаеше. Посегна за кожената си кесия и разхлаби връзките.

— Внимавайте — промълви Рансепт и тя осъзна, че я наблюдава, някак… „Не, не някак. Той вижда, защото вярва. В този храм Рансепт почита. Затова ме доведе тук. Сигурно има други места, през които да минем, други пътеки. Но той ме доведе тук.“

Извади камъче спомен, намерено на бреговете на Дорсан Рил. „За брата, когото загубих във войните.“

— Милейди. Сукул Анкаду, моля ви. Трябва много да се внимава с този жест. Ще обвържете ли Майка Тъма със Спящата богиня на Бягащите псета?

Тя затаи дъх.

— Не съм благородничка, кастелан. Не съм жрица.

— Обрекли ли сте вярата си на Майка Тъма? Не, не ми отговаряйте. Но ако е така, то със сигурност ще обвържете тези две жени. Нещо повече, ще обвържете Отреклите се и тайстите. Няма по-свято място от този храм, но той е изгубен за Отреклите се. Само аз знам за него… разбирате ли ме?

— А ти си човек с тайни, но достатъчно смел или глупав, за да ми ги разкриеш. Защо?

— Истината ли да кажа?

— Истината, Рансепт. Дай ми поне това.

— Учението на тайстите е боклук.

Резкият ѝ смях отекна силно в залата и Рибс се подплаши и драсна покрай нея и нагоре в тунела.

Изумлението на кастелана бе осезаемо.

— Извинявай отново, Рансепт… — И думите ѝ заглъхнаха.

Въздухът в залата се бе променил и тя усети как настръхва.

— Какво става? — прошепна уплашено Сукул. — Какво направих?

— Приберете камъчето — каза Рансепт. — Тя все още е Бягащо псе, изглежда.

— Не разбирам… Какво е това, което усещам?

— Нейният благослов, дете. Какъв по-голям или по-скъпоценен дар бихте могли да ѝ дадете освен смеха? Дъх на Спящата богиня, вие я изцерихте, Сукул Анкаду.

Тя се стъписа, щом той коленичи пред нея и някак си — макар очите ѝ все още да бяха затворени — видя блясъка на сълзи по страните му.

— Корените вече не кървят — изхриптя той. — Благодаря ви, милейди, с цялото си сърце.

— За този урок — чу се да казва тя, — отплащам се с удоволствие.

Усети усмивката му и се усмихна в отговор.

Той стана и двамата тръгнаха по прохода напред.

Когато отново хвана ръката ѝ, тя я прие с радост, макар и двамата да знаеха, че вече не е нужно да я води. Не, това бе повече като приятелство и тази мисъл толкова изненада Сукул, че тя едва не се разсмя пак. Вместо това отпрати радостта си назад по тунела, в онази чудодейна пещера, където плът и дърво бяха едно и където, затворени, очите можеха да видят всичко, което имаше да се види.

Докато излизаха на повърхността — бледата светлина на утрото бе като сребристосин варак над и пред тях — Сукул промълви:

— Рансепт, Отреклите се, които все още са оцелели, трябва да чуят за този храм. Заслужават поне това.

— Не е нужно — отвърна той. — Споделих сънищата ѝ долу… да, вече е ясно и няма да го крия. Аз съм Отрекъл се… макар дълбоко да ненавиждам това име. Все едно. Споделих ги и видях в тях истина, новородена и възхитителна.

— Какво видя?

Излязоха на утринната светлина. Той я погледна с усмивка, преобразила лицето му — изражение, което не беше виждала никога и което щеше да спре сърцата на стражата на кастелана, ако можеха да го видят — и каза:

— Бърн сънува река, милейди. Сънува река.

Стиснала въжето, Рисп започна да се спуска в цепнатината. Непривична болка пронизваше раменете и гърба ѝ. Спускането по въжета не беше обичайна дейност сред тайстите… или това поне бе по-добро извинение от личната ѝ непригодност, реши тя. Фенерът се полюшваше под нея. Въздухът беше прашен и вледенен от вечната сянка и тя долавяше някаква войнственост в това място, сякаш каменните стени негодуваха от натрапването ѝ.

Просто нерви, каза си. И тревога. Светлината не беше разкрила никакво тяло долу и Рисп беше сигурна, че долу не я чака никакъв изстинал труп — вътрешното чувство, стегнало стомаха ѝ, беше достатъчно убедително. Мъже като Грип Галас имаха онзи вбесяващ късмет, който сякаш беше кацнал на раменете на старите войници. Никога не би паднал в битка. Когато смъртта го вземеше, сигурно щеше да е върху жена в някой вмирисан бардак.

По каменната стена личаха следи от драскане и имаше и няколко петна кръв, вече засъхнала и черна като мастило. Щом стигна дъното, видя още кръв, опръскала камъните.

Погледна нагоре и се зачуди как изобщо Грип е успял да се изкатери. След това се наведе, развърза фенера и го вдигна.

Огледа се. В единия край цепнатината бързо се стесняваше. В другата посока — на изток, прецени тя — процепът продължаваше косо надолу, затрупан със сухи клони и с останки от птичи гнезда, направени от вейки, кал и валма кози косми.

Тръгна натам. След десетина крачки стените се скосяваха и стесниха прохода толкова, че се наложи да се извърти на една страна, за да продължи. Чувството, че камъкът я притиска, за миг предизвика паника, но тя я надви и се провря. Пукнатината се разшири и стената стана по-полегата. След малко Рисп видя кървав отпечатък на длан.

Закатери се по явната диря. Не беше толкова трудно. Тук-там прахта беше остъргана, с явни отпечатъци от прихващане с ръце и от стъпки.

След малко изпълзя горе. Пътят беше на трийсет крачки отляво, а в пясъчната ивица покрай него се виждаха отпечатъци от ботушите на Грип. Единият крак се беше влачил.

Точно зад завоя бе отрядът ѝ. Войниците продължаваха да трупат камъни върху труповете. Сержантът беше до ръба на цепнатината, коленичил, и надничаше надолу.

— Жив е — каза им тя, щом спря при тях. — Но е ранен и с един счупен крак. Изглежда, се е върнал тук, след като Силан си е тръгнал. Въпросът е накъде е тръгнал после, нали?

— Отишъл е за момчето — отвърна сержантът.

— Защо?

— Може би не е бил просто пазач на кози и овчи кожи, капитане.

— Смяташ, че момчето е било важно?

Ветеранът сви рамене.

— Ласкан прегледа каквото не е изгоряло. Има един войнишки сандък. От Корлас, от здраво черно дърво, затова повечето е оцеляло от огъня. Но ключалката се е стопила. Момчешки дрехи вътре и нещо като оловни войничета, стопени на шлака. — Замълча и я погледна в очите. — Корлас, капитане. Излиза, че момчето е от тази фамилия. Имаше един Домашен меч от Корлас, служеше като капитан в легиона на Урусандер.

— Може ли да стане още по-лошо?

— Ако Грип прибере момчето и се измъкнат от тези хълмове, да, може да стане много по-лошо.

— Дете от знатен род, отиващо в Карканас…

— Да, капитане, заложник. В Цитаделата. Капитане, момчето е било под закрилата на лорд Аномандър от мига, в който е напуснало имението. Затова Грип Галас е бил с кервана на търговците на кожи.

Призля и. Ако дадеше воля на чувствата си, от устата и щеше да излезе задавен стон. Сержантът я гледаше втренчено и тя усети напрегнатото внимание и на другите войници. Съжали, че сама бе предложила да изчисти този провал. Беше издънка на Силан в края на краищата. Ако онзи глупак беше тук, щеше да го убие. Жена му едва ли изобщо щеше да възрази. „Сигурно сама щеше да ми подаде ножа.“

— Малко благородници служат в легиона на Урусандер — каза тя.

Сержантът кимна.

— От Великите домове, без достатъчно богатство, за да съберат приличен кадър Домашни мечове. При възможност биха служили с Домашните мечове на други домове. Но Корлас беше горд мъж.

— Познаваше ли го?

— Капитане, служих под негово командване. Както и Ласкан, Херлот и Бишим. Беше добър мъж. Умря като герой.

Изведнъж я обзе нов страх: верността на този мъж, който стоеше пред нея.

— Каза, че не можем да позволим Грип и този заложник да се измъкнат от хълмовете, сержант.

— Не, капитане. Казах, че нещата може да станат още по-лоши, ако се измъкнат.

— Разбирам. Тогава какво предлагаш? — „И аз съм един командир! Първото ми изпитание, и се провалих.“

— Трябва да ги намерим, капитане. И да поправим нещата.

— Как?

— Прехвърляме отговорността на Силан.

— Ами ако просто реши да дезертира? Не говориш сериозно, сержант. Той все още има ранг в легиона, както и половината му войници.

— Това не е наш проблем, капитане. Може би не е дори на жена му.

— Значи вместо да заловим и убием Грип и момчето предлагаш да действаме като стъписани от ужас и отвращение. Да намерим стареца и заложника и да им помогнем, може би дори да ги придружим до Карканас. — Замълча и огледа войниците. Едва ги познаваше, но Хун Раал беше сигурен във верността им. Все пак при тези обстоятелства верността им бе подложена на изпитание — виждаше го по лицата им. Заложниците бяха свещени, а точно този заложник беше под закрилата на лорд Аномандър, което добавяше към притеснението им искрен страх.

— Естала трябва да научи за тази промяна в плановете.

— Да, капитане.

— Върни Ласкан и Бишим да ѝ кажат. А после какво? Жената на самия Силан го арестува?

Сержантът не каза нищо.

Рисп стисна за миг очи, после каза:

— Не, тя няма да го направи. Силан е твърде слаб, за да си държи устата затворена. Ще трябва да го убие, и него, и войниците му. — Погледна сержанта в очите. — Тя ще разбере необходимостта, нали? Няма друг начин да се измъкнем от това. Нали?

Той я гледаше и продължаваше да мълчи.

— Изпрати ги.

— Да, капитане. — Сержантът даде знак и двамата мъже яхнаха конете си и препуснаха.

— Изпрати Херлот до Крепост Тула — продължи Рисп. — Да докладват за избиването и да съобщят, че търсим оцелелите. И да помолят за съдействие.

— Слушам, капитане.

Трябваше да се отърве от този сержант. Не го искаше в отряда си. Не можеше да разбере какво мисли и това я изнервяше. В мълчанието си сякаш я преценяваше и доколкото Рисп можеше да схване, оценката не беше добра.

— Приберете и сандъка. Ще го вземем с нас. Тръгваме на изток.

— Да, капитане.

Рансепт слезе при нея и каза:

— Пратиха трима ездачи. Двама обратно откъдето дойдоха и един нагоре по пътя — сигурно до Тула. Останалите тръгват на изток.

Уморена, премръзнала и нещастна, Сукул въздъхна.

— Какво означава всичко това?

— Не са съучастници в убийството според мен, милейди. Всички са от легиона, а това повдига друг въпрос.

— Да. Какво правят тук. След като никой от легиона не минава близо до Тула.

— Не искат да ги видят.

— Но един е тръгнал към Тула.

Кастеланът изсумтя и погледна намръщено Рибс, който се беше свил и спеше в краката на Сукул. Топлината на животното вече стопляше пръстите ѝ и тя го погледна с обич, каквато не си беше представяла, че е възможна. После попита:

— Ще слезем ли при тях?

— Много е късно.

— Казах ти, че трябваше да вземем коне и просто да тръгнем по пътя.

— Може би, но… станалото — станало — каза Рансепт. — Това, което не се променя, е, че тук нещо не е наред.

Нямаше да спори за това. Усетът на стария хъхрещ кастелан този път не можеше да се отхвърли.

— Тогава кой е убил онези търговци?

Той поклати глава и се изправи.

— Хайде да слезем долу. Може би Рибс ще ни каже.

— Кастелан, той е куче, не е ясновидец.

— Може би. Но е моето куче.

Тя присви очи към него.

— Да не би да си някакъв жрец на Бърн, Рансепт?

— Никакви жреци няма сред Отреклите се, милейди.

— А Бягащите псета?

— Вещици и магьосници — отвърна той. — Гадатели на кости, така се наричат.

— Хвърлят кости и гадаят по тях?

— Не. Е, може би, но мисля, че името повече е свързано с каквото видяхме в онзи храм, милейди. Кост в дърво, кост в камък. Все едно човек да се попита: щом можем да сме едното, защо не и другото? Все едно че е само въпрос как говорим с времето. — Помълча, после добави: — Казват, че те са дали на джелеките дара на соултейкън, което е друг начин да се погледне на „хвърлянето на кости“.

Рибс надигна глава без никакъв знак от Рансепт и тя отново усети неприятния студ в стъпалата си. Въздъхна и се изправи.

— Кажи ми, че поне са погребвали мъртвите си.

— Да, милейди. Студен камък над студена плът и скръб в мълчанието.

Тя го изгледа рязко.

— Изненадваш понякога, Рансепт.

— Да, милейди, правя го.

Заслизаха по косата пътека, като заобиколиха канарата, на която почти се бяха изкачили, за да може Рансепт да огледа пътя долу.

— Вярвам, че лейди Хиш те познава достатъчно добре, за да те цени.

— Защо питате?

— Ако не, ще направя всичко, което мога, за да те открадна, кастелан. Теб… и Рибс също.

— Много мило, че го казвате, милейди. Но ще служа на лейди Хиш Тула до сетния си ден.

Нещо в тези думи подсказа на Сукул за обич, надвишаваща тази на кастелан към господарката му, и самата мисъл за това заплашваше да разбие сърцето ѝ.

Рибс заситни надолу по каменистия склон.

— Той е само едно куче, нали?

— Само едно куче, милейди.

— Не е соултейкън.

— И да е бил някога, отдавна е забравил предишното си тяло. Останал е това, което е сега — само едно куче.

Излязоха на пътя и продължиха към мястото на убийството в тишина, Рибс вървеше отляво на Рансепт. Преди да стигнат, кучето и кастеланът спряха. Загледан в земята, Рансепт каза:

— Убийците са се разминали с кервана и след това са се върнали. Още едно доказателство, че не са разбойници. Карали са в бърз тръс, две колони в стегнат строй, преди да обърнат. Някой е дал заповед.

— Дисциплинирани значи.

— В началото — отвърна той, след като двамата с Рибс тръгнаха отново. — Но видях какво е останало от един от пазачите. Имало е ярост в това клане.

— Толкова ли е добро зрението ти?

— Лесно е да се види. Тези, които са го погребали, са го носили насечен на късове.

Въображението ѝ заработи трескаво и тя побърза да затвори вътрешните си очи пред образа. Миризмата, която лъхна отпред, беше мръсна, не просто от още димящите купчини пепел, където бяха изгорели каруците, но също тъй от кръв и урина. Край пътя лежеше труп на кон. Животното беше пронизано в корема толкова жестоко, че стомах и вътрешности се бяха изсипали и се бяха омотали около задните му крака, сякаш се беше опитвало с ритници да се отскубне от тях. Сукул сякаш виждаше ужасната му смърт пред очите си и гледката раздираше от болка ума ѝ.

— Никога не съм харесвала войната — прошепна тя.

Рансепт, който ровеше в отломките, я чу и я погледна през рамо.

— Неприятна работа е, определено. Особено когато торбата е отворена.

— Каква торба?

— Вие. Аз. Торбите на кожата ни, които държат всичко вътре.

— Но ние сме нещо повече от това! — Думите ѝ прозвучаха по-рязко, отколкото ѝ се искаше. — Дори този кон е бил повече от това.

Той се изправи и избърса ръце.

— Милейди. Макар да не сте ме питали, чуйте от мен един съвет. През повечето време — в най-добрите времена всъщност — е хубаво човек да мисли така. Ние сме нещо повече от торба, пълна с кръв, органи и кокали и каквото е още там. Много повече, и същото е вярно и за всяко животно, като този благороден кон, и дори за Рибс. Но после идва време — като това, — когато човек не може да си позволи да мисли така. Когато това, което гледате сега, е само една разпрана торба, от която е изсипано всичко. Онова, което е било „повече“ вътре в нас, си е отишло — отишло си е от този кон и си е отишло и от труповете под тези камъни. Не става въпрос за това какво сме имали…

— Да — прекъсна го тя. — А за това, което сме изгубили!

Той сякаш потръпна, а после кимна.

Призля ѝ. Разбираше какво иска да ѝ каже Рансепт, но не ѝ харесваше. Да гледаш на хората и животните като на торби от кожа правеше разпарянето на тези торби много по-лесно. Ако никой не виждаше загубата, те оставаха без стойност. В такъв свят дори самият живот нямаше никаква цена. Тя отново погледна Рансепт. Той стоеше на средата на пътя, срещу каменните гробове, но се беше загледал напред, към завоя. Рибс клечеше в краката му. Имаше нещо безнадеждно в гледката и тя усети, че е на ръба да заплаче.

— Има ли по-малък гроб? — попита. Нямаше да погледне сама по-внимателно тези гробове. Не искаше очите ѝ да видят поредната горчива истина.

Рансепт поклати глава.

— Момчето е избягало, поне в началото. Нашите хора са точно напред, между другото. Опитват се да заобиколят калните низини, но това не може да стане на кон. Мисля, че момчето е било гонено и е подкарало коня си извън пътя.

— И? — Тя отиде при него.

— Под низината има езеро — каза той. — Езеро от кал. Дълбоко. Конят сигурно е потънал. Може и момчето да е потънало с него.

— Видяха ли ни вече?

— Не.

— Да се отдръпнем тогава.

Той я погледна намръщено, но ѝ кимна да отидат зад скалата.

— За какво мислите, милейди?

— Когато онзи ездач стигне в Крепост Тула, дори кастеланът няма да е там. Знае ли някой къде сме?

— Ездачка. В мое отсъствие командва сержант Бруут. Ще зяпа и ще мига и накрая тя ще реши, че е тъп като пън.

— А после?

— После ще си тръгне и ще се върне при отряда си. Свършила си е работата и с това е прехвърлила отговорността на Бруут.

— Трябва да разберем дали Орфантал е жив.

— Момчето трябваше да е заложник, нали, милейди?

— Да, в самата Цитадела.

— И е пратено само с няколко пазачи за ескорт?

— Да. — Помълча, после добави: — Сигурно е имало причини за това.

Рансепт извърна очи и вдиша през устата, както винаги, и този път грозното му лице ѝ се стори някак по-нежно, почти мило. „В онзи храм, в образа в ума ми, можех да го направя красив.“ Съжали, че не го беше направила. Че не го беше пресътворила.

— Кастелан, не могат ли да те изцерят? Носа ти, искам да кажа.

Той я погледна.

— Най-добре да го счупя съвсем.

— Защо не опиташ?

— Чупили ли сте си носа някога, милейди?

— Не.

Той сви рамене и отново извърна очи.

— Опитвал съм. Шест пъти.

Тя осъзна, че вниманието му е приковано в каменните грамади, а не гледа натам просто случайно. Понечи да го попита защо, но той изведнъж закрачи към набързо вдигнатото гробище и се спусна в крайпътния изкоп. Рибс отиде при него и клекна, подвил опашка и с клепнали уши. Сукул се приближи.

— Какво има, Рансепт? Какво намери?

— Какво съм намерил ли? Нищо, милейди. — Но оглеждаше гробовете. — Когато дойдоха, ми заповядахте да накарам готвача да приготви храна за четири дни, за седем души.

Тя погледна грамадите.

— Ако под всяка има по едно тяло…

— Се е спасил още някой — довърши той.

— Тогава къде е отишъл?

— Милейди, това е нещо, на което може да отговори Рибс. Но не сме подготвени за повече нощи навън. Тъй че ето какво предлагам.

— Казвай.

— Пращаме го сам, милейди.

— За да направи какво?

— Каквото трябва да направи.

— Ти каза, че… той е само едно куче!

Рансепт сви рамене.

— Така предполагам, милейди.

Сукул вдигна ръце.

— О, добре. Каквото кажеш. Той е твоето куче в края на краищата.

— Може да тръгнем към Крепостта — продължи Рансепт, — но е много възможно да срещнем онази ездачка.

— Не, не искам. Намери ни друга пътека.

— Както желаете.

— Рансепт — попита Сукул, поразена от внезапна мисъл, — няма никакви други тайни храмове наоколо, нали?

— Нищо, което би могло да се нарече така, милейди.

Ефрейтор Рент потегли от Карканас в тъмна доба. Бяха го изпратили да отнесе заповедта на Хун Раал командирите на частта да се погрижат да не се предизвиква никакво насилие и да се избягва всякакъв сблъсък. Всички планове временно се отлагаха и Рент се беше успокоил, като чу това. Беше много притеснен от развоя на нещата. Призляваше му от ужас и чувство за вина дори от самата мисъл за проливане на благородна кръв.

Още по-зле ставаше, когато капитанът му се напиеше, разхлабеше юздите на кръвожадността си и започнеше да говори ужасни неща за благородниците и всички други, които не бяха от легиона. Това разпалено гърлено ръмжене заразяваше хората около него. Неведнъж Рент беше мислил дали да намери някой войник от Домашните мечове на лорд Аномандър и да издаде цялата кауза.

Но Урусандер заслужаваше по-добра съдба. Рент знаеше, че грозните неща са свързани с Хун Раал. И ако нямаше ирония в това, че човек от пропаднал благороден род сега бълваше злостна омраза против своите, то иронията беше мъртъв плевел в полето на душите, а кой щеше да е толкова глупав, че да го твърди?

В пиянството си Хун Раал издаваше по-дълбоки мотиви. В него имаше амбиция, за която лорд Урусандер не беше нищо повече от средство за постигане на целта. Капитанът можеше да настоява за възстановяване на справедливостта, станеше ли дума за легиона и всички, които служеха или бяха служили в него. Но зад тази благочестива страст надничаше още нещо и каквото и да беше то, ефрейтор Рент не можеше да му вярва.

В Карканас бяха настъпили промени. Жриците и жреците се трупаха в коридори и зали в дълбоката нощ, но като че ли нямаха нищо, което да си обменят, освен въпроси. Размяна без никаква стойност, щом не можеха да намерят отговор. Голямо усилие му беше струвало да се измъкне от Цитаделата, без да го забележат.

Калта, останала от прелялата река, бе зацапала улиците и стените на огрените от светлината на факли сгради, които подминаваше, като мръсна ругатня, изречена като дръзко богохулство. Притеснението му само се усили, докато прекосяваше града към моста, който щеше да го отведе на запад от реката. Знаеше, че вярата винаги е на ръба на криза, но като че ли това съдбовно идване на азатанаи и мрачните, смущаващи чудеса, които бяха последвали, бяха тласнали всичко отвъд ръба.

Хун Раал твърдеше, че сега, повече от всякога, бил подходящият момент за възкачването на лорд Урусандер. Щом той застанел до Майка Тъма, бунтовните елементи щели да бъдат подчинени със сила и всяка схизма, която застрашавала Вярата, щяла да бъде премахната. Позицията му изглеждаше противоречива, след като междувременно разпращаше ездачи до всички части със заповед да се въздържат. Някои пияници имаха навика да ръсят слюнката си в две посоки едновременно. Истината беше, че в Куралд Галайн цареше хаос и внезапното развихряне на кръвопролитие можеше да разбие цялото владение и Майка Тъма с него. Отгоре на всичко онова, което бе изглеждало сравнително праволинейно в очите на Рент, вече беше мъгляво и объркано, а един войнствен и пиян командир трудно можеше да се нарече вдъхновяващ. Единствено верността на Рент към Урусандер държеше здраво ръцете му на юздите и задника му на седлото.

Но дългата езда в нощта му предлагаше твърде много време за мислене. Рент нямаше никакви угризения за избиването на Отрекли се, защото изобщо не гледаше на тях като на тайсти. Бяха предали името с презряното си почитане на стари богове. Тайстите имаха нужда от единение във вярата, с Майка Тъма на Трона на Нощта. Отказът да се покорят на Майка Тъма отдавна бе лишил Отреклите се от закрилата ѝ, така че бяха заслужили всичко, което ги бе сполетяло. Съмняваше се, че някакъв древен оцапан с кал речен бог може да защити тези объркани глупаци. Лорд Урусандер разбираше необходимостта и щеше да направи каквото трябва, за да обедини тайстите и да прочисти владението.

Всъщност беше просто. Щяха да изловят Отреклите се и да ги избият. Щяха да прочистят последните дълбини на лесовете и да ги изкоренят, а труповете им щяха да хвърлят за храна на реката.

Но знатните бяха друга работа. Когато дойдеше времето обаче Рент щеше да прави каквото му заповядат. Беше войник в края на краищата, а войниците трябва понякога да оставят съвестта си настрана, когато необходимостта налага тежък избор. Освен това щом всичко свършеше, всякакво разкаяние можеше да бъде сдъвкано и изплюто.

Най-близките съюзници на Раал се придвижваха скрито през хълмовете Тула, отвъд Стария лес. Точно те бяха целта му. Хун Раал не разчиташе много на капитан Силан, но поне Естала и Рисп бяха там. Щом доставеше съобщението си, Рент щеше да обърне, да прехвърли отново река Дорсан Рил и след това да се отправи на север, за да намери други части.

Утрото го завари подкарал в лек тръс по пътя, който лъкатушеше през хълмовете. Очите му бяха зачервени от безсъние, но все едно, щеше да продължи. Не беше срещнал никого, откакто излезе от Стария лес.

Забеляза внезапното внимание на коня — ушите му се изпънаха напред. Погледна нагоре и видя на пътя малка фигура. Момче, оцапано с кал.

Сигурно някое хлапе от Отреклите се, за които разправяха, че живеели из тези хълмове. Намръщен, Рент махна на момчето да се разкара от пътя му, щом се приближи.

Но детето остана където си беше, на средата на пътя.

— Какво искаш? — скастри го Рент, щом дръпна юздите. — Да те сгазя ли? Дръпни се!

— Казвам се Орфантал — заяви момчето. — От дома Корлас. И настоявам за правото на закрила.

— Благородник? — Рент изсумтя. — Съмнявам се.

— Водеха ме в Цитаделата — каза момчето. — Но ни нападнаха. Всички други умряха.

— Благородник щеше да е по-добре защитен от… — Очите на момчето примигнаха, а след това нещо проби ризницата на Рент и го прониза под дясната мишница. Внезапен студ се плъзна между ребрата му и от студа изригна огън. Нечия ръка го дръпна за колана и го смъкна от седлото.

Не можеше да проговори. Силата го напусна, сякаш изтече. Рент зяпна в лицето на някакъв старец, лице изкривено от злост, с очи, впити в неговите и празни като ями в самата Бездна.

— За Харал — чу той думите на мъжа, докато той извърташе острието, преди да го изтръгне.

Рент потрепери, но това сякаш нямаше нищо общо с него. „Харал? Не познавам никой с такова име.“ Искаше да го каже на непознатия. Искаше да обясни грешката, която е направил, но от устата му не излезе нищо освен кръв. Гореща, с вкуса на желязото, което бе отнело живота му.

Орфантал зяпна от ужас, а когато видя как Грип се изплю в лицето на мъртвия, студ изпълни вътрешностите му и го обзе страх. Старецът беше казал, че им трябва кон. Защото ги гонеха и искаха да убият и двамата?

Бяха видели идващия ездач и Грип го беше пратил на пътя и му бе казал какво да каже.

Орфантал бе помислил, че просто ще откраднат коня, понеже нямаха пари. Но че един ден ще се отплатят на човека, дори да му дадат нов кон. Да.

А сега гледаше как старецът се надига от мъртвото тяло и бърше кръвта от ножа си в наметалото на ездача. Конят беше отишъл малко по-напред, стоеше и трепереше. Грип замърмори тихо, приближи се до него и след малко държеше юздите. Обърна се към Орфантал.

— Тръгваме за Карканас. — Видя лицето му и се намръщи. — Той беше от легиона и ни нападна легионът. Те са сега враговете, заложник. Вече сме в гражданска война — разбираш ли ме?

Орфантал кимна, макар да не разбираше. Нищо не разбираше вече.

— Няма да скрия трупа — каза Грип. — Искам да го намерят. Искам да знаят. Нещо повече, искам да знаят, че Грип Галас направи това и че Грип Галас ще ги намери. — Извади пак ножа, подаде юздите на Орфантал и закуцука към трупа.

Отряза главата — в прахта закапа кръв, — изряза инициалите си на челото, вдигна я за косата и я хвърли на средата на пътя.

Пак избърса ножа в наметалото, върна се при Орфантал и докато се качваше на коня, изпъшка:

— Ох, как ме боли това коляно. Направо ще ме убие.

„Всички герои са мъртви.

Аз съм изгубен.

Всички сме изгубени.“

Ръката, която посегна да издърпа Орфантал, беше червена. А утринният въздух миришеше на желязо.

Трета част Доказателства за честолюбието ти

11

Накъдето и да се обърнеше, Аратан виждаше опустошение. Под безцветно небе — къщи, клекнали в собствените си руини, и да ги гледа човек означаваше да попие в ума си всичките подробности на провала, докато не затлачат мислите му като тиня. Ниски почернели от пушек каменни стени стърчаха от опърлените треви като мръсни зъби. Изгърбен в седлото, той търпеше костеливите им гримаси, докато Бесра бавно се тътреше под него. Стените бяха без никакъв ред и в нито едно от безразборно разхвърляните заграждения нямаше добитък.

Това тук не приличаше на нито едно от селата, които бе виждал. Затворени между стените като в гигантска паяжина, къщите бяха разхвърляни далече една от друга, противно на всякаква представа за улици. Отказваха да се погледнат в лицата и имаше нещо срамно в тази неприязън, сякаш общността не предлагаше никакво благоденствие и необходимостта бе повод за негодувание. Повечето входове бяха без врати и тъмнината, която ограждаха, изглеждаше странно плътна. Дори в разрухата оставаше нещо непроницаемо и озадачаващо. Не привличаха със съблазънта на любопитството. Чувстваше се отблъснат и онова, което бе останало в скритите стаи зад затворените кепенци на прозорците и под хлътналите тавани, беше тайна приказка, написана с отломки.

Това бе цивилизацията на азатанаи, безнадеждна и окаяна. В своето изтощение терзаеше душата, а най-ужасното за Аратан бе, че някои от тези къщи все още бяха обитавани. Виждаше здрави врати, затворени и залостени, и тъмното мъждукане на свещи, процеждащо се през кепенците. Виждаше фигури, застанали в сенки под портици от огромни гранитни камъни, толкова съвършено изсечени, че не беше нужен никакъв хоросан, и усещаше неумолимия натиск на чужди очи върху себе си и спътниците си, докато бавно минаваха през селището.

Въображението му тръпнеше в страх от отровата, поразила това място, от всичките отхвърляния — отказа от всякакви безсмислени притежания, безразличието към обраслите с бурени дворове и рухналите купчини изгоряло дърво от някогашни сгради. Това не беше неговият свят и да го вдишва, да го гледа и да попива в себе си всяка подробност нашепваше за лудост.

Безжизнената дневна светлина погасваше. Лорд Драконъс ги водеше през срутени пролуки в стените, пряко през средата на селището. Конете вървяха уморени сякаш от скръб и дори мухите едва пълзяха по прашната шия на Бесра.

Когато баща му спря пред една внушителна сграда от камък и дърво, Аратан изпита трепет в душата си. Издигаше се някак по-самотна от всички останали, а сивият камък на гранитната ѝ фасада беше изваян в безкрайни безсмислени шарки от нещо като кръгове или пръстени. Отрязаните краища на дървените мертеци, оформящи редица над ниската широка рамка на вратата и продължаващи до самите краища на предната стена, бяха резбовани в подобни фигури, като отпечатъци, оставени от дъждовни капки по кал. Три ниски стени се протягаха към зданието, всичките като че ли рухнали или срутени. Въздухът около сградата бе някак мъртъв и студен.

— А човек си въобразява, че мислите са си негови — каза Драконъс и се извърна, за да погледне незаконния си син.

Аратан примига.

Сержант Раскан зад него прошепна нещо като молитва и се покашля.

— Милорд, тази магия ли поразява умовете ни тогава?

— Светът около теб говори на твоя език — отвърна Драконъс. — Не може и да прави друго. Всичко, което виждаш, носи баграта на твоите думи. — Замълча, а след това изсумтя. — Обзалагам се, че никой от вас не забеляза цветята сред бурените или танца на бързолетите над стария извор. Или как небето, макар и само за миг, беше като най-чист порцелан.

Аратан нямаше желание да се обърне и да погледне към Ферен, спряла до Ринт. Гледаше баща си и се мъчеше да проумее смисъла на думите му.

— Ние сме поканени — отрони той.

— Да, Аратан. Започваш да разбираш проклятието на азатанаи.

— Джелеките не нападат повече тук.

Драконъс сви рамене.

— Виждаш ли нещо ценно?

На прага на странната изваяна на шарки къща вече стоеше фигура. Не висока, но тънка и доколкото Аратан можеше да различи, облечена оскъдно… и това облекло като че ли не беше нищо повече от дрипи, съшити от кожите на малки животни. Изведнъж гледката му се стори съвършена — съвършено изваяна, и нищо в нея не беше случайно. „Нищо никога не е случайно.“

Ринт проговори и гласът му прозвуча непохватен и груб сред неочаквано и деликатно съвършенство.

— Вдигаме ли лагер тук, лорд Драконъс? Споменахте за извор, а имаме нужда от вода.

Драконъс кимна.

— Конете ще ви го намерят, но ще лагеруваме извън селото, на хълма при кръстопътя напред.

Слезе от коня си.

Аратан го последва, като се мъчеше да не затрепери и да не се задъха. Въпреки цялото съвършенство наоколо въздухът, обкръжил изваяната къща, като че ли не можеше да изпълни дробовете му.

Драконъс го изгледа и каза:

— Ела до мен, Аратан, ако искаш да останеш.

Ринт и Ферен се бяха отдалечили. Раскан бързо събираше юздите на другите коне и движенията му бяха странно припрени, като в паника.

Щом се доближи до баща си, Аратан усети, че отново може да изпълни гърдите си със сладкия, благословен въздух. Погледът му отново се върна на фигурата на входа.

— Кой е той и как може да живее в… в това?

— Азатанай, разбира се — отвърна Драконъс и въздъхна. — Знам, името е безсмислено. Не, нещо повече: то е подвеждащо.

След като явно не се канеше да обясни, Аратан го попита:

— Богове ли са те?

— Ако са — отвърна баща му след миг размисъл, — значи са богове в очакване.

— Очакване на какво?

— На богомолци. Но това обърква някои неща, струва ми се. Вярата сътворява, Аратан. Така са те учили. Богът не може да съществува, докато не е обожествен, докато не му се придаде форма, индивидуалност. Изковава се в огъня на вярата. Така твърдят най-добрите ни философи тайст. Но мисля, че не е толкова просто. Богът може наистина да съществува преди да е дошъл и първият му поклонник, но не се нарича бог. Просто живее, от и за себе си. Далече на юг, Аратан, има диви коне и те са свободни от раждането до смъртта си. Никога не захапват желязна юздечка, нито усещат властта на юзди, на колене или пети и в тази свобода ни веднъж в живота си не свеждат глава от страх пред нас.

Аратан помисли над това, но не намери думи да отвърне.

Баща му продължи:

— Каквото падне под ръката ни, Аратан, ние го подчиняваме на волята си. Конете, които яздим, ни боготворят все едно, че сме богове. Но ти и аз можем да усетим горчивината на това, защото ако сме богове, ние сме неблагонадеждни богове. Несъвършени богове. Жестоки богове. И все пак конят е безсилен пред лицето на всичко това и може само да копнее за нашата благословия. Дори господарят му да го набие, все пак копнее, търси онова, което търси всяко живо същество: милостта на живота. А неговият бог все така му обръща гръб. Можеш да съжалиш този кон — продължи след миг Драконъс. — Но не и желанието му.

„Милостта да си жив.“

— Кой бог тогава би искал да подчини нас? — попита Аратан.

Драконъс отново изсумтя, но този път сякаш със задоволство. Кимна към фигурата на входа.

— Не този, Аратан.

Но мислите на Аратан бяха продължили неумолимо напред по тревожна пътека. „Дали боговете прекършват своите поклонници? Подлагат ли децата им на ужасни изпитания, тъй че да коленичат в безсилно покорство, разтворили душите си пред безпомощността? Това ли ще направи Майка Тъма на своите деца? На нас?“

— Повечето азатанаи — продължи Драконъс — нямат никакво желание да бъдат боготворени, да бъдат превръщани в богове. Признанието на безпомощния е изписано с пролята кръв. Да го поднесеш е жертва. Вкусът ѝ може да е… горчив.

Двамата с баща му бяха сами, с лице към къщата и нейния обитател. Здрачът падаше около тях като тъмен дъжд и поглъщаше всичко: селото придоби цвета на избелял гоблен.

Фигурата пристъпи от входа и с нея дойде светлина. Не беше топла светлина, която да отблъсва сумрака, и се рееше над лявото рамо на мъжа, бял диск или кълбо, по-голямо от мъжка глава.

Сферата последва мъжа, докато се приближаваше към тях.

— Студен и безвъздушен е обликът му — промърмори Драконъс. — Стой близо до мен, Аратан. Една стъпка извън силата ми и кръвта ти ще се смрази, а после ще кипне в плътта ти. Очите ти ще се пръснат. Ще умреш в голяма болка. Вярвам, че тези подробности те убеждават колко важно е да стоиш близо до мен?

Аратан кимна.

— Още не си е избрал име — добави Драконъс. — Доста дразнеща склонност.

Мъжът се оказа изненадващо млад, може би само с няколко години по-възрастен от Аратан. Тук-там наподобяващи пръстени татуировки красяха кожата му като стари белези от шарка. Тясното му невзрачно лице обаче беше безупречно гладко, а очите бяха тъмни и спокойни. Когато проговори, гласът му нелепо напомни на Аратан за езерна вода под тънка кора от лед.

— Драконъс, колко години минаха, откакто за последен път се срещнахме? В нощта преди отричането на Тел Акаи…

— За време няма да говорим — каза Драконъс и думите му отекнаха като заповед.

Веждите на мъжа леко се повдигнаха и той сви рамене.

— Но този отказ е само еднопосочен, нали? В края на краищата бъдещето е единствената нива, все още незасята, а ако ръцете ни останат тук, какъв е смисълът на тази среща? Ще хвърлим ли семената си, Драконъс, или ще свием непреклонно юмруци?

— Не мислех, че ти ще поднесеш дара — отвърна Драконъс.

— А, онзи дар. Предположението ти е вярно. Не аз. — И той се усмихна.

В отговор бащата на Аратан се намръщи.

Смехът на странния мъж бе тих.

— Да. Гложди те нетърпение, ала напразно. Трябва да продължиш още напред. Поне до следващото село.

— Следващото или ми се подиграваш?

— Следващото, мисля. Много се говореше за твоята… молба. И как да ѝ се отговори.

— Вече се задържах извън двора твърде дълго — изръмжа разочаровано Драконъс.

— Такива жестове изпълват въображението на носителя — каза мъжът, — но същите не може да са сигурни за приемателя. Боя се, че те очаква голямо разочарование, Драконъс. Може би дори болка, дълбока рана…

— Не ме интересуват пророчествата ти, Старец.

Аратан се намръщи на това име, така непривично за фигурата срещу тях.

— Не е пророчество, Драконъс. Не бих рискувал с това пред теб. По-скоро се боя, че стойността, която си вложил в този свой дар, е… може би опасно прекомерна.

— Кой ме очаква в следващото село?

— Не мога дори да гадая — отвърна Старец. — Но неколцина ще се съберат. Любопитно. Това използване на Нощ, Драконъс, беше без прецедент и гневът на вярващите е гледка, която си струва да се види.

— Все ми е едно. Нека почитат камък, ако това им харесва… Освен ако искат да ме предизвикат?

— Не теб, нито ръката, с която овладя желанието си. Но плачат, Драконъс, и търсят облекчение.

— Както очаквах.

Старец помълча дълго, а после каза:

— Драконъс, внимавай… не, всички вече трябва да внимаваме. В изцелението, което търсят, те бъркат дълбоко във Витр. Не знаем какво ще произлезе от това.

— Витр? Значи са глупаци.

— Врагът не е глупост, Драконъс, а отчаяние.

— Кой бърка така?

— Чух да споменават името на Ардата. И Сестрата на сънищата.

Драконъс извърна лице и промърмори:

— Едно по едно.

— Много има да се поправя, Драконъс — каза Старец и се усмихна отново. — Междувременно детето ми идва.

— Винаги го казваш.

— И ще го казвам, докато престане да е нужно повече.

— Така и не разбрах защо се задоволи само с отражение, Старец.

Усмивката се разшири.

— Знам.

Обърна се и тръгна обратно към къщата си, а сферата го последва, отнасяйки със себе си жестокия студ и напразната закана за смърт.

На средата Старец спря и погледна през рамо назад.

— А, Драконъс, за малко да забравя. Има новина.

— Каква новина?

— Върховният крал е построил кораб.

Аратан усети внезапен натиск, който идваше от баща му, невидима сила, която го тласна назад — една стъпка, после друга. Задави се, започна да се свива…

И една ръка го придърпа.

— Съжалявам — каза Драконъс. — Не внимавах.

Прегънат на две, Аратан кимна, приемайки извинението на баща си. Старец бе изчезнал в странната си къща, отнесъл със себе си светлината.

— Никога не ме е бивало с неприятните новини — каза Драконъс.

Ноздрите на конете бързо намериха извора и Ринт се наведе от седлото, за да огледа ограденото с камъни езерце. Както беше предсказал Драконъс, над кротките води прелитаха бързолети, а сега и прилепи. До него Ферен изсумтя и попита:

— Как си обясняваш това?

Насред вира се издигаше статуя. Огромна, затънала до бедрата фигура, грубо изсечена от серпентин, сякаш напук на качеството на този камък, защото бе добре известно, че серпентинът понася добре най-фино оглаждане — не че Ринт беше виждал някога монолит с такава чудовищна големина, по-познати му бяха малките фигури за игра и украшения. Тъй или иначе, изглеждаше рожба на много несръчно усилие. Торсът и всички крайници бяха изкривени и камъкът сякаш крещеше от болка. Мръсна пяна и изсъхнали водорасли бяха полепнали по бедрата на статуята, свидетелство за бавното спадане на извора. Лицето, извито нагоре над дебелия груб врат, поднасяше на небесата гримасата си и само това лице носеше признаци за умела ръка. Ринт го зяпна омагьосан.

Раскан подмина двамата Погранични мечове, повел конете към грубо облицования с каменни плочи вир.

Ферен се смъкна от седлото с въздишка и пусна юздите, за да може конят ѝ да отиде при другите животни.

— Мисля, че трябва да е Тел Акаи — най-сетне отрони Ринт.

— Разбира се, че е Тел Акаи — сопна се Ферен. — Цялата тази болка.

Държеше три меха. Наведе се и започна да ги пълни.

Почувствал се глупаво, Ринт откъсна погледа си от изтерзаното лице на великана и слезе от коня. Взе още няколко меха, провиснали от седлото, и отиде при нея.

— Исках да кажа — продължи Ферен, — защо са вдигнали статуя насред водоизточник? Дори не е на пиедестал или нещо подобно.

— Освен ако не е потънал в калта.

— И какви паметници строиш върху кал, братко?

Водата беше хладна и бистра. Зад скалната издатина езерото като че ли пропадаше в незнайни дълбини, но Ринт подозираше, че това е само илюзия от гаснещата дневна светлина.

— Нямам ѝ вяра на магията — каза той. — А това село вони на магия.

Раскан изсумтя.

— И аз, Ринт. Направо настръхвам от нея. Ако това ни чака отсам Пустошта Барет, не е за чудене, че рядко посещаваме тези земи. И хората, които избират живот като този.

Ферен се изправи и се обърна.

— Идва някой.

Ринт помисли да се изплюе във водата от яд, но се сдържа. Раскан сигурно съжаляваше за думите си, защото идващият към тях азатанай явно го беше чул. Наведен над извора, Ринт се извърна да го види.

Беше жена на средна възраст, дебела, но не и прекомерно. Все пак беше провиснала отвсякъде, а тлъстината, натежала над колана на кръста ѝ, беше избутала напред кожената риза и висеше оголена, с кожата бяла като сняг и нашарена на черти от изпъване. Трябваше да е била много по-дебела преди, реши той.

Жената спря навъсена на няколко крачки от тях.

— Не ме знаете — проговори на езика на тайстите, хрипливо и глухо.

Ферен се покашля.

— Простете ни, азатанаи. Не.

— Бягащите псета ме знаят. Сред тях съм в зимни нощи. Виждат ме в огньовете, които палят. Почитат ме и виждам почитта в очите им, в отразените в тях пламъци.

— Значи си пътувала дълго, за да дойдеш тук — каза Ринт.

Лицето се отпусна и жената вдигна рамене.

— Бих избрала красива външност. Но те ме тъпчат с храна до изнемога. — При тези думи посегна към корема си, вкара ръката си вътре и Ринт с ужас осъзна, че онова, което беше взел за черти от изпъване на кожата, са всъщност белези… не, вече рани, една от които се разтвори, щом жената натика ръката си вътре. Когато я извади, лъскава от кръв и слуз, държеше закръглена глинена фигурка. Хвърли я в краката на Ферен и тя неволно отстъпи назад.

Ринт зяпна. Раната се затваряше, кръвта закапа от кожата водниста като дъжд, а коремът отново стана алабастровобял.

Ферен гледаше глинената фигурка. След миг се наведе и я вдигна.

Беше статуетка на жена, с едва оформена топчица за глава над огромни гърди и кръгъл корем. Краката бяха притиснати под прекомерно изпъкнала вулва.

— Подклаждат огъня — каза жената. — И аз дебелея.

Раскан беше онемял и пребледнял. Стоеше застинал като човек, който иска да побегне. Жената се приближи към него.

— Плаша ли те? Не искаш ли да усетиш тежестта ми върху теб? Влагата на моя дар?

Раскан потрепери.

— Бих могла да те накарам да коленичиш пред мен — продължи жената. — Такава е моята власт. Мислиш, че разбираш от красота. Бленуваш за жени, тънки като деца, и не виждаш нищо извратено в това. Но когато някоя като мен дойде и застане пред теб, усещам жаждата ти да боготвориш, макар и да изпитваш срам от нея. Лягай долу, тайст, и нека те науча на всичко за властта…

— Стига!

Заповедта прокънтя във въздуха и Ринт рязко се обърна. Драконъс се беше появил зад тях, Аратан бе на стъпка зад него.

Жената азатанаи отстъпи назад, намръщи се за миг в пристъп на злост, но и също толкова бързо лицето ѝ се отпусна.

— Само се забавлявах, Драконъс. Нищо лошо.

— Махай се, Олар Етил! Сври се при Бягащите псета. Тези хора са под моята закрила.

Тя изсумтя.

— Не могат без нея. Тайсти.

От думата капеше презрение. Ферен пусна статуетката и посегна за меча си, но Ринт пристъпи към нея и задържа ръката ѝ.

Раскан залитна назад, закрил лицето си с ръце, и едва не се блъсна в Драконъс, който се отдръпна навреме, а след това пристъпи напред и Ринт видя гнева в очите на лорда.

Олар Етил изгледа Драконъс невъзмутимо и каза:

— Мога да ги взема всичките. Дори жената. И ти няма да можеш да ме спреш.

— Когато се кръстосаха пътищата ни последния път, Олар Етил, това можеше и да е вярно. Сега надникни по-дълбоко.

— О, не е нужно, Драконъс. Нощта се носи в дъха ти. Виждам къде си отишъл и какво си направил, и си глупак. Само от любов, нали? Или съм прекалено… романтична? По-скоро амбиция, която, понеже не сме глупаци, не би могъл да утолиш сред нас. — Махна едва забележимо с окървавената си ръка.

Глинената статуетка избухна с рязък пукот.

Ферен изруга, посегна с ръка към бузата си и я смъкна, оцапана с кръв.

Олар Етил се изсмя.

— Докосната от богинята! Дете носиш, жено, нали? Момиче… и, о, колко необичаен е цветът на кръвта му!

Драконъс пристъпи напред и Олар Етил отново се извърна към него.

— Искаше внук? Какво разочарование. Не се доближавай повече, Драконъс! Спечели вече вниманието ми. Взреш ли се за дълго в пламъците нощем, ще открадна душата ти — всички сте го усетили. Думите ви умират и огънят изпълва умовете ви. Драконъс, ще гледам от пламъците. Ще те гледам и слушам, и ще разкрия тайните ти. Макар че, да, вече знам повечето от тях. Да оглася ли тайните ти истини, о, Властелине на Нощта?

Драконъс спря.

— Дойдеш ли в пламъците на лагерните ни огньове, Олар Етил, макар и само веднъж, ще се бием. Докато само един от нас остане жив.

Очите на жената се разшириха от изненада.

— Е, добре — промърмори тя. — Всичката тази броня… за нищо. Смърт ли, Драконъс? Внимавай — самата дума е нечестив призив напоследък.

— Какво искаш да кажеш?

— Това, че един азатанай е отнел живот. Пролята е кръв на много могъщ… невинен. Около това деяние сега хаосът се вихри като рояк лешоядни мухи… защо се върнах според тебе?

— Азатанай е извършил убийство? — Войнствеността вече бе напуснала Драконъс и когато пристъпи по-близо до Олар Етил, Ринт разбра — както и тя, очевидно, — че това не е жест на заплаха.

Изражението ѝ стана мрачно.

— Не тайст, Драконъс, което те освобождава от дълга да отмъстиш. Нито Бягащо псе, както разкрих, тъй че и мен ме освобождава от същото. Нито Тел Акаи — макар че това щеше да е интересно. Нито джхек, нито джелек. Джагът, възлюбен мой. Кариш, жената на Качулатия, е мъртва. Убита.

Внезапната скръб на лицето на Драконъс беше ужасна гледка. Ринт отстъпи назад и дръпна със себе си Ферен. Видя, че момчето гледа от десетина крачки встрани, но не баща си. Не гледаше и Олар Етил. Очите му бяха впити във Ферен.

„Бездната да ни вземе всички. Той ѝ е направил дете. Момиче.“

Ферен се извърна, но погледът на Аратан я смути. Ринт чу как прошепна:

— Съжалявам.

— Олар Етил — проговори с хриплив глас Драконъс. — Ела при огньовете ми.

Жената кимна със странна сдържаност.

— Никога не бих го направила, ако не съм поканена, Властелине. Прощавай. Твърде дълго бях сред Бягащите псета, които се оказват лесна плячка, и не мога да се сдържа. — Кривна глава. — Изглежда, съм жестока богиня.

— Внимавай повече тогава — отвърна Драконъс, но в думите му нямаше жило, а по-скоро някаква нежност. — Уязвими са на дълбоки рани, Олар Етил.

Тя въздъхна със съжаление.

— Знам. Ставам небрежна в силата си. Хранят ме с такова отчаяние, с такъв копнеж! Гадателите на кости изричат молитви в мое име, като хапещи мравки под кожите. Влудява ме.

Драконъс отпусна мълчаливо ръка на рамото ѝ. А тя положи глава на гърдите му.

Ринт гледаше изумен. „Драконъс… кой си ти?“

— И ме правят дебела — продължи приглушено Олар Етил.

Драконъс изсумтя насмешливо.

— Не обвинявай тях за апетита си, жено.

— Какво ще направиш? — попита го тя.

— Къде е Гуглата?

— Чух, че скръбта му го е побъркала. За да не обяви война на азатанаите, негов сродник го е покорил и сега е окован в една килия, в Кулата на Хейт.

— Джагътите са се събрали? За какво?

— Никой не може да каже, Драконъс. Последния път, когато се събраха, се изпокараха и изоставиха владението си.

Драконъс сякаш се разсея за миг, а след това поклати глава.

— Ще говоря с лорда на Хейт. Кажи ми, знаем ли убиеца сред азатанаите?

— Още не, Властелине. Някои липсват или се крият.

Драконъс изсумтя.

— Нищо ново тук.

— Да.

Докато говореха, Ферен се дърпаше от ръката на Ринт и най-сетне успя. Но вместо да се отдръпне от него, сестра му се смъкна на земята, опря глава на краката му и той усети трепета на безмълвния ѝ плач.

Призля му. Съжали, че изобщо се бяха съгласили да придружат Консорта. Искаше му се Виле и Галак най-сетне да ги настигнат, за да могат всички да си тръгнат — да прекратят този договор и в Бездната да вървят последствията. До гуша му бе дошло от това.

— Ринт — каза Драконъс, — помогни на сестра си да почисти раната си, а после вдигаме лагер на хълма.

— Да, сър.

— Аратан.

— Сър?

— Иди при Раскан. Помогни му.

— Да помогна? — Очите на момчето внезапно се разшириха от страх.

Драконъс се намръщи.

— Погледни ме в очите. Ти си синът на Драконъс. Иди при него.

Аратан завари сержант Раскан свит до стената, с изтерзано от скръб лице. Щом се приближи, мъжът вдигна глава, потърка грубо очи и понечи да стане, но отново се смъкна до стената. Извърна поглед настрани, сякаш засрамен.

— Ринт и Ферен отиват където ще правим лагер — каза Аратан.

Взеха всичките коне.

— Махай се, момче.

— Не мога.

— Казах, махай се!

Аратан дълго помълча, а накрая отрони:

— Съжалявам, но не мога, сержант. Сега трябваше да сте сам. Не знам какво направи тя, но виждам, че е жестоко.

— Стой настрана — изхриптя тихо Раскан. — За да не те нараня.

— Сержант, баща ми ме погледна в очите. Не съм тук, за да те моля. Тук съм, за да ти заповядам. Аз ще те заведа до лагера. Това е желанието на баща ми.

Раскан го погледна със забулени в сумрака очи, сълзите лъщяха по лицето му.

— Баща ти! — изсъска той като проклятие. — Това беше задачата на Айвис, не моя! Сигурно той щеше да може да го понесе, но аз не мога!

— Какво ти отне тя?

Смехът на Раскан беше груб и горчив, но той все пак се изправи.

— Не съм глупакът, за когото ме мисли. Тя го познава от дълго. Започвам да виждам.

— Какво искаш да кажеш? Какво виждаш? Сержант Раскан, кажи ми — какво виждаш?

— Кръвта на азатанаи, това виждам. Трябва да бъде окована и това е направил той. Оковал я е. Само с неговата воля си задържан, направен си нормален за очите ни. Глупак… тя нито веднъж не те погледна!

Аратан го зяпна, мъчеше се да проумее. А после отстъпи назад.

— Защо да ме поглежда? Раскан! Защо изобщо да ме поглежда?

Но мъжът се отдели от стената и се затътри към хълма отвъд селото. След малко Аратан тръгна след него. Чу как сержантът замърмори тихо:

— Как може да е тайна, когато и аз дори не го знаех? Не, не съм сънувал гнусни сънища, не съм копнял за нищо мръсно. Няма никаква причина за отвращение. Мога да коленича над водата — мога да погледна лицето си. И да не видя нищо зло. Тя излъга. Не заслужавам срам!

Говореше безсмислици. Аратан се зачуди дали умът му не е разстроен от магията на вещицата. Усети, че собствените му мисли са объркани.

„Баща ми я е познавал от дълго. Не знам какво означава това — нищо не означава. Изглежда, всички азатанаи познават баща ми. Гризин Фарл. Старец. А сега тази вещица. Всеки, когото срещнем, го познава. Наричат го Властелина на Нощта. Страхуват се от него.

Аз съм неговият син. Вече не съм копеле.

Защо изчака той? Защо ме доведе тук, за да каже това?“

Прехвърлиха последните стени на селището. Пътят продължаваше нагоре до кръстопът с изгърбен заоблен хълм от едната страна, на който растяха десетина дървета в полукръг. В купата, която оформяха, стояха Ринт и Ферен. Нито Драконъс, нито Олар Етил се виждаха и той се зачуди къде са отишли. Още ли бяха при извора?

Конете бяха вързани за дърветата и стояха с наведени глави под кривите клони, оплетени сякаш с черен лишей.

Раскан се изкачваше по склона на хълма все едно, че беше лицето на омразен враг, скубеше тревите, избутваше камъни и ги оставяше да се търкалят надолу, тъй че Аратан трябваше да отскача от пътя им. Безумният гняв на мъжа го плашеше.

Някъде на средата Раскан спря, обърна се и го изгледа навъсено.

— Някои истини не бива никога да се разкриват! Виж ме!

— Нищо няма за виждане, сержант — отвърна Аратан. — Нищо освен гняв.

Мъжът го зяпна стъписано.

— Ти си порталният сержант на дома Дракони, Раскан. Носиш старите мокасини на баща ми и яздеше до него. Той те прати при мен, помниш ли? И ти каза каквото трябваше да се каже.

Всяка фраза поразяваше мъжа горе като юмрук и той се смъкна и седна на склона.

— Ставай! — отсече Аратан. — Ти ме научи как да яздя Хелар. Ти нахрани Сагандер със супа от кръв и спаси живота му.

Раскан си пое дълбок треперлив дъх. Стисна за миг очи, а след това се изправи на крака.

— Както кажеш.

— Готвят храната. Трябва да отидем при тях.

Но Раскан се поколеба.

— Съжалявам, Аратан. Казах грешни неща.

— Каза безсмислици.

— Самата истина. Безсмислици. Прости ми.

Аратан сви рамене.

Раскан тръгна отново нагоре, но този път бавно, отпуснато. След като го погледа, Аратан понечи да го последва, но краката му отказваха да се движат. Тя беше там горе и носеше детето му. Момиче беше създадено, от него и нея. В зноя и влагата, в жаждата и нуждата, беше създадено дете. Тази мисъл го ужаси.

Успя да направи стъпка, после друга, макар изведнъж да му се стори, че това е най-трудното изкачване в живота му. Чувствата бушуваха в него хаотични и объркани, докато всички се сляха в плътен, оглушителен грохот. Усети как този звук се отнесе нанякъде и остави след себе си само трепетна тишина, твърде грохнала за надежда и изтощена за очакване. Остана само вкусът на ужаса, който бе изпитал преди малко, вече притъпен и кисел.

Бяха направили дете, но Ферен нямаше повече никаква нужда от Аратан. Вече имаше всичко, което бе искала от него. Давайки ѝ само едно, той беше мислил, че е редно да ѝ даде всичко, всичко от себе си. Глупавите винаги са твърде щедри — беше чувал Сагандер да казва това много често, докато тикаше свитъци и ръкописи в един сандък, който после заключи. Личните му писания, върхът на живота му като учен. Заключени, за да не ги види никой. Аратан вече разбираше това. „Което е отдадено безплатно, се връща наранено. Цената не винаги е споделена и нечии ръце са по-груби от други.

Татко, това ти каза Старец, като предупреждение.

Не мисля, че го слушаше.“

Ферен опипа раната на бузата си. Ринт беше издърпал от нея един чиреп и бе зашил разкъсаното със сухо черво. Кучката се беше изсмяла и този смях дращеше в черепа ѝ, остър като нокти. Умът ѝ сякаш беше пълен с кръв, все едно раната продължаваше да кърви, но вече само навътре, в несекващ поток.

Ринт клечеше и разпалваше огъня, но ръцете му трепереха.

Вещицата само бе потвърдила онова, което им беше казал трупът в гробната могила: беше засята. Дете пускаше корени в корема ѝ. Но усещането бе за нещо чуждо, чудовищно и караше духа ѝ да се свива от страх. Акушерките бяха ясни за това: „Любов трябва да загърне утробата.“ Любов, която да оформи опазващ калъф. Без любов детската душа изсъхва, а толкова искаше да обича това създание.

Семето ѝ беше дадено в невинност. Жаждата за него бе само нейна, кътана като съкровище, ковчеже, което искаше да се запълни до преливане. И сякаш нощ след нощ беше хвърляла с шепи вътре скъпоценните дарове на момчето, само за да намери това ковчеже зейнало празно на заранта. Илюзия, осъзнаваше тя сега. Беше издута до пръсване от богатство и това усещане за пълно изтощение беше само по нейна вина, не негова.

Спомни си как беше гледала бременни жени в селата на Пограничните мечове, не много отдавна, и беше виждала в тях преситеното удовлетворение, което презрително бе наричала понякога „самодоволство“. Беше се държала глупаво, забравила бързо за времето, когато самата тя бе изпитвала същото, горда и ненаситна… но такива спомени носеха спазми на болка и скръб. Нищо чудно, че бе отхвърлила всичко, което и тя бе познавала, оставяйки само презрение и злост.

Но сега единственото, което можеше да почувства, беше момиченцето, свито като юмрук вътре в нея. „Необичаен цвят на кръвта!“ Момчето не беше кое да е момче. Беше синът на Драконъс, а вещицата знаеше нещо — някаква тайна, погребана истина. Неизвестната майка не беше неизвестна за нея или поне така вярваше Ринт.

Раната на лицето на Ферен щипеше като облизана от пламъци. Пулсираше, крещеше от болка на средата на бузата ѝ. Беше откъснала красотата ѝ — доколкото я имаше, а тя никога не я беше смятала за нещо, заслужаващо възхищение или завист — и сега се чувстваше белязана като с дамга на крадец. „Тя открадна семето на син на лорд — вижте я! Не може да се скрие истината за това!“

Искаше да обича детето, което растеше вътре в нея: този първи дар на закрила, поднасян от всички майки. И ако ужасът на раждането бе колкото заради собствената болка, толкова и заради отказа от тази закрила, тя беше ветеран и в двете и нищо от онова, което я чакаше, не ѝ беше непознато. Нямаше причина да се страхува. Всяко желание бе утолено, на всяка молитва бе отвърнато в съвършения благослов на бялата струя.

Момиче, прокълнато в зачатието, и щом Ферен си представеше как се взира в лицето на новороденото, виждаше собственото си лице с разкъсаната и кървяща буза, с очите, познаващи само омраза.

Терзаещите мисли се разпръснаха, когато Раскан изникна пред очите ѝ и тя видя какво са му причинили. Изглеждаше състарен много над годините си, движенията му бяха отсечени и трескави като на старец с чупливи кости, докато изкрета до огъня и седна. Изглеждаше не само потресен. Изглеждаше болен и Ферен се зачуди дали жестоката магия на вещицата не му е отнела нещо повече от душевния мир.

Ринт бъркаше котлето със супата. Не вдигна очи, когато заговори, и думите му прозвучаха дрезгаво.

— Всяка вещица има студени ръце. Допирът отшумява, сержант.

— Тя е азатанаи — отвърна сержантът, отхвърляйки с това всичко, което му предлагаше Ринт.

— Но вещица все пак — настоя Ринт. — Дори джелеките знаят за тази Олар Етил, която гледа от пламъците и копнее да срещне очите ти. Наричат силата ѝ Телас. Всички сме я усещали, когато нощта грохне точно преди разсъмване и се взрем в огнището в очакване да не видим нищо освен въглени, и сте стъписаме от гледката на живите пламъци. — Хвърли нов наръч съчки в огъня. — А и… в други моменти… кой не се е смълчавал, докато седи край огнище с поглед, пленен от ужасния дух в пламъците? Усещаш студа на гърба си и горещината на лицето си и сякаш не можеш да мръднеш. Обзема те транс. Очите ти са приковани, а в ума ти като едва видими сенки се пробуждат древни сънища.

Ферен погледна брат си колкото в почуда, толкова и със страх. Лицето на Ринт се бе изкривило в гримаса. Разбъркваше супата все едно опитваше колко дълбока е калта преди следващата си стъпка.

Дъхът на Раскан до нея бе накъсан и учестен.

— Тя те е докоснала, Ринт.

— Да, макар да не го разбрах тогава. А може и да съм го разбрал, но да съм затаил истината от самия себе си. Винаги се смущаваме пред това, което не знаем, а не е приятно да го признаем, защото това говори само за нашето невежество.

— По-добре невежество, отколкото това!

Точно тогава дойде Аратан. Спря на няколко крачки от огъня и Ферен видя как избягва да я погледне. Това я облекчи, тъй като единственият поглед, който току-що бе хвърлила към него, пареше като острието на нож в гърдите ѝ. Усети, че мигащите пламъци притеглят очите ѝ, и бързо ги извърна настрани в нощта.

„По-добре невежество, отколкото това! Изречи този зов все едно, че думите са свещени, защото наистина са свещени. Думи, които да ни терзаят цял живот според мен.“

Ринт се изправи.

— Ферен, ако обичаш, слагай.

Тя не възрази: работата щеше да я разсее. Зае се да разсипе с черпака супата, а Ринт отвори пътната си торба, извади бутилка и я предложи на Раскан.

— Сержант, не мисля да изпробвам командирските ти качества тази нощ. Нито Ферен.

Мъжът се намръщи.

— В смисъл?

— Напий се, сержант. Напий се хубаво.

Раскан се усмихна, макар и малко криво.

— Сещам се за една стара поговорка и се чудя откъде идваше…

Ринт кимна рязко.

— Да. „Удави вещицата“, сержант, с моята благословия.

— И с моята — добави Ферен.

Раскан посегна за бутилката, но изведнъж се поколеба и погледна към Аратан.

— Лорд Аратан?

— С моята също — каза Аратан.

Ферен се отпусна на земята и затвори очи.

„Лорд Аратан. Стана значи. Погледнал е очите на сина си и ги е признал за свои.“

— Разбира се, че щеше да ги признае — промърмори на себе си. „Просто им трябваха няколкостотин рани преди това.“

— Не ме очакваше — каза Олар Етил и след като той не отвърна, го погледна и въздъхна. — Драконъс, боли ме, че те виждам така.

— Това, което ще донеса в Карканас…

— Няма да изцери нищо! — отсече тя. — Ти винаги виждаш в нещата твърде много. Правиш символи от всеки жест и очакваш други да ги разберат, а щом не го направят, си объркан. А не си добре, когато си объркан, Драконъс. Онази превзета глупачка с очи на кошута те е лишила от мъжественост.

— Говориш лошо за жената, която обичам, Олар Етил. Не мисли, че ще отстъпя повече.

— Не в теб се съмнявам, Драконъс. Ти ѝ даде Тъмнината. Даде ѝ нещо толкова скъпоценно, че тя не знае какво да прави с него.

— Мъдрост има в нерешителността ѝ — отвърна Драконъс.

Тя го изгледа. Нощта бе сякаш зажадняла за вяра, сякаш той я беше изпил всичката и сега я таеше в себе си с незаслужена вярност.

— Драконъс. Сега тя властва и се въздига в божественост. Седи на онзи трон, лице в лице пред неизбежните неща… а се боя, че те имат много малко общо с теб или с това, което желаеш. Да управляваш означава да коленичиш пред целесъобразността. Би трябвало да се боиш от мъдростта ѝ.

Дори думите ѝ да улучиха уязвими места, той намери волята и силата да не трепне, но в очите му имаше болка. Знаеше го добре, от много отдавна.

— Сред Бягащите псета има джагъти.

Той я погледна.

— Какво?

— Онези, които отхвърлиха Хейт. Забавляват се, като редят и пренареждат онова, което не им принадлежи. Стискат юмруци и се наричат богове. Духове на вода, въздух и земя бягат пред тях. Бърн сънува война. Отмъщение.

— Трябва ли всичко да рухне, Олар Етил? Всичко, което направихме тук?

Тя махна пренебрежително с ръка.

— Аз ще отвърна с огън. Те са мои деца все пак.

— Което не те прави по-различна от онези джагъти. Или сега ще твърдиш, че и Бърн е твое дете?

Намръщена, Олар Етил отпусна ръце на увисналия си корем.

— Те не хранят нея.

Помълчаха малко, а после той каза:

— Ферен не заслужаваше това.

— Казах, че съм жестока богиня, и го казах най-сериозно, Драконъс. Какво ме интересува кой заслужавал или не заслужавал каквото и да било? Освен това тя вече бе използвана добре. Ще имаш внуче, с което да си играеш, и нека да сме наясно: не мисля да го друскам на коляно. Как са те, между другото? Нашите окаяни рожби?

— Ако имаха четвърта сестра, щяха да я нарекат Жлъч — отвърна Драконъс. — Но уви, нямат нужда от четвърта сестра.

— Три спомена за болка. Само това имам от тях. Е, ще посетиш ли майка му?

— Не.

— Двамата с теб, Драконъс, сме жестоки в любовта. Обзалагам се, че Майка Тъма тепърва ще открие това.

— Няма да правим любов тази нощ, Олар Етил.

Тя посрещна с груб смях жилото на думите му.

— Облекчение, Драконъс. Три болки ми стигат.

— Старец казва… следващото село.

— А след това?

Той въздъхна.

— Ще пратя другите обратно и ще продължа до кулата на Хейт.

— Синът ти?

— Ще язди с мен. Вярвам, че учителят му го остави с дарове за лорда на Хейт.

— Ще бъдат лошо приети, предричам ти. Момчето връща ли се в Карканас с теб?

— Не може, а как ще ускорим това пътуване зависи само от мен и Каларас.

— Значи не знае нищо.

— Нищо.

— Драконъс, всичките ли твои семена трябва да са грешни? Оставени да израснат диви, завинаги необуздани? Дъщерите ни ще са твоята смърт — държиш ги твърде близо, задушени от пренебрежението ти. Нищо чудно, че са злостни.

— Може би — отстъпи той. — Нямам отговор за децата ми. Всичко, което виждам от себе си в тях, е повод за притеснения и ме кара да се чудя защо с такава лекота родителите предават на децата си своите недостатъци, но не и качествата си.

Тя сви рамене.

— Скъперници сме с това, което вярваме, че сами сме придобили, Драконъс.

Той се пресегна и положи ръка на рамото ѝ и тя потръпна от допира.

— Добре понасяш бремето си, Олар Етил.

— Ако говориш за тлъстините ми, наричам те лъжец.

— Не говоря за тях.

След малко тя поклати глава.

— Не мисля. Не сме по-мъдри, Драконъс. Падаме в същите капани, отново и отново. Колкото и да ме хранят моите Бягащи псета, не ги разбирам. И колкото и да кърмех Бърн, на собствената си гръд, все пак я подцених. Боя се, че това съдбовно пренебрежение ще ме довърши някой ден.

— Не искаш ли да видиш собствената си смърт?

— Не. Най-добре да дойде мигновено, неочаквана и затова — не вдъхваща страх. Да живееш в страх, че ще умреш, означава да не живееш изобщо. Дано да тичам в последния си ден, да бягам като див заек и сърцето ми да е пълно с огън.

— И аз ще се моля за това, Олар Етил. За теб.

— А твоята смърт, Драконъс? Ти винаги планираше, все едно колко пъти те проваляха тези планове.

— Ще претърпя много смърти — отвърна той.

— Видял ли си ги?

— Не. Нямам нужда от това.

Тя зарея поглед над водата на извора. Нощта я правеше черна. Статуята на Каладън Бруд от Тел Акаи все така извисяваше изтерзано лице към небето и щеше да го прави вечно. Беше наречена подобаващо „Поражение“ и той бе наложил това усещане на самия камък, без никаква деликатност. Боеше се от Каладън Бруд заради честността му и го презираше за таланта му.

— Виждам майка му в лицето му — промълви тя след малко. — В очите му.

— Да.

— Това трябва да е тежко за теб.

— Да.

Тя пъхна ръка в корема си. Усети как кожата се разтвори, а след това — внезапния зной на кръвта и здравия пулс на сърцето ѝ — почти досегаемо. Но дланта ѝ се затвори около изпечената глинена статуетка. Издърпа я навън. Наведе се, за да я измие, а след това се изправи и я поднесе на Драконъс.

— За твоя син.

— Олар Етил, не ти трябва да го защитиш.

— Все пак.

След миг той кимна и я прие.

Драконъс стисна рамото ѝ, изправи се и понечи да си тръгне.

Тя забърса с пръсти корема си; раната вече се беше затворила.

— Забравих да попитам, какво име му даде?

Драконъс се спря и я погледна през рамо. Когато ѝ каза, тя ахна изненадана и започна да се смее.

Аратан спеше трескаво, обсебен от сънища за труповете на деца, плуващи в езеро от черна вода. Виждаше въжета, които излизаха от коремите им, сякаш всяко трупче беше вързано за нещо, но въжетата бяха прекъснати, прерязани и с раздърпани краища. Щом се взря в тази гледка, изпита внезапна увереност — както става в сънищата, — че изворът, дълбоко под повърхността, излива не вода, а тези удавени бебета, и че потокът е безкраен.

Започна да върви по тях. Усещаше как меките им телца поддават под тежестта му и с всяка стъпка самият той ставаше някак по-тежък, докато със звук като от трошащ се лед потъна…

И се събуди плувнал в пот и с болка в гърдите от дълго затаения дъх.

Надигна се и видя, че все още е нощ. Баща му стоеше близо до конете под странните дървета и като че ли се взираше на изток — към селото или отвъд него навярно. Доколкото Аратан знаеше, Драконъс можеше да вижда сега самия Карканас и Цитаделата, и една жена, скрита в мрак и седяща на трон.

Трон на Нощта. Отпусна се под завивката и впери очи към звездите. Извитите им шарки му напомниха за трескави нощи, когато нищо не беше наред със света и неговата погрешност бе ужасяваща — измъчваше едно малко момче, което вече бе изпълнено с объркани видения за леденостудена вода и късове лед и което плачеше за майка, а тя така и не идваше, нито отвръщаше.

Той беше някога онова момче. Но дори въпросите имат навика да си отиват рано или късно, щом отговорите не са възможни. Помисли си за дара, който щеше да занесе на лорда на Хейт, и осъзна, че е дребен, толкова безполезен, че ще е оскърбление. Но нямаше какво друго да поднесе.

Раскан вярваше, че Олар Етил е майката на Аратан, но той самият знаеше, че не е тя. Нямаше основания за увереността си. Въпреки това не се съмняваше. Вещицата по-скоро му напомняше за Малис, когато тя беше по-млада и по-дебела — в дните, когато момиченцето бе проходило и обикаляше навсякъде, усмихната и пееща, тъй като все още не знаеше смисъла на името, което ѝ бяха дали. Нещо в лицата им, младото и старото, сякаш беше еднакво.

Чу стъпки, изви глава и видя, че баща му е застанал над него.

След малко Драконъс се наведе. Държеше глинена фигурка — изделие, което сякаш крещеше за любовна страст и излъчваше чувственост, която му се стори гротескна. Поредният дар на вещицата.

— За тебе е — каза Драконъс.

Искаше му се да я откаже, но се надигна и я взе от ръцете на баща си.

— Скоро ще съмне — продължи Драконъс. — Днес връщам Ринт, Ферен и Раскан.

— Връщаш ги?

— Продължаваме двамата с теб, Аратан.

— Оставяме ги?

— Не са нужни повече.

„А някъде напред ще оставиш и мен. Вече няма да съм нужен.“

— Татко — промълви той, стиснал фигурката в ръцете си. — Не я наранявай.

— Кого?

— Ферен — прошепна той. „И детето, което тя носи. Моето дете.“

Видя как баща му се намръщи и лицето му бавно помръкна. Не беше толкова тъмно, че да не се видят тези неща.

— Не бъди глупав, Аратан.

— Просто ги остави на мира, моля те.

— Разбира се, че това ще направя — измърмори Драконъс и бързо се изправи. — Лягай да поспиш, ако можеш. Днес ни чака дълга езда.

Аратан се отпусна отново върху твърдата земя. Държеше фигурката като бебе до гърдите си. Беше се показал равен на баща си. Беше поставил искане, макар и да прозвуча като молба. Истинският син знае как да начертае линии в пясъка и да поиска каквото реши за себе си, за живота си и за всичко, което смята за важно в него. Това означава да пораснеш. Места, за които да настоиш, неща, които да са твои и да ги защитиш. Идва време за сблъсък, защото пространството изобщо не е достатъчно голямо и за двамата, и за баща, и за син. Има бутане и има дърпане, и удобството си отива, ако изобщо е съществувало. Но някой ден може би ще се върне. Ако бащата го позволи. Ако синът го поиска. Ако никой от двамата не се бои от другия.

Аратан се зачуди дали изобщо някога ще спре да се бои от баща си. А после, загледан във въртопа от звезди, гаснещи в избледняващото небе, се зачуди дали ще дойде време, когато баща му ще започне да се страхува от него.

Стори му се, че вещицата зашепна в ума му.

„За огъня, момче. Когато любовта ти стане твърде много. Твърде много за понасяне.

За огъня.“

Гладките извивки на фигурката топлеха ръцете му с обещание за зной.

Когато затвори очи, кошмарът се върна и този път той видя жена на дъното на езерцето, бъркаше в корема си и вадеше бебета, едно след друго. Късаше със зъби въжетата и избутваше бебетата от себе си. Те се мятаха във водата и се давеха.

Около извора се бяха струпали жени, пресягаха се и взимаха отпуснатите безжизнени телца. Тикаха тези телца в коремите си и после си тръгваха.

Но една жена остана и водата пред нея беше бистра — никакви трупчета не се виждаха. Той се взря в нея и чу, че пее с тих глас. Не можеше да чуе думите, само късащата сърцето тъга в тях. Когато тя се обърна и тръгна, той знаеше, че е към морето. Отиваше си и никога нямаше да се върне тук, тъй че не видя как последното момче се надигна, мятащо се все още сред ледените късове, и как се пресегна за ръката, която я нямаше там.

А на един камък, надвиснал над всичко това, седеше баща му. Режеше въжета. В удобни дължини, предположи Аратан.

Раскан се събуди късно сутринта, щом слънчевата светлина прониза мозъка му като нащърбени копия. Изруга се за слабостта си и бавно се надигна.

Двамата Погранични мечове лежаха проснати в сянката на дърветата. Зад тях стояха конете, все още вързани, но някои липсваха. Зачуди се защо, но от вътрешностите му се надигна ужасна жажда и той отчаяно се огледа за мях с вода. Някой беше оставил един наблизо и Раскан го придърпа.

Докато пиеше, може би твърде жадно, Ринт се надигна и го погледна.

— Останала е малко закуска — каза Пограничният меч.

Раскан пусна меха.

— Къде са отишли?

Ринт сви рамене.

„Засрамих господаря си.“

— Къде са отишли? — повтори той настойчиво и се надигна бавно. Болката в главата му се удвои и той изохка, усетил как червата му завират.

— Какво пих снощи?

— Медовина — отвърна Ринт. — Три бутилки.

Ферен стана и заизтупва стръкове трева и сухи листа от дрехите си.

— Връщаме се, сержант. Те тръгнаха без нас. Лордът така заповяда.

След дълго мълчание Раскан осъзна, че я е зяпнал глупаво. Стори му се малко понаедряла, но едва ли беше възможно. Може би винаги си е била такава. Опита се да си спомни, но усилието се оказа непосилно.

— Нещо се промени — каза му Ринт. — Не знаем какво е. Нас ни освободи и заповядва да се върнеш в дома Дракони. Това е всичко, което знаем, сержант. Повечето път обратно като че ли е разумно да пътуваме заедно, тъй че изчакахме.

Раскан извърна очи, но кимна. „Провалих го. Някак… не, не се самозалъгвай, Раскан. Беше проклятието на онази вещица. Точно така, прекърши се и избяга като страхливец. Драконъс ще ме изхвърли, също както изхвърли Сагандер.“ След това помисли за Аратан, който яздеше сега до баща си, и отново погледна Ферен.

Тя носеше седлото към коня си.

„Момчето ми заповяда. Това поне си спомням. Показа желязото на баща си и все пак в думите си към мен беше щедър. Сбогом, Аратан. Не мисля, че ще те видя отново.“

— Облаци на юг — каза Ринт. — Надушвам, че идва дъжд. — Обърна се към Раскан. — Хапни малко, сержант. Ако извадим късмет, може да избегнем дъжда и, ако Майка Тъма пожелае, може да срещнем Виле и Галак.

Ферен изсумтя.

— Скъпи ми братко, тя може и богиня да е вече, но не гледа към нас, не и тук. Не сме в Куралд Галайн, а и да бяхме, наистина ли вярваш, че е всевиждаща?

— Навсякъде, където е нощ — измърмори той.

— Щом казваш. — Ферен поведе коня си. — Ще ви чакам при извора.

Раскан потръпна и видя, че Ринт е зяпнал сестра си уплашено.

— Ако видя онази вещица — каза Ферен на брат си и посегна с ръка към зашитата рана на бузата си, — непременно ще ѝ кажа едно „здрасти“. — Метна се на седлото, разхлаби меча в ножницата и подкара назад към селото.

— Побързай, сержант — каза Ринт. — Няма да я оставя сама долу с онази вещица.

— Върви тогава — каза Раскан. — Не ме чакай. Ще ви намеря от другата страна на селото.

— Както искаш — отвърна му той. — Но тя е права за едно — ще трябва първо да напоиш коня си.

— Знам.

Ферен не знаеше дали е възможно да убие азатанай, но бе решила твърдо да опита. Надяваше се, че вещицата обикаля навън, както предната нощ, тъй като нямаше желание да рита врати в това окаяно село. Омръзнало ѝ беше да се чувства използвана. Азатанаите не разбираха от благоприличие — дори Гризин Фарл беше нахлул в света на тайните ѝ и макар да се беше засмял, за да смекчи обидата, оставаше си обида.

Беше понесла допира на мъртъв Тел Акаи и сега носеше белег от проклятие на вещица. Беше заслужила правото да отвърне на удара.

Знаеше какво прави. Знаеше цената на гнева и как той може да заличи всякакви други чувства. В гнева си не беше длъжна да мисли за детето, растящо в корема ѝ. Не беше длъжна да мисли за Аратан и това, което тя — и Драконъс — му бяха причинили. Не беше длъжна да мисли за раните, които бе нанесла на собствения си брат. Това беше съблазънта на насилието, а насилието не започва в мига на физическия удар. Започва преди това, във всичките мисли, които водят до него, в онази буря от ярост и злост. Гневът зове насилието, като песните на зов и ответ сред Отреклите се.

Яздеше през селото в студения утринен въздух, мина през рухналите пролуки в стените, както бяха направили предния ден, и поведе коня си надолу към извора с грозната му статуя и бездънни води. Но не намери вещицата. Вместо нея завари Виле и Галак, пояха конете си.

При звука на тътнещите копита на коня ѝ двамата се обърнаха. И усмивките, с които я посрещнаха, разбиха гнева в нея и тя се измъкна изпод него като изпод тъмен облак.

В току-що изтеклата нощ, докато лежеше под кожените си завивки и слушаше тихите стонове на Аратан от другата страна на огъня — и тихия плач на Ферен много по-близо, — му беше минала мисълта да убие лорд Драконъс. Нож в гърлото щеше да свърши работа, само дето лордът никога не спеше. Неведнъж през нощта Ринт бе отварял очи и поглеждаше към грамадната фигура, за да се увери, че продължава да е буден и неподвижен, странно непроницаем силует.

Потръпна под завивките. Започваше да вярва в силата на Нощта, в неумолимия дъх на Майка Тъма. Където слънцето залезеше, извисяваше се тя, сякаш обвързана вече със суровите истини на вселената. Беше престанала да е Тайст. Дори титлата „богиня“ вече изглеждаше жалка и недостатъчна, за да изрази онова, в което се бе превърнала.

Ринт не разбираше как е възможно смъртно същество да направи онова пътуване, как може да се превърне в нещо друго. Но тя явно го беше направила. А лорд Драконъс стоеше до нея и той вече подозираше, че споделя нещо от силата, която притежаваше любимата му.

Азатанаите срещаха Драконъс очи в очи, като равни, и дори с почитание понякога. Властелин на Нощта: чувал беше преди тази титла да се използва за Драконъс, но не беше разпространена сред тайстите, които възразяваха на арогантната ѝ неуместност. Е, ако питаха Ринт, всички те бяха глупаци да отричат правото на Драконъс за тази титла. Каквото и да означаваше тя, беше свързана с мощ, жестоко реална и дълбоко опасна.

За Ринт вече нямаше спор, че Драконъс представлява заплаха. Знатните с право се страхуваха от Консорта и влиянието му в двора. С право искаха да бъде премахнат, а ако не премахнат, то поне унизен, пренебрегнат и прогонен в немилост.

Преди месеци в селата на Пограничните мечове бяха дошли агенти на Урусандер. Бяха изложили каузата си — това, че Майка Тъма се нуждае от съпруг, а не консорт, и че очевидният избор за такъв съпруг е Вата Урусандер, командир на легиона. Тези агенти не бяха спечелили много терен сред Пограничните мечове. Каузата им предвещаваше конфликт, а Пограничните мечове бяха загубили жаждата си за война. Онези настървени глупаци си бяха отишли разочаровани.

Ринт знаеше, че мнението му се зачита на разхлабения съвет на хората му, и се закле, че следващия път, когато дойде такъв агент, ще му даде подкрепата си. Драконъс трябваше да се маха. Още по-добре: някой трябваше да го убие и така да сложи край на опасното му издигане на власт.

Беше видял достатъчно в това пътуване, за да направи избора си и да застане на страната на Урусандер. Хун Раал и другарите му не бяха толкова заслепени от лична амбиция, колкото Ринт и приятелите му бяха вярвали. „Не, следващия път ще е различно.“

Когато Драконъс обяви, че договорът е приключил, при това удовлетворително за лорда, Ринт едва бе прикрил облекчението си. Вече можеше да отведе Ферен от всичко това: от жестоките искания на лорда и жалките потребности на сина. Щяха да придружат Раскан чак до Ейбара Делак, защото човекът го заслужаваше — едва ли беше виновен, че служи на звяр.

Вече можеха да напуснат земите на азатанаите.

Подкара по-бързо, за да догони сестра си, но откри, че страховете му са били безпочвени, и още по-хубавото: тя имаше добра компания.

— Не винаги съм жестока.

Раскан се обърна рязко, щом чу думите. Седлото се хлъзна от ръцете му и той залитна назад.

— Не. Махай се.

Но Олар Етил се приближи.

— Огънят ти е нездравословен — рече тя. — Позволи ми да го потуша. Да те изцеря.

— Моля те…

Но тя прие отказа за покана. Пресегна се, докато Раскан се смъкваше на колене, и взе главата му в ръцете си.

— Отровите на страстта са най-убийствени от всичко. Мога да те изцеря и да сложа край на мъчението ти. — Помълча, после добави: — Ще ми достави удоволствие да го направя. Наслада, каквато не можеш да си въобразиш. Ти си мъж, тъй че не можеш да знаеш какво е да си заситена — не и в онези няколко учестени дъха след облекчаването, единственото, което можеш да познаеш — а набъбващото блаженство на жена, — о, да, портален сержант Раскан, това търся аз и това ти предлагам.

Ръцете, притиснали главата му, бяха хладни и меки, пълни и поддаващи, докато сякаш се сливаха с кожата и след това — с костите на лицето му, пръстите пронизваха слепоочията му. Зноят на мислите му изчезна от допира им.

— Отвори си очите — каза тя.

Той се подчини и видя само оголения ѝ корем. Изпълваше гледката му.

— Откъдето дойде, Раскан.

Взря се в белезите и искаше да извърне главата си, но тя го държеше здраво. Пресегна се да отмести ръцете ѝ, но напипа само китките ѝ — останалото се беше вляло в него, сляло се беше с костите. В ужас усети как върховете на пръстите му проследиха гладка пътека от кожата на китките ѝ до лицето му.

Тя го придърпа още по-плътно до корема си.

— Преклонението е странно нещо — заговори Олар Етил. — Търси… засищане. Прозрението е нищо без него. Докато ти си осъществен, аз съм изпълнена. Докато ти ликуваш в поражение, аз ликувам в твоя дар. Не са ти нужни други богове освен тази богиня. Аз съм богинята ти сега, Раскан, и те каня вътре.

Искаше да извика, но никакъв звук не излезе от гърлото му.

Тя притисна отново лицето му до корема си и той усети как един от белезите се разтвори, започна да се уширява. Кръв зацапа страните му, процеди се през устните му. Задавен, той се опита да си поеме дъх, но дробовете му се изпълниха с течност.

Усети как натика главата му в корема си, а след това краищата на раната се стегнаха около шията му. Тялото му се мяташе, но силата ѝ над него беше неумолима, докато раната се затваряше и режеше през врата му.

Съпротивата му затихна. Той се отпусна в хватката ѝ и по гърдите му потече кръв.

След миг, с хлип, който по-скоро усети, отколкото чу, тялото му се смъкна. Но той остана, заслепен и погълнат от плът. И в сетните си мигове докосна засищането и го позна. Благословията на богиня, а с нея — радост, която изпълни съществото му.

Олар Етил избърса окървавените си длани в изпънатия си корем, а след това прекрачи обезглавения труп, рухнал в краката ѝ.

Отиде до най-близкото дърво и се изкатери между клоните му. Странният черен лишей, който ги бе загърнал, се сбра около нея и започна да расте, отзовавайки се на силата, която заизлиза в тихо мърморене от пълните ѝ кървави устни. Вече скрита добре, тя зачака да се върнат приятелите на мъртвия. Искаше отново да види бременната жена и онази сладка рана на бузата ѝ.

Не винаги беше жестока, наистина. „Само повечето пъти.“

— Скуката ни накара да яздим половината нощ — говореше Виле, докато се връщаха да потърсят сержант Раскан. — А и трябваше да намерим вода.

— Колкото по-скоро се махнем от тези земи, толкова по-добре — рече Галак и хвърли поглед към каменните къщи край пътя. — Нищо против нямам, че бихме път чак дотук, само за да тръгнем обратно. Нищо против.

— Учителят? — попита го Ринт.

— Кротуваше през целия път — отвърна Галак. — Изглеждаше много доволен, като видя монасите.

Нещо в тона му накара Ринт да потърси с поглед приятеля му.

Но Виле изсумтя.

— Галак реши, че старецът е съмнителен. Аз самият не видях никаква причина за това.

— Нещо в очите му. — Галак сви рамене. — Нещо не беше наред.

Стигнаха подножието на хълма.

— Виждам коня му — каза Ферен. — Да не е легнал пак да спи?

Ринт поклати глава. Вещицата беше наранила горкия човек, а нощната медовина не го бе изцерила. Беше му предложила само мира на забравата. Нищо не траеше дълго, разбира се. Духът бе изплувал на повърхността, задъхан от болката на живота.

Четиримата изкачиха на галоп склона и прехвърлиха билото.

И тогава Ринт видя Раскан, свит на кълбо… но нещо не беше наред. Въздухът вонеше на пролята кръв. Ринт дръпна юздите и понечи да слезе, но застина.

Пограничните мечове се бяха смълчали. Конете им спряха и вдигнаха рязко глави.

Ферен се смъкна на земята и се приближи до обезглавения труп. Огледа Раскан, а след това и пръстта около трупа. Изведнъж вдигна глава към едно от дърветата и мечът ѝ изстърга от ножницата.

Устата на Ринт стана суха като прах. Присвил очи, той се помъчи да види в какво се взира Ферен, но кълбото от лишеи, загърнало клоните, не издаваше нищо. Той слезе от коня, с едната ръка на ножа си, и се приближи до сестра си.

— Ферен?

— Тя е там — прошепна Ферен.

— Какво? Не виждам нищо…

— Тя е там!

Ринт погледна трупа в краката им. Вратът на Раскан изглеждаше така, сякаш главата му е откъсната, а не отрязана. Но как? Заля го студена вълна и той потрепери. Извърна се към идващите зад него Галак и Виле. Двамата бяха извадили оръжията си, озъртаха се и търсеха враг, но не го намираха никъде.

— Преди малко го оставих — каза Ринт. — Никого нямаше наоколо. Беше съвсем сам, заклевам се.

— Тя е там! — извика Ферен и посочи с меча си. — Виждам я!

— Нищо няма там — изръмжа Виле. — Никаква жена поне. Ферен…

— Азатанаи! Вещице, слез долу и срещни меча ми! Толкова ти хареса моята кръв — дай ми сега малко от своята! — Ферен закрачи към дървото и замахна с меча си по грубия ствол. Острието отскочи с метален звън и оръжието излетя като сребърна мълния от ръката ѝ. Профуча във въздуха покрай Ринт и острието се заби там, където щеше да е главата на Раскан, ако бе останала. Ферен залитна назад, сякаш самата тя бе поразена, и Ринт скочи напред да я задържи.

Тя се замята в прегръдката му и закрещя с гняв към дървото:

— Убийца! Олар Етил, чуй ме! Проклинам те! В името на един невинен човек, проклинам те! В кръвта, която взе от мен, проклинам те!

Ринт я задърпа назад. Обърна се навъсен към Виле и Галак.

— Увийте тялото и го вдигнете на коня! Трябва да се махаме!

Ферен се мяташе яростно, ноктите ѝ раздираха дълбоки рани по ръцете му. Изведнъж си спомни за едно дете, което се мяташе заслепено от яд и как я беше държал, докато гневът ѝ се уталожи от умората. Беше го драла. Беше го хапала. Беше ужасна в своята праведност. Вик се изтръгна от гърлото му, пълен с болка по всичко, което бе изгубено, и по всичко, което така и не се беше променило.

Викът му я смири внезапен като дъх, а след това тя се изви в ръцете му и го прегърна, и този път той усети нейната сила и своята слабост, която ѝ даде в ответ.

— Но къде е главата? — извика в паника Виле.

— Няма я! — сопна се Ферен.

Брат и сестра се държаха притиснати един в друг и изведнъж Ринт осъзна, че са обречени, че животът им вече е загърнат около този миг, този окаян хълм и тези омагьосани дървета — около обезглавения труп на един невинен човек. Разбра, че ги очакват само кръв и убийство, изливащи се отгоре като дъжд. Видя огньове и усети парещия дим в гърлото си.

Чу как Виле и Галак понесоха тялото към коня, а после Виле изруга, щом видя, че животното още не е оседлано.

— Сложи го долу! Долу, Галак!

Ферен тръгна към меча си. Ринт остана на място, отпуснал ръце, сякаш живот бе изтръгнат от прегръдката му и бе останала само празната смърт. Сестра му се наведе, взе меча и го прибра в ножницата трескаво, с движенията на жена, която знае, че нечии очи са впити в нея — но не с възхищение, а със смразяваща тъга. В гърдите го заболя, че отново я вижда така.

Когато бе намерила мъжа си — тялото му и безполезното му, жалко бягство от тежестта на скръбта, — когато онзи мъж просто я беше оставил сама и със зяпнали очи и отворена уста бе изкрещял страха си с глас, който така и не бе дошъл и никога нямаше да дойде, — се беше задвижила както сега, залисана в непосредствените задачи и задължения.

Сълзи закапаха по брадата му.

Нещо излетя надолу от черния балдахин на дървото и тупна на земята почти в краката на Ринт. Той погледна и видя глинена статуетка, зацапана с прясна кръв. А от непроницаемата плетеница горе чу тих смях.

Ринт се изправи. Виле и Галак бяха оседлали коня и вдигаха трупа върху него. Извадиха ремъци да стегнат ръцете и краката на Раскан, подаваха си ги под корема на животното. Вързаха ги за връзките на мокасините му — дадените му от самия лорд Драконъс — и ги стегнаха на възли.

Ринт се загледа в петите и как неравно бе протрита дебелата кожа. „Също като ботушите му“.

— Ферен, отведи ги от хълма.

— Ринт?

— Отведи ги, сестро. Няма да се бавя.

Но тя се приближи и го погледна с разширени от страх очи.

— Какво ще правиш?

— Нещо безсмислено.

Това, което видя на лицето му, като че ли я удовлетвори. Обърна се и забърза към конете.

Ринт отиде до своя кон и щом приятелите му подкараха надолу — Виле водеше коня на Раскан с безжизнения му товар, — бръкна в дисагите и извади бутилка масло. Камъните им за точене щяха да са сухи по пътя и трябваше да внимават с петната ръжда и притъпените остриета, но беше неизбежно.

Тръгна към дървото, като събираше клони, трева и сухи листа.

— Знам — заговори, докато трупаше разпалките около дънера. — Знам, че само те връщам в пламъците. И че в огъня няма болка за такава като теб. — Плисна масло по ствола на дървото и изпразни бутилката. — Освен ако… страстта зад огъня има сила. Мисля, че има. Мисля, че затова когато разбойник запали кон е престъпление, оскърбление. Изгаряне до смърт — зли ръце, вдъхващи живот в пламъка с допира си — мисля, че това означава нещо. Мисля, че омърсява самия огън.

Извади кутията с прахан и въглените, които бе прибрал от огнището заранта.

— Правя това, за да те нараня, Олар Етил. И искам да го запомниш.

Постави въглените под гъстото валмо суха трева и загледа как се заиздига димът. А щом пламъците заблизаха нагоре, се отдръпна.

Огънят се разшири и стигна до маслото. Пламъците се закатериха по дървесния ствол като змии. Най-ниските клони с гнездата черен лишей по тях лумнаха.

Ринт заотстъпва назад от горещината. Гледаше как пламъците заскачаха лакомо от клон на клон, все по-нагоре. Видя как клоните на съседните дървета прихванаха огъня и ревът се усили.

Когато чу първия ѝ писък, се върна при коня си и подкара надолу.

Врясъците ѝ го подгониха по склона.

Ферен зяпна нагоре към горящите дървета. Чу неистовите писъци на вещицата и се усмихна.

Когато Ринт стигна при тях, обърнаха и поеха през селото.

Този път от къщите излизаха азатанаи и зяпваха към стената от пламъци, бушуваща на хълма, и сивия дим, който се издигаше от тях. След това се обръщаха и се взираха мълчаливо в Пограничните мечове.

Ферен задържа усмивката си и я поднесе на всяко извърнато към нея лице.

Баща и син яздеха един до друг в утрото, без да говорят много. Малко след пладне Драконъс изведнъж дръпна юздите и се извърна в седлото. Загледа се на изток, откъдето бяха дошли. Аратан проследи погледа му, но не успя да види нищо необичайно.

— Татко?

Раменете на Драконъс сякаш се изгърбиха леко.

— Раскан е мъртъв.

Аратан замълча. Не искаше да повярва на думите на баща си, но не се съмняваше във верността им.

— За нея беше проява на милост — продължи след малко Драконъс. — Има ли значение?

„Вещицата го е убила?“ Помисли си за глинената фигурка в дисагите. Не беше искал да я вземе от ръцете на баща си. Сега съжали, че не я беше отказал. „Когато любовта ти стане твърде много за понасяне. За огъня, момче, за огъня.“

— Намерили са тялото — каза Драконъс. — Техния гняв усещам сега. Невнимателен бях. Разсеян в мислите си. Но ясно ѝ заявих, че са под моя закрила. Олар Етил ми се подиграва. Твърде често се сблъскваме. От пепелищата на миналото ни, Аратан, ще намериш искри, които отказват да угаснат. Внимавай какви спомени разбъркваш. — Пое си дълбок дъх и издиша треперливо. — Възхищавам им се.

— На кого?

— На Пограничните мечове. Възхищавам им се дълбоко. Отмъстиха ѝ, не в мое име, а защото така трябваше. Олар Етил ще бъде наранена от това. Ужасно наранена. Аратан — добави той и хвана отново юздите, — тази, която носи детето ти, е забележителна жена. С право я обичаш.

Аратан поклати глава.

— Не я обичам, татко. Вече не вярвам в любовта.

Драконъс го изгледа.

— Но ще бъде добра майка — промълви Аратан.

Поеха отново. Аратан искаше да мисли за Раскан, но не можеше. Напускаше един свят и лицата, които виждаше в този свят, оставаха живи в ума му. Това като че ли стигаше. Денят, проточил се пред него, като че ли никога нямаше да свърши.

12

— Знаеш ли кой съм аз?

Младата жена стоеше край пътя и го гледаше.

Изглеждаше достатъчно голяма, за да е изтърпяла нощта на първата си кръв, и в нея имаше някаква отпуснатост, намекваща за сласт. Кимна на въпроса му и каза:

— Ти си синът на лорд Урусандер.

Отговорът ѝ не можеше да се нарече особено почтителен и граничеше с оскърбление. Оссерк усети как лицето му се изчерви, слабост, която го дразнеше.

— Отивам при баща си — каза ѝ той. — Нося много важно съобщение. От този ден ще видиш много важни промени, идващи на света. И ще запомниш случайната ни среща тази сутрин. Кажи ми името си.

— Ренар.

— Баща ми ме очаква с нетърпение — каза Оссерк. — Но заради теб ще го накарам да почака.

— Няма да е за дълго, мисля — отвърна тя.

— Какво искаш да кажеш?

— Просто че не съм сигурна дали светът жадува за промяна, милорд.

Той се надигна на стремената и огледа околностите. Току-що беше преминал брода на безименния поток, който отчасти обикаляше Нерет Сор, макар оттук селището да оставаше скрито зад ниските хълмове право напред. Храсти обграждаха коритото на потока, израснали над пънове на отсечени дървета. Като че ли бяха пълни с птици, които бъбреха с хиляда гласове.

По мокрото на гамашите ѝ Оссерк прецени, че и тя трябва да е била при потока, макар да не носеше мехове или ведра. Но видя, че държи нещо в юмрук, и предположи какво е. Това само по себе си го накара да се почувства гадно.

— От селото си, нали? Не съм те виждал.

— Не прекарвам вечерите си в кръчмите, милорд.

— Разбира се. Но май знаеш, че аз го правя.

— Известно е.

— Жените се бият коя да седне в скута ми.

— Радвам се за вас, милорд.

— А ти си нагла.

Момичето леко се смути и наведе очи.

— Съжалявам, че мислите така, милорд. Простете ми.

— Не снизхождението ти искам.

Видя как думите му я изплашиха, а това бе последното, което желаеше.

— Какво криеш в ръката си?

— Аз… не го крия, милорд. Но е нещо лично.

— Камък от потока.

Тя кимна, все така навела очи.

— Момче в селото ли?

— Отдавна не е момче, милорд.

— Разбира се, щом е спечелил любовта ти. — Оссерк придърпа резервния си кон. — Можеш ли да яздиш? Ела с мен до селото. Денят е горещ и пътят е прашен, а виждам, че не носиш обувки.

— Това е боен кон, милорд…

— О, Кирил е съвсем кротък и крайно внимателен.

Тя погледна плахо дорестото животно.

— Не знаех, че скопявате бойни коне.

— Кирил би могъл да се бие с коня на баща ми, а това не може да се позволи, защото би застрашило и двама ни — мен и баща ми тоест — и ще разсее другите коне. Освен това ми е омръзнало да се бия с него. — След малко, след като тя остана на мястото си, Оссерк скочи на земята. — Смятах, разбира се, ти да яздиш Нет. С нея е по-безопасно, както казваш.

Тя кимна.

— Голямо впечатление ще направите, ако влезете в селото, яхнал Кирил. Всички ще видят, че синът на лорд Урусандер се е върнал, зает с много важни държавни дела. Ще видят прахта по вас и ще се чудят през какви ли земи сте преминали.

Оссерк се усмихна и ѝ подаде юздите.

— Благодаря ви, милорд — рече тя и замълча, за да отметне назад златната си коса. Стегна я ловко на тила си, а после хвана юздите на Нет.

Изчака Оссерк да яхне Кирил, след което пъргаво се метна на гърба на Нет.

— Карай до мен — каза Оссерк и доближи коня си до нейния.

— Не трябва, милорд. Любимият ми…

Лицето му стана сериозно. Когато заговори, в твърдия му тон имаше задоволство:

— Но аз настоявам, Ренар. Ще ме зарадваш с този малък жест, убеден съм.

— Милорд, ако той види…

— И ако види? Ще си въобрази, че сме палували край потока ли?

— Може би искате да си помисли така — той и другите, милорд. И с това да го направите за присмех. И мен.

Оссерк реши, че младата жена е своенравна. Но това само я правеше по-привлекателна.

— Нима ще бъда предизвикан в земите на баща ми? От някое селско момче? Толкова ли не ти вярва, че да си въобрази, че не си могла да устоиш на чара ми?

— Милорд, вие сте синът на лорд Урусандер.

— И изобщо не ми липсват насладите с жени, както би трябвало да знае много добре!

— Също така знае, милорд, за вашата ненаситност и вашата смелост.

Оссерк изсумтя. Усети как усмивката се върна на лицето му, но този път беше доволна.

— Изглежда, имам репутация значи.

— Будите възхищение, милорд. И може би малко завист у някои млади мъже.

— Ще яздим един до друг, Ренар, а ако младият ти любим се появи, ще му поговоря да се успокои. В края на краищата не сме направили нищо неприлично, нали?

— Вие сте изключително любезен, милорд.

— И няма защо да се боиш, че не е така. Като доказателство за това настоявам да ме наричаш Оссерк. Аз съм син на баща си, а ние сме смирени пред скромните привилегии, които притежава семейството ни. Всъщност — продължи той, щом подкараха в лек тръс по пътя, — поемаме много сериозно отговорностите, което, изглежда, е твърде рядка добродетел сред знатните. Но пък ние не сме благородници, нали? Ние сме войници. Това и нищо повече.

Тя не отвърна нищо, но той изпита удоволствие от мълчанието ѝ — подсказа му, че слуша всяка негова дума.

— Ще кажа на любимия ти, че трябва да се гордее с това, че е спечелил любовта ти, Ренар. Бездната знае, аз съм твърде своеволен и бъдещето ми е твърде несигурно, а освен това нямам и свобода в такива неща. За мен бракът ще е политически и след това ще има заложници, длъжности, назначения в гранични гарнизони и разни такива неща. Виждам бъдещето си в служба на кралството и съм се примирил с това.

Погледна я и видя, че го гледа напрегнато. Тя бързо извърна очи.

— Милорд, има някои в селото — кисели старици най-вече, — които не одобряват нощните ви похождения с… в кръчмите, искам да кажа.

— Нима?

— Но от думите ви разбирам, че трябва да намерите каквито удоволствия можете, и ще опровергавам суровата им преценка. Очаква ви живот на саможертва, милорд.

Той се засмя.

— Значи отново съм опростен в очите ти?

— Моля да ме извините за нахалството, милорд. Едно село е като дърво, пълно с птици, и всички говорят едновременно. Казват се всякакви неща.

— Не се съмнявам.

Доближиха склона на последния хълм преди селото. Отдясно, на четирийсетина крачки от пътя и в края на разровена от коловози пътека, имаше стара каменна къща, изоставена отпреди поколения. Дългият ѝ покрив бе рухнал преди много време. Оссерк забави коня и погледна нагоре по склона.

— Може да не ми повярваш, Ренар, но ценя това, че ми прощаваш. За мен това са последните ми дни свобода, а с вестите, които нося, това твърдение е по-сурово от всякога. Но ти казвам… — Той я погледна. — Искрено копнея за нежност, за която не съм заплатил.

Тя срещна очите му, а после свърна към черния път. Погледът, който му хвърли през рамо, беше премрежен.

— Мисля, че баща ви и светът могат да почакат още малко, милорд, нали?

Той кимна, без да смее да проговори.

— Когато искаш жена да ти се отдаде драговолно, Оссерк, накарай я да разбере, че привилегията е за теб, не за нея. Бъди нежен в милувката, а след това не се хвали пред никого. Има много видове любов. Някои са малки и кратки, като цвете, докато други траят много по-дълго. Цени всяка от тях, защото твърде малко са даровете на този свят. Слушаш ли ме, момче?

— Да, Хун Раал. Винаги слушам какво имаш да кажеш… докато не си твърде пиян, за да кажеш нещо, което си струва да се слуша.

— Но, момче, аз никога не съм толкова пиян.

На средата на пътя към запустялата къща видя как тя пусна лъскавото камъче от ръката си. И то се скри сред жълтите треви.

Вързаха конете зад къщата, да не се виждат от пътя. Оссерк взе ръката на Ренар и я поведе през зейналия вход. Тревата бе израсла по пода, заплетена с останките от изгнилия паднал покрив. Той почисти набързо малко място и след това разстла наметалото си.

Тя го гледаше мълчаливо, докато смъкваше бронята си. Той не се срамуваше от тялото си, защото беше стройно и мускулесто като на боец. Щом смъкна зацапаната си от пот риза, я погледна и видя, че е свалила туниката си. Не носеше нищо под нея, което му подсказа, че се е къпала в потока. Навярно за да измие следите от нощната любов с момчето си и може би все още усещаше непохватните му груби ръце по тялото си и задъханите му целувки.

Щеше да заличи тези спомени и с това любимият щеше да започне да избледнява в очите ѝ и тя неволно щеше да закопнее за по-опитна ласка — защото в изкуството на любовната игра курвите го бяха научили на всичко, което трябваше да знае.

Не беше слаба, но тежестта ѝ прилягаше и нито селският живот, нито бремето на възраст бяха натежали на плещите ѝ. Тялото ѝ бе извито и гладко и той можеше да си я представи в бъдещето, с издут от детето корем, но все още толкова хубава, колкото беше сега.

Зачуди се, докато я притегляше към себе си, дали използва билките, с които курвите се пазеха да не хване корен мъжкото семе. Доколкото знаеше, все още не беше ставал баща на копеле, макар да беше известно, че някои курви заминаваха и повече не се връщаха, а това предполагаше, че билките не са съвсем надеждни. Не изпитваше неприязън в това отношение, макар че баща му изобщо нямаше да е доволен. Все пак Урусандер знаеше за нощните разходки на сина си по кръчмите — несъмнено Хун Раал държеше господаря си в течение, може би до подробности.

Тя беше плаха в началото, докато страстта ѝ не се събуди под ласките му, но колкото и да му се искаше да я хвърли върху наметалото и да ѝ се нахвърли като глиган, той се овладя.

„Има изкуство в измъчването на жените в леглото, Оссерк. Искаш да я дразниш… като вълни на езеро по брега, с всяка вълна стигаш по-надалеч, но отново се хлъзгаш назад. Предлагаш потопа, разбираш ли? И продължаваш да го предлагаш, но без да го даваш, не и докато тя не помоли да бъде удавена — а ще го разбереш по това как те държи, по вкопчените ѝ ръце, по стоновете ѝ. Едва тогава я обладаваш.“

Когато най-сетне се хлъзна в нея, тя изкрещя.

Усети как нещо поддаде в нея и се зачуди какво е, и едва когато най-сетне свършиха и той се превъртя настрани и видя кръвта, разбра. Тя нищо не знаеше за билки, а любимият ѝ беше мъж, държан на разстояние, и онова, за което копнееше, Оссерк току-що бе откраднал. С горкия глупак беше свършено.

Легнал на гръб и загледан в забързаните летни облаци, се зачуди как ли трябва да се чувства при това положение. Накрая промълви:

— Ренар. Ако знаех…

— Радвам се, милорд, че бяхте вие.

Той долови колебанието в това признание и осъзна, че почти е изрекла името му. Но от това, което бяха направили, се бе появил нов повод за уязвимост и Оссерк беше достатъчно благоразумен, за да си замълчи. Не искаше това селско момиче да отиде горе до цитаделата с издут корем и да завика името му.

Баща му щеше да я прибере — макар и само за да направи напук на сина си. Нещата щяха да се усложнят. Освен това той ѝ го беше казал, нали? Бъдещето му, службата и жертвите, които го очакваха? Беше го разбрала съвсем добре.

— Няма да яздя с вас до селото — каза тя.

Той кимна. Знаеше, че се е повдигнала на лакът и гледа лицето му.

— Трябва да се върна до потока.

— Знам.

— Сама.

— Щом смяташ, че така е най-добре — рече той и се пресегна за ръката ѝ. Стисна я, а след това я вдигна до устните си. — Ще помпя този ден — каза ѝ. — Когато яздя по граничните земи и остарея под слънцето и звездите.

Смехът ѝ бе тих и изпълнен с неверие, разбра той след миг. Извърна се и я погледна в очите. Тя се усмихваше и в усмивката ѝ имаше и нежност, и тъга.

— Не мисля, милорд, макар че е много мило, че го казвате. Бях… непохватна. Невежа. Боя се, че сте разочарован, макар да го криете добре.

Той се надигна, без да пуска ръката ѝ.

— Ренар, не лъжа, за да те накарам да се чувстваш по-добре — няма да направя това. Когато казвам, че ще помня този ден, казвам го сериозно и над всичко, ще помня точно теб. Тук, върху това наметало. Да се съмняваш в мен значи да ме нараниш.

Тя кимна мълчаливо и той видя блясъка на сълзи в очите ѝ. Изведнъж му се стори много по-млада. Огледа лицето ѝ.

— Ренар, кога беше първата ти кръв?

— Преди почти два месеца, милорд.

„Бездната да ме вземе! Нищо чудно, че любимият ѝ само е копнял!“ Стана и посегна за ризата си.

— Устните ти са подпухнали, Ренар. Облекчи ги със студена вода на потока. Боя се, че брадата ми е надраскала брадичката ти.

— Ще набера малини и ще си направя още драскотини.

— На лицето си? Не твърде много, надявам се.

— Малко. И на коленете, все едно съм се спънала и съм паднала.

Той навлече гамашите си и посегна за бронята.

— По ума ти, Ренар, бях преценил, че си по-голяма.

— По ума ми, милорд, съм.

— Кажи ми кои са баща ти и майка ти.

Тя примигна.

— Майка ми е мъртва. Баща ми е Гурен.

— Старият ковач? Но той беше женен за капитан… Бездната да ме вземе, тя ли беше майка ти? Защо не те познавах?

— Нямаше ме тук.

— Къде беше?

— В манастира Ян, милорд. Все едно, едва ли сте виждали майка ми много. Тя умря в кампанията срещу джелеките.

— Знам — отвърна Оссерк, докато затягаше колана с меча си. — Ренар, мислех, че си просто едно момиче — жена, искам да кажа — от селото.

— Но аз съм.

Той я погледна втренчено.

— Майка ти спаси живота на баща ми в деня на убийците. Тя и Хун Раал…

— Знам, милорд, и съм благодарна за това.

— Благодарна? Тя умря.

— Изпълни дълга си — отвърна Ренар.

Той извърна лице и приглади косата си с ръце.

— Трябва да помисля.

— Няма нищо — каза му тя. — Аз също ще помня този ден. Нищо повече не ни трябва, нали?

— А ако заченеш от семето ми?

— Няма да имам претенции към вас, милорд. — Тя помълча, после добави: — Повечето истории, които съм чула за вас, милорд, са от баща ми…

— Който ни мрази и ние не го виним за това, Ренар — би трябвало да го знае. Той изгуби жената, която обичаше. Баща ми все още плаче, щом си спомни онзи ден.

— Всичко е наред, милорд. Тъкмо неоснователните мнения на баща ми най-напред ме направиха любопитна, достатъчно, за да се погрижа за себе си. И, както подозирах, той греши за вас.

Оссерк не можа да измисли какво да каже. Тя се приближи и го целуна, а след това се обърна.

— Ще изчакам тук, докато си заминете, милорд.

Безпомощен, Оссерк напусна рухналата къща. Взе двата коня и ги поведе по разровената пътека.

Зърна лъскавото камъче в тревите, поколеба се и продължи.

След три крачки се обърна и се върна. Вдигна го и го пъхна в кесийката на колана си.

Щом излезе на пътя, яхна бойния кон и подкара нагоре в галоп.

Напред по пътя, малко след селото, на портата Десятъка в подножието на хълма бяха вдигнали флаг, възвестяващ идването му. Като видя извисеното към небето развято знаме, Оссерк се зарадва, докато подминаваше търговските коли и хората от двете страни на пътя, застанали с наведени глави. Знамето беше с небесносиньо поле, осеяно със златни звезди, знак на рода Вата. Вторият пилон до този със знамето бе празен, както бе от деня, в който Урусандер бе заповядал легионът му да се оттегли от активна служба.

Домашни мечове — всички ветерани от легиона — избутваха хората от портата, докато Оссерк се приближаваше. Той премина, без да забавя, като кимаше на поздравите на старите войници. Пътят напред бе стръмен и докато стигнат Високата порта на Цитаделата, Кирил се задъха.

Оссерк влезе в двора. Надяваше се да види баща си на стъпалата — той щеше да е уведомен за връщането на сина му, — но там стояха само слуги. Изпитал беше за кратко изкушението да спре при портата Десятъка и да заповяда да вдигнат знамето на легиона. Но се побоя, че Домашните мечове ще откажат. Представи си напрегнатите им лица и как сержантът заявява, че само командирът на легиона може да направи такова нещо. Авторитетът на Оссерк бе достатъчно крехък — тънка черупка, крепяща се само на уважението към Урусандер. Тъй че набързо бе отхвърлил идеята. Но сега съжали, че не беше настоял. Второто знаме със сигурност щеше да изкара баща му да го посрещне.

Като че ли винаги избираше погрешното нещо и всеки път, когато смелостта се самоизтъкнеше, той се отвръщаше от нея. А да мине покрай ветерани със строг поглед и мълчалива решимост сега му се стори неуверена, ако не и жалка проява. Самообладанието, когато не беше нищо повече от поза, оголваше настръхнала кожа над множество провали и цялата увереност можеше да потъне, без да остави следа: да криеш слабост зад напереност означаваше да не скриеш нищо. Държеше се все едно, че всички очи бяха вперени в него и го оценяваха с критичност, надвиснала на ръба на подигравката. Оссерк си представи думите, което щяха да се измърморят зад гърба му, приглушените смехове, щом лицата се извърнеха. Нищо не беше заслужил в младия си живот и се вкопчваше отчаяно в позата, която си беше избрал.

Дръпна юздите при стълбището, погледна намръщено притеклите се коняри и слезе. Видя кастелан Харадегар — мъж само с година-две по-голям от него самия — застанал до вратите, бързо изкачи стъпалата и го погледна в очите.

— Къде е баща ми?

— В кабинета си, милорд.

Оссерк все още не беше ял днес, но знаеше, че баща му забранява всякаква храна и пиене близо до скъпоценните му свитъци. Поколеба се. Ако се нахранеше веднага, важността на думите му щеше да загуби цялата си сила, но главоболието вече се усилваше — не се справяше добре гладен. Може би няколко хапки набързо първо…

— Той ви очаква, милорд — каза Харадегар.

— Да. Уведоми в кухнята, че ще се нахраня след като се срещна с баща ми.

— Разбира се, милорд.

Оссерк влезе. Долният етаж беше пълен с работници — зидари, дърводелци и чираци, — а въздухът беше пълен с прах, каменната настилка под краката му засипана с талаш и натрошен гипс, единственото останало от старите фризове, които някога красяха всяка стена. Налагаше му се да заобикаля мъже и жени, сечивата им и грамадите мрамор и греди от рядко дърво и тези препятствия помрачиха настроението му. Когато стигна до кабинета, почука силно на вратата и влезе, без да дочака покана.

Баща му стоеше до масата с картите, но гледката губеше войнствените си претенции в подробностите, тъй като беше застанал над редица таблички от печена глина, а облеклото, което носеше, бе зацапано с мастило и засъхнали капки восък. Беше небръснат и дългата му коса, прошарена със сиво, висеше на мазни кичури.

Оссерк закрачи напред, спря срещу баща си и го погледна над широката маса.

— Имаш нужда от баня — каза Урусандер, без да го погледне.

— Нося вест от Хун Раал и командир Калат Хустаин.

Урусандер вдигна очи.

— Калат Хустаин? Беше във Външния предел? Защо те взе Хун Раал там?

— Гостувахме, татко. В компанията на Кагамандра Тюлас и Илгаст Ренд, както и на Шаренас Анкаду.

Урусандер го гледаше съсредоточено.

— Тогава къде е Раал? Мисля, че трябва да поговоря с него.

— Пътува спешно за Карканас, татко. Има ужасна новина и тя го прати до Цитаделата за аудиенция с Майка Тъма. Същата новина прати мен тук, при тебе.

Строгото изражение на Урусандер сякаш го състари.

— Казвай.

— Нова заплаха, татко. Нашествие… от Витр.

— Нищо не идва от Витр.

— Досега — отвърна Оссерк. — Татко, това беше от такава важност, че Шаренас и Кагамандра прекосиха Блещукаща съдба до самия бряг на Витр, за да видят лично. Хун Раал отнесе вестта до Цитаделата. Куралд Галайн е под заплаха. Отново.

Урусандер наведе очи мълчаливо.

Оссерк се приближи към масата.

— Майка Тъма няма избор. Легионът ще ѝ потрябва отново. Севег, Рисп и Серап са тръгнали да известят легионите и разформированите части. Татко, знамето трябва да се вдигне…

Урусандер оглеждаше глинените таблички, но при тези думи поклати глава и заяви:

— Нямам интерес да правя това.

— Тогава аз ще застана на мястото ти…

— Аз… ти не си готов.

— В твоите очи никога няма да съм готов!

Вместо да отвърне на това обвинение, вместо да облекчи най-дълбокия страх на Оссерк, Урусандер се отдръпна от масата и тръгна към прозореца зад нея.

Оссерк погледна с гняв гърба на баща си. Искаше му се да помете с ръка табличките от масата, да ги запрати на пода и да се натрошат на прах. За един много кратък миг му се дощя да забие нож в гърба на баща си, между плешките и право в сърцето. Но не направи нищо такова. Само стоеше разтреперан заради всичко, което казваше мълчанието на баща му. „Да, сине. Никога няма да бъдеш готов.“

— Какво трябва да направя, за да те убедя? — попита той, отвратен от слабостта в собствения си глас.

Урусандер хвана ръце зад гърба си, но не извърна очи от онова, в което се беше загледал през зацапаните стъкла на прозореца.

— Кажи ми една своя мисъл, която да не е прибързана, Оссерк. Само една. — Погледна го през рамо за миг и в очите му имаше тъга. — И аз ще се вкопча в нея все едно, че е Мачтата на андиите.

Недоумяващ, Оссерк поклати глава.

— Искаш да лишиш единствения си син от уважението на всички? На войниците си? Защо? Защо ми причиняваш това?

— А ако те направя командир на легиона, ще имаш ли цялото уважение, което толкова ти трябва?

— Да!

Урусандер отново се беше обърнал към прозореца. Вдигна ръка и избърса някакво петно на крехкото стъкло.

— И в титлата и бремето на отговорността ще намериш всичко, за което копнееш? Ще намериш това „уважение“, за което толкова много си слушал от стари ветерани и пияни глупци? От поети и онова, което мислиш, че виждаш на дървени платна, нахвърляно с четка в изкусно подобие — от историци и други курви на славата?

Оссерк се уплаши за ума на баща си. Помъчи се да върне Урусандер в този свят, където трябваше да се обсъдят съдбоносни неща.

— Татко, чуй ме. Майка Тъма ще те призове.

— Предполагам. — Но когато отново се обърна към Оссерк, погледът му беше скръбен. — А в теб, където имаше слабост, ще има сила. А където имаше сила, вече ще е несломима увереност. Съмненията ще бъдат удавени, смирението — заклано и затиснато с лице надолу в калта, ще ти отдават чест отвсякъде и ще се вкопчват във всяка твоя дума — и ще трябва да го правят, защото ще държиш живота им в ръцете си, Оссерк. Не просто на войниците си, а на цял Куралд Галайн. Всяко дете, всяко дете — осъзнаваш ли всичко това?

— Мислиш, че ме е страх? Не, татко.

— Знам, но бих искал да те е страх.

— Би искал да замръзвам като заек под сянката на ястреб?

— Бих искал да те е страх, Оссерк. Бих искал да те видя уплашен — тук, пред мен, в този момент. Бих искал да осъзнаеш този страх и все пак да поемеш огромното му бреме на раменете си, и да стоиш здраво. Решително. Бих искал да видя, че командването те смирява.

— Тогава нека да те попитам, татко. Как изобщо би могъл да видиш всичко това, ако не ми го даваш?

— Все още не разбираш, нали?

— Защото предлагаш само за да си го вземеш обратно!

— Само командирите ли познават страха? А сакатият вдовец, който повече не може да издържа семейството си? Или вдовицата с твърде многото деца, които трябва да изхрани? А самотният скитник, прекарващ нощта без подслон, докато вълците дебнат наоколо? А сломеният духом, който трябва да стане и да посрещне всяка сутрин, когато всякаква любов е мъртва и всякаква надежда е изгубена? Кажи ми, кой не живее без страх?

— Татко, нищо не ми даваш с тези думи. Пред какви страхове съм се изправял, след като си ме държал заключен тук, вместо да яздя с теб и войниците ти?

Урусандер въздъхна.

— Ще познаеш войнишкия страх, като ти дойде времето, Оссерк. Никога не съм се съмнявал в куража ти с меча в ръка и усета ти за самосъхранение в битка.

Дори една похвала от баща му можеше да жили, изречена така. Ала преди да е успял да намери отговор, баща му продължи:

— Оссерк, защо изобщо си въобрази, че бих ти дал легиона?

Въпросът го удари като юмрук в гърдите. Оссерк усети, че коленете му се подкосиха, и едва не се олюля.

— Но… Хун Раал каза…

Урусандер повдигна вежди.

— Хун Раал? Той е като куцо псе, което непрекъснато се вре в краката ми. Той е Исгин — разбира се, нищо не прави, освен да души в петите ми за някоя троха, която може да намери. Исгин копнеят да се върнат в двора, а той е най-близкият от рода им до това и несъмнено си въобразява, че е почти на ръка разстояние. Заминал е да отнесе вестта на Майка Тъма? Търси пряка аудиенция с нея? — Урусандер поклати глава. — Пияница с надуто пиянско самомнение — Бездната знае, пияниците се мислят за умни и мерят силата на своя ум по гениалността на обясненията си. Разбира се, първите глупаци, които заблуждават, са самите те. Никаква аудиенция няма да има с Майка Тъма. Не и за капитан Хун Раал.

— Но аз съм твоят син! Кой друг би трябвало да наследи легиона?

— Да наследи? Нима единствената армия в готовност на Куралд Галайн трябва да бъде наследена? Като крепост или някоя скъпа дрънкулка? Рудник ли е тя? Ковачница? Добър кон? Трон? Нищо ли не си разбрал? Човек не може да наследи легиона — човек трябва да заслужи правото и привилегията да го командва.

— Тогава защо не ме подготвиш за това? Не бих могъл да заслужа нищо в тази цитадела, докато останалите сте вън да се биете! Обрекъл си ме, проклет да си!

Урусандер изслуша тирадата на сина си, после въздъхна:

— Защото, сине, за теб исках нещо друго.

Изобщо не знаеше в коя стая е влязъл. Беше малка, препълнена с навити гоблени от помещенията горе. Голият каменен под беше осеян с измрели мухи и въздухът вонеше на плесен. Щом залости вратата, той се хвърли върху мухлясалата купчина, струпана до една от стените, заплака и тялото му се разтърси от безсилие. Мразеше слабостта си: дори гневът го правеше жалък. Спомни си за Ренар и отново видя погледа в очите ѝ — не беше нежност. Беше видял в тях съжаление. Сигурно в този момент го одумваше с насмешка пред приятелките си, а те се кискаха.

Обгърна свитите си крака с ръце и отпусна чело на коленете си. Все още се бореше със сълзите, но сега те издаваха срама и безпомощността му. Баща му се беше вкопчил в славата като скъперник, стиснал последната монета на света. Нищо нямаше тук за Оссерк. Нищо за син, окован към детството.

„Иска да ме запечата с восък. Да ме сложи на най-високия рафт в някоя прашна стая. Да лежа там като съхранен негов спомен. Баща ми помни дни на невинност и копнее да се върне към своето детство. Но понеже това не може да стане, иска да ме направи онова, което той е бил някога, и да ме държи там: Вата Урусандер преди войните.

Аз съм неговата носталгия. Аз съм изразът на неговия егоизъм.

Ще се махна оттук. Тази нощ. Утре. Скоро. Ще се махна и няма да се върна. Няма да се върна, докато не стана готов, докато не направя себе си отново. Всъщност, татко, няма да наследя нищо от теб, нищичко. Особено от твоята слабост.

Ще тръгна на път. Да търся истини. Да търся мястото си. И когато се върна, ще блестя с триумф и със сила. Ще бъда мъж като… като самия Аномандър. Мислиш ме за глупав ли, татко? Но не съм. Смяташ, че съм неразумен? Ти си виновен за благоразумието, което ми липсва, но все едно. Сам ще намеря мъдростта си.

Ще напусна Куралд Галайн.

И ще препусна сам по света.“

При тези дръзки твърдения видя в ума си лицето на баща си и разочарования му поглед, и баща му каза:

„Сам ли, сине? Не ме ли слушаше? Страховете ти ще тичат с теб, ще вият като глутница вълци и ще искат да те повалят. Единствената истинска самота, за всеки мъж, за всяка жена, за всяко мислещо същество, е смъртта.“

— Знам това — прошепна той в отговор, вдигна глава и избърса сълзите от бузите си. — Знам това. Нека вълците ме обкръжат — ще ги избия всичките, един по един, всичките.

Главата му пулсираше. Беше гладен, но можеше само да лежи върху рулата плат, затворил очи. Болката имаше своите зъби, остри и жадни, и те се забиваха дълбоко в него. Къс по къс, можеха да го разкъсат — добре дошли бяха за всичко, което лежеше тук, докато не останеше нищо.

Черупката я нямаше вече, разбита от един стар мъж, който се бе опитал да го убеди, че килията е палат и затворът е дар. Дори Хун Раал го беше излъгал. Хун Раал, обект на презрение от страна на мъжа, чийто живот беше спасил. Чудно ли беше, че глупакът се напиваше до безсъзнание?

„Но той е много зает, татко. Говори от твое име. Тази част беше лесна, след като трябваше само да запълва мълчанието. Ти не знаеш, но той е разчертал цялото ти бъдеще. Отстъпил си му всякакъв избор, скъпи ми татко.

Радвам се, че не вдигна знамето. Легионът вече не е твой, макар ти все още да не знаеш това. Но ще тръгне на марш в твое име. Това е достатъчно.

Идват промени. Промени за всички ни.“

През следващите два дни Оссерк отбягваше баща си и се хранеше в покоите си. Събра всичко, което щеше да му трябва, избра си два меча, единия — стогодишен иралтански: тази ковачница, съперничеща на Хуст, беше унищожена от форулканите, фамилията бе избита и крепостта опожарена. По-късно всичките им мини бяха иззети в поредния пример за ненаситната алчност на Хенаралд. Оръжието му беше дар от Хун Раал и беше изработено изкусно, с елегантност, с която не можеше да се сравни никое оръжие на Хуст. Оссерк никога не го беше използвал на тренировки, макар че мечът му за упражнения бе съвършено копие в баланс, обхват и тегло. Другият му меч беше от вторична фамилна ковачница, собственост на Хуст, но със задача да прави оръжия за легиона на Урусандер. Беше прост, но удобен и резецът му се поддържаше добре, макар че дръжката на два пъти беше сменяна след пропукване около ръкохватката.

Много ветерани твърдяха, че Хуст преднамерено са снабдявали легиона на Урусандер с по-долнокачествени оръжия, но това беше предмет на предпазливо мърморене в казармите, след като лорд Урусандер, щом чу това мнение, бе проявил рядка за него невъздържаност, като публично бе разжалвал офицер, изразил такова съмнение.

Оссерк вярваше на войниците, макар че освен предпазителя легионерският му меч нямаше никакви недостатъци в изработката. В желязото нямаше калаени примеси и оръжието беше впечатляващо вярно на предназначението си.

В добавка към тези оръжия си избра ловен нож, кама и три копия. Бронята, на която се спря, не беше пълен комплект: сребърният филигран привличаше погледите на крадците, а освен това беше твърде тежък за бойния му стил. Затова предпочете дебела, но гъвкава кожена ризница с метални пъпки над бедрата, за да придърпват тежестта надолу. Беше боядисана в черно и беше подсилена под кожата на раменете и на тила с железни ивици, свързани с подплатата на вътрешния слой. Тежко обкованите с метални пъпки ръкави свършваха на лактите, където се свързваха с дебели ремъци за лакътните предпазители, които бяха от същата черна кожа, но пристегнати с оголено желязо. Над всичко това носеше сиво наметало, тъй като кожата на бронята му не понасяше добре слънцето.

Шлемът, който си избра, представляваше лека шапка от синкав метал с предпазител от стоманени брънки на врата и лицето.

Две камбани след полунощ на третата нощ отнесе снаряжението си до конюшните, като използва странични коридори, за да избегне главните помещения, където можеше да обикаля някой страж. Беше изпълнил молбата на Хун Раал. Донесъл беше вестта за Витр. Отговорностите му бяха приключили и каквото и да се случеше тепърва в Куралд Галайн, той нямаше да играе никаква роля в него. Всъщност престанало беше да го интересува.

Стигна до конюшните, без да го види никой, и веднага се зае да оседлае двата си коня. Бяха им сменили подковите след завръщането му и той отдели малко време да огледа работата. Доволен, натовари лагерното си снаряжение на широкия гръб на Нет, заедно с две от копията и легионерския меч. От този миг щеше да носи иралтанското оръжие.

Изведе животните навън и се метна на бойния си кон. Животните бяха неспокойни, докато прекосяваха двора. При портата се появиха двама стражи.

— Малко е късно за езда, милорд — каза единият.

Оссерк не можа да го познае в тъмното, макар гласът да му се стори смътно познат.

— Просто отворете портата.

Мъжете се подчиниха и той подкара навън. Този път поне нямаше тълпи. Щом навлезе между ниските сгради, отпусна юздите на Кирил в бавен тръс. В един момент му се стори, че чува бягащи стъпки отляво, през някаква уличка, но когато се обърна, видя само тъмна сянка, която бързо се скри.

Реши, че не е нищо сериозно, докато не стигна последните сгради в северния край и не видя фигура, застанала на платното пред него. Оссерк дръпна юздите, обзет от любопитство, и попита:

— Някаква работа ли имаш с мен?

От една къща встрани струеше светлина, достатъчна, за да види, че пътят му е препречен от мъж. Млад, едър, задъхан от тичане. Ръцете му като че ли бяха мръсни. Или наранени?

— Тя ми каза всичко — каза мъжът. — Доста време отне, но ми каза всичко. — Мъжът пристъпи напред. — Мислеше, че няма да видя? Че няма да разбера, че се е променила? Мислеше, че съм сляп ли? Чаках ви, сър. Държах пътя под око. Знаех, че ако си дигнете дърмите, ще е по тъмно.

Оссерк слезе от коня. Тръгна към мъжа и вече видя ясно отоците и раните по ръцете му, каквито можеше да останат от нечии зъби.

— Не трябваше да правите това, сър. Тя беше сладка. Беше чиста.

Оссерк продължаваше да се приближава и очите на мъжа леко се разшириха и той се напрегна. А после посегна към ножа си и Оссерк скочи напред. Блокира, стисна с ръка китката на мъжа и я изви надолу. Другата му ръка се стрелна към гърлото на мъжа, стисна го силно.

— Преби ли я? — попита Оссерк. — Онази сладка, чиста жена?

Очите на мъжа се изцъкляха и лицето му помръкваше. Оссерк издърпа ножа и го захвърли настрана. Краката на мъжа поддадоха и тежкото тяло се свлече надолу, тъй че Оссерк го прихвана и с другата си ръка. Видя как мъжът изплези език, странно почернял и дебел.

Борбата му отслабна, а после затихна съвсем.

Оссерк се вгледа в безжизнените очи. Не беше сигурен дали бе искал да убие този глупак. Но вече беше сторено. Отпусна хватката си и тялото се свлече на улицата.

„Убих човек. Не в битка… не, всъщност беше в битка. Е, почти. Той посегна за ножа си. Налетя ми, мислеше да ме прониже. Да ме убие. И той е пребил Ренар — видях доказателството за това. Пребил я е като страхливец. Може и да я е убил — щях ли да чуя? Стоях в стаята си, настрана от кръчмите. Нищо не знам какво е станало в градчето.

Той я е пребил до смърт, но аз, аз въздавам правосъдието.“

Яхна коня и излетя на галоп от Нерет Сор по криволичещия път. Трепереше и лявата ръка го болеше.

Смятаха го за силен, дори войниците, с които се бе упражнявал. И току-що беше прекършил гърлото на човек с една ръка. Хватка, която сякаш бе пълна с гняв, с почти безумна ярост… Само да го беше заслепила. Само да не беше могъл да види лицето на човека, очите му, зяпналата му уста и изплезения език. Тази грозна маска по някакъв начин просто го бе накарала да стиска още по-здраво.

Не можеше да осъзнае какво точно се бе случило, как изобщо беше станало. Беше се канил да замине невидян от никого, да тръгне по нов път към нов живот. Но щяха да намерят след него мъртвец — удушен, подарък за сбогом от сина на лорда.

И тогава го порази мисълта за баща му, като удар с юмрук, от който му призля. Пришпори Кирил, мъчейки се да потисне стона си.

Нощта, така безпределна, сякаш му се подиграваше с безразличието си. Светът бе напълно равнодушен към чувствата му, към страховете му, към лудия танц на всички неща, които изпълваха ума му. Изобщо не се интересуваше от болката в лявата му ръка и от усещането, че сякаш все още стиска онова гърло… гърлото със здравите мускули, които бавно отстъпваха пред усилващия се напор на хватката му, и как гръклянът най-сетне се прекърши в нещо меко и хрущящо, което се задвижи много лесно и отпуснато. Всички тези усещания бушуваха в пръстите му, в затихващия пулс в дланта му, и макар да не смееше да погледне, знаеше, че ще види на нея петното на самото убийство — петно невидимо за никой друг, но ясно откроимо за собствените му очи.

Продължи да язди напред. И тогава го споходи безрадостна мисъл, заповтаря се в ума му в ритъм с тропота на конските копита.

„Тъмнината не стига.“

Слънцето светеше ярко.

Серап влезе в Нерет Сор по южния път, зави наляво и пое към цитаделата. Пътят напред обаче бе препречен от талига с впрегнат в нея вол и малка тълпа наоколо. Трима от градската стража бяха там и Серап видя как двама млади мъже подходиха от отсрещната улица, понесли мъртвец, загърнат в платнище. Стискаха краищата, но те непрекъснато им се изхлъзваха. С тях вървяха други мъже, но никой не посегна да им помогне.

Серап дръпна юздите, погледна единия от стражите и видя, че я гледа съсредоточено. След малко пристъпи напред.

— Лейтенант Серап.

Тя го изгледа.

— Бивш легионер, нали? Девета рота.

— Сержант Йелд, да. Бях в персонала на Шаренас.

— Какво е станало?

— Убийство нощес, лейтенант. Един местен е удушен.

— Ако се каните да търсите убиеца, имам известен опит в това — каза тя. — Избягал ли е, или се е сврял някъде?

Сержантът изведнъж се смути.

— Не е ясно, лейтенант. Няма никакви свидетели.

— Имате ли ясновидец?

— Стария Стилхеп в цитаделата, лейтенант. Още не сме го повикали.

Серап слезе от коня. Гърбът ѝ се беше схванал. Беше препускала от Карканас с най-последните новини, наред с обичайните напомняния на Хун Раал на всяка цена да говори пряко с лорд Урусандер. Макар вестта, която ѝ бяха наредили да му предаде, да я притесняваше, тъй като до голяма степен беше лъжа, вече се беше ангажирала. Все пак едно малко забавяне тук в градчето може би щеше да ѝ даде време да подреди мислите си, да потисне опасенията си, преди да се види с Урусандер.

— Ще огледам тялото — каза тя и се запъти към двамата мъже, вече стигнали до талигата с товара си.

Сержантът тръгна с нея.

— Зидарски чирак, макар че майсторът му ни казва, че не се бил появявал на работа горе в цитаделата от два дни и никой не помни да го е виждал през това време също така. Кроял е нещо, предполагам.

Вече бяха качили тялото и Серап също се качи на талигата и издърпа настрани платното, за да погледне трупа.

— Гадна смърт — изсумтя Йелд.

— Не е въже, нито гарота.

— Да. Ръце са направили това.

— Не ръце, сержант. Една ръка.

Хората наоколо замърмориха.

Серап се изправи.

— Силен мъж трябва за това. Виждам ножница на колана му, но ножа го няма.

— Намерен е на десетина крачки встрани, лейтенант — каза Йелд.

— Кръв по него?

— Не. Но вижте ръцете му — изглежда, се е борил.

— Някой с насинено лице в тази тълпа? — подметна уж на шега Серап и огледа тълпата. — Не. Щеше да е твърде лесно.

— Някой да е виждал Ренар? — обади се някой.

— Коя е Ренар? — попита Серап.

— Момичето, което е задирял — отвърна Йелд. — Доколкото разбирам.

— Милик я задиряше и се канеше да се жени за нея — рече някой друг.

— Къде живее тази Ренар?

Йелд посочи една груба каменна къща в западния край на улицата, близо до портата Десятъка.

— Пратихте ли да я повикат?

— Лейтенант, тя е дъщеря на Гурен. Гурен беше женен за капитан Шелас.

— И?

— И не обича легиона. Нито бившите легионери. Съмнявам се, че бихме могли да влезем.

— Но трябва да ѝ се каже, сержант. Дори само от приличие.

— Предполагам, че знае, лейтенант. Всички говорят цяла сутрин само за това.

Серап се върна при коня си, махна на Йелд и му заговори тихо:

— Това да не е работа на Гурен? Момчето — Милик — да не е изнасилило дъщеря му, как мислиш? Да я е пребил?

Йелд се почеса по брадата, забил очи в земята.

— Гурен е избухлив. И беше ковач някога — още върши работа, стига да не е за Вата или легиона. Но никой не иска да загуби ковач, нали така? В това градче той е единственият, който не работи денонощно за лорд Урусандер. Признавам, след като вече живея тук, никак не ми се ще да дразня гнездо на оси…

— Чирак на зидар е убит на улицата, сержант.

— И никой не гледа към Гурен. Това е проблемът.

— Какво искаш да кажеш?

— Чух от един от снощните стражи при Висока порта, че Оссерк излязъл две камбани след полунощ, с резервен кон и багаж. Не се е върнал, а има и още по-лошо.

— Кое?

— Ясни конски следи по улицата и около трупа. Прясно подковани копита, точно както бяха конете на Оссерк. Оссерк е може би най-силният мъж, когото познавам, лейтенант. Като вземеш всичко това и го добавиш към слуховете отпреди няколко дни, че Ренар се върнала късно от потока — по същия път, по който Оссерк минал по-рано заранта… е, разбирате, засега слуховете са само слухове и още е пълно със загадки. Гнездо на оси е, откъдето и да го сриташ.

Серап изруга тихо.

— Онзи пазач на портата говори ли?

— Само с мен.

— А конските следи?

— Мернах ги, след като чух, че момчето на Урусандер е излязло. Но не мисля, че ги е забелязал някой друг. Пообикалях доста с коня напред-назад и прикрих дирята около тялото. Разрових я, искам да кажа.

— Знам какво искаш да кажеш — сопна се тя раздразнена. — Лорд Урусандер уведомен ли е за всичко това?

— Още не. Канех се да тръгвам, когато пристигнахте.

— Би могъл да очистиш Гурен от подозрения, като го накараш да постави лявата си ръка около врата на мъртвия — да видиш дали отпечатъкът съвпада.

— Да, лейтенант. Мога. Макар че трупът е започнал да се подува доста.

— Но ако го беше направил и Гурен беше очистен от подозрение, щеше да ти остане само един избор…

— Да, лейтенант. И слухът вече се шири. Ако набедим Гурен, ще стане по-лошо, ако ме разбирате. По-лошо за лорд Урусандер. По-лошо за легиона.

— Премислил си го добре, Йелд.

Сержантът сви рамене.

— Не можем да го заличим. Но можем да го оставим да ръждяса.

Серап се метна на седлото.

— Ще докладвам за всичко това на лорд Урусандер.

— Всичко?

— Всичко, което е нужно да чуе. Имало е убийство. Няма свидетели и няма заподозрени. Останалото е само гола спекулация. Загубата на един чирак зидар ще е тежка за семейството, а несъмнено и за майстора зидар, а и двамата знаем, че командирът ще направи всичко необходимо, за да облекчи загубата им.

Сержантът кимна.

— Права сте, лейтенант. А, и добре сте дошла.

Тя го изгледа сърдито, но той изглеждаше искрен. Серап заобиколи талигата и подкара през тълпата. Настроението наоколо все още не беше станало гадно, а това все пак беше нещо. Не завиждаше на Йелд и отделението му.

Продължи напред и спря пред каменната къща на Гурен. Изгледа затворените с кепенци прозорци и струйките дим, вдигащи се от комина. Слезе, остави коня си на пътя и отиде до предната врата. Почука на черното дърво.

Никой не се отзова.

Тя изчака малко, след което заобиколи къщата, мина през задния двор и видя Гурен да разбърква жаравата, наведен до ковашката пещ.

Приближи се към него, но отстрани, за да му даде възможност да я види. Той ѝ хвърли поглед през рамо и си продължи работата.

— Ковачо — заговори тя. — Не сме се срещали, но знам за теб и, разбира се, за жена ти. Имаш най-дълбокото ми съчувствие.

Той не отвърна.

— Гурен, къде е дъщеря ти?

— В къщата.

— Не дойде да отвори вратата.

— Не се учудвам.

— Защо?

Той се обърна. Не беше стар, но се беше изгърбил. Мускулите от цял живот работа с чука и клещите още изпъкваха, но кожата беше отпусната, сякаш беше боледувал дълго. Воднистите му сиви очи бяха като натрошено стъкло. Изплю жълта слуз на земята и рече:

— По-предната нощ едва докрета до вратата, пребита почти до смърт. Вещица Хейл наминава и се грижи за нея. Счупена челюст, счупена кост на бузата. Никога вече няма да вижда добре с лявото око.

— Някой е убил мъжа, който е направил това, Гурен.

— Знам. Хейл накара момичето да проговори.

— Какво каза тя?

Лицето на Гурен беше невероятно спокойно и безизразно.

— Според това, което успя да измъкне Хейл, синът на Урусандер ѝ е откъснал цветето, но нежно. Но Милик е видял достатъчно, за да се досети, и ѝ е взел останалото. А сега Милик е мъртъв, удушен на Северния път снощи, а Оссерк го няма.

— Така е — отвърна Серап. Не виждаше нужда да се преструва. — Носят се слухове, че може ти да си извършил убийството.

Гурен кимна и каза:

— Аз ги пуснах, лейтенант.

— Да разкаляш дирята.

Той я изгледа и каза:

— Отдавна тая омраза към вашия лорд и легиона ви, заради които убиха жена ми. Отнеха я от мен и Ренар.

Серап кимна.

— Поети са писали за скръбта на Урусандер по смъртта на жена ти.

— Поетите да се шибат.

— Е…

— Аз умирам — каза Гурен. — Вещица Хейл казва, че е много късно. Имах си съмнения за Милик през цялото време, но тя си го беше избрала, видите ли, и след като си отивам…

— Съжалявам, че се е получило така…

— Аз много повече — сопна се той. — Оставям я недъгава за цял живот, а може би и по-лошо. Тъй че ето какво. Длъжник съм на Оссерк и да можех, щях да коленича пред него, да хвана тая негова ръка, дето е убила, и да я целуна.

Серап го зяпна стъписана.

Гурен отново се обърна към огнището.

— Кажи на господаря си следното, лейтенант. Водата между нас вече е чиста.

— Ще му кажа — прошепна тя.

— Но искам да се погрижи за дъщеря ми.

Тя кимна.

— Заклевам се за това.

Той я изгледа мрачно.

— Легионерска клетва?

— Легионерска клетва, Гурен.

Той изведнъж се усмихна и годините се смъкнаха от него въпреки тъгата в очите.

— Скоро ще видя жена си. Нищо не е като чакането, когато чакането е към края си. Хайде, върви си по пътя, лейтенант. Трябва да разтопя няколко вериги за продавача на пирони, а този огън още не се е разгорещил достатъчно.

— Хубаво е, че ви виждам отново, командире.

Вата Урусандер я изгледа за миг, преди да ѝ махне да седне. Бяха в стаята, която Хун Раал наричаше Хранилището. Всички стени бяха покрити с рафтове чак до тавана. Свитъци, подвързани книги, ръкописи и глинени таблички огъваха всеки рафт. Голяма работна маса заемаше повечето от стаята. До нея бяха избутани два стола, а по-ниските, тапицирани столове, на които двамата седяха сега, стояха като стражи от двете страни на ниската врата.

Разположението беше неудобно с това, че Серап не можеше да вижда лицето на Урусандер, освен ако не се извиеше на стола си. Както можеше да се очаква, командирът изглеждаше безразличен към тази подробност. Някаква разсеяност се излъчваше от него — Серап я забелязваше при всяко посещение през последните две години. Приличаше на човек, който бавно губи разсъдъка си. Заболя я от тази мисъл.

— Как са Севег и Рисп? — попита Урусандер.

Въпросът я сепна и тя сви рамене.

— Добре са, сър. Заети.

— Заети с какво?

— Сър, нося новина от Карканас.

Той извърна очи, сякаш за да огледа архивите по рафтовете на отсрещната стена.

— Хун Раал те е пратил.

— Да.

— И несъмнено Рисп и Севег сега препускат да отнесат вестта на гарнизоните.

— Сър, легионът отново е необходим. Вие сте необходим.

— Никакво нашествие няма да има от Морето на Витр. Самата идея е нелепа. — Погледна я в очите и погледът му беше рязък и твърд. — Хун Раал иска да хвърли кралството в паника. Сее страх с единствената цел да възкреси легиона — не за да посрещне тази въображаема заплаха, а за да подчини благородниците, Драконъс и в крайна сметка Майка Тъма. Все още носи раната от разпускането ни.

— Няма да лъжа, сър, носи я тази рана. Всички я носим.

— Старите войници не могат да се вместят в един мирен свят — каза Урусандер. — Чувстват се като призраци и жадуват за устрема на живота, но единственият живот, който познават, е този на насилието. Войната за тях е опиат, без който не могат. А за мнозина други да видят стар войник означава да им се напомня за жертви, които те никога не са правили, и да се чувстват задължени, против което негодуват, тъй че предпочитат да не виждат стария войник. Предпочитат да забравят. На още по-други, Серап, един стар войник им напомня за собствените им загуби и скръбта отново ги жили. Правилно е, че се отдръпваме, но и нещо повече, правилно е, че избираме мълчанието и самотата. Поглъщали сме ужас и сега сме като призраци, защото стоим на страната на смъртта и не можем да я оставим.

Серап се взря мълчаливо в командира си. Думите му, изречени тежки като присъди, смразяваха душата ѝ — нежелан дар, изпълнен с нежелани истини.

— Сър, от Морето на Витр е излязла азатанаи. Жена. Намерена е от Страж и придружена през Блещукаща съдба. Този Страж я е нарекъл Т’рисс. След това монаси от манастира Йедан се натъкват на тях и поемат закрилата на азатанаи. Отвеждат я в своята Крепост, което се оказва голяма грешка, защото тя възкресява отдавна мъртвия речен бог, почитан от Ян и Йедан. След това тръгва със свита уплашени монаси към Карканас. При влизането си в града вдига реката в потоп чак до самата врата на Залата на Нощта на Майка Тъма.

— Момент — прекъсна я Урусандер. — Описваш нападение над Майка Тъма.

— Да, сър. Има и жертви.

— Кой?

— Върховната жрица Синтара…

— Мъртва ли е?

— Не. В Залата на Нощта Т’рисс напада Върховната жрица и я… опозорява в очите на Майка Тъма. Върховната жрица е принудена да избяга и сега търси убежище при легиона…

— Почакай! — Урусандер се надигна. — Това, което казваш, е нелепо. Майка Тъма не е жестока. Не би прогонила собствената си Върховна жрица! Това, което описваш, е лудост!

— Може би се изразих погрешно — каза Серап. — Не можем да знаем със сигурност какво се е случило в Залата на Нощта в мига на сблъсък между азатанаи и Майка Тъма. Дори лорд Аномандър не знае. Но Синтара потърси Хун Раал… Сър, Върховната жрица е променена… очевидно променена. Възможно е това, което тя вече притежава — и за което твърдят слугите на Майка Тъма, — да е проклятие. Но може би е тъкмо обратното. Може би всъщност е дар. Сър, тя идва тук, при вас…

— И вие си въобразявате че ще ѝ дам убежище — от Майка Тъма? Да не сте си изгубили ума?

— Сър, тя идва при вас не като командира на легиона, а като при учен, човек, дълбал в историите. Идва да помоли за знанието ви. Какво е това, което таи сега в себе си? Проклятие ли е, както твърдят съперниците ѝ, или дар?

— Къде е сега жената азатанаи?

— Прогонена е от Майка Тъма.

— Драконъс върнал ли се е?

Серап примига.

— Не, още не се е върнал, дори в Крепостта на Драконите, където чака армията, която е вдигнал.

— Армия? Не говори нелепости — Консортът търси консолидиране, за да не се възползва някой знатен от предполагаемата слабост. Знае колко разклатена е позицията му и колко силно е негодуванието срещу него. Мислиш ли, че не мога да прозра през непрекъснатите донесения на Хун Раал? Не, Серап. Усещам лукавото извъртане на Хун Раал във всичко, което ми казваш.

Студенината в нея се усили и трябваше да се пребори, за да не сведе очи пред неумолимия му поглед.

— Сър, няма изкривяване на истината в това, че Отреклите се са възкресили старата си вяра. Че древният речен бог е призовал поклонниците си и е накарал Ян и Йедан да коленичат под неговата власт. Култът към Майка Тъма е под заплаха. Карканас, на бреговете на Дорсан Рил, е застрашен от заливане. Старият храм в самото сърце на Цитаделата е заграбен. И ако всичко това не е достатъчно тревожно, имаме сведения — непълни, вярно — за демони на брега на Витр. Капитаните Шаренас и Кагамандра Тюлас в момента се връщат оттам и не яздят към укрепленията на Стражите — идват тук, сър, при вас.

Докато Серап изреждаше всичко това, Урусандер стоеше, стиснал облегалката на стола, на който бе седял допреди малко. А когато тя свърши, столът изведнъж изхвърча през малкото помещение, блъсна се в тежката маса и се пръсна на парчета. Звукът от удара, пукотът от натрошено дърво, увисна във въздуха.

Серап залитна назад, пометена от силата на гнева на Урусандер. Смълча се стъписана и не посмя да мръдне повече, за да не привлече вниманието му.

Той беше впил поглед в парчетата от стола. След малко попита тихо, без да я поглежда:

— Какво още?

Тя се постара да запази спокойствие.

— Има слухове, сър. Отрекли се в легиона Хуст. Отрекли се сред Стражите на Външния предел. Отрекли се сред Пограничните мечове. Дори сред знатните. Всички, които отхвърлят култа към Майка Тъма. Изправяме се пред гражданска война, сър, и сме застрашени отвсякъде. Не можем дори да сме сигурни дали това не е замисляно от дълго време, от вдигането на азатанаите до прераждането на речния бог. Неоспоримо е едно: Майка Тъма е отслабнала и нито Драконъс, нито Аномандър и братята му, или дори всички останали верни благородници и техните Домашни мечове няма да са достатъчно. Не и срещу едно селско въстание в провинцията, въстание, подкрепено от Хуст, Стражите и Пограничните мечове.

— Не искам това — прошепна Урусандер.

— Има начин да се справим с това, сър.

— Приключих с всичко това. — Погледна я с гняв. — Не го искам!

Серап се изправи.

— Сър, и двамата знаем добре какви са амбициите на капитан Хун Раал, тъй че винаги трябва да гледаме с предпазливост на усърдието му. Но той не е глупак и верността му към вас е безрезервна. Не сме толкова неподготвени, колкото може би се опасявате.

— Знам защо е изпратил теб — каза Урусандер и извърна поглед. — Не Рисп, с нейната кръвожадност. Нито Севег, която мисли само за онова между краката си.

— Куралд Галайн има нужда от вас, сър. Куралд Галайн се нуждае от легиона. Само че аз не съм нито сляпа, нито глуха. Назначете наследник в командването и…

Урусандер изсумтя и отвърна с горчивина:

— Няма наследник.

— Сър, нещата са точно така, както сам сте казвали много пъти: вие сте изпълнили дълга си. Намерили сте нов живот, с нови интереси, и те са ваши по право…

— Бездната знае, че са!

— Сър…

— Знам какво мисли Хун Раал за мен. Че съм загубил мъжеството си. Страхува се, че съм загубил нужната острота, че съм затъпял от бездействие.

— Той не обсъжда страховете си с мен, сър. Ако го беше направил, щях да му кажа недвусмислено, че греши.

— Спести си ласкателството, Серап. Напълно е възможно да е прав. Аз съм се скрил тук. Исках да създам нова… нова… среда. За мен… за мен и за сина ми. Легионът е зад мен, където го оставих и където исках да остане.

— Сър, за сина ви…

— Той замина. Спорихме… — Урусандер поклати глава. — Замина си.

— Възможно е да сте го подценили, сър.

— Направих грешки.

— Трябва да ви кажа нещо, за Оссерк. За сина ви.

Той махна пренебрежително.

— Не сега. Казваш ми, че има изход от това. — Обърна се към нея. — Знатните не са ми враг. Няма да съм разпалвачът на гражданска война в Куралд Галайн.

— Можем да спечелим лоялните благородници, сър.

Урусандер се изсмя презрително.

— Като се опълчим на Драконъс.

— Той не ви е приятел.

— Той е мъжът, когото Майка Тъма обича.

— Съмнявам се. Иначе щеше да се омъжи за него.

— Ако го направи, благородниците със сигурност ще се вдигнат и докъде ни води това? Легионът ще защити Майка Тъма. Ако това означава да защити и Драконъс, така да бъде. Тъй че: гражданска война.

— Значи това е причината тя да не се омъжва за него — каза Серап.

— Вероятно — изръмжа Урусандер. Наведе се и вдигна облегалката на счупения стол. — Сватбен дар — промърмори сърдито.

— Те ще приемат съпруг за Майка Тъма, сър, но не измежду своите. Някой отвън, който не угодничи, който не е длъжник на никого от тях и би останал неподатлив за домогванията им.

— Нелепо.

— Майка Тъма не е сляпа за целесъобразността, сър. И ако ми позволите дързостта, вие също. Ние служим на Майка Тъма. Направихме го веднъж и ще го направим отново.

Той пусна облегалката на пода и я изгледа.

— Казваш, че не сме неподготвени.

— Да, сър.

— Трябва да говоря с Майка Тъма, преди да направя каквото и да било друго.

— Сър, простете, но може би няма време. С тази уговорка съм на ваше разположение.

— Ще те пратя да намериш сина ми.

— Смятам, че е по-добре да го оставим на мира. За известно време.

— Какво имаш предвид?

— Това, за което споменах преди малко, сър. Ще го чуете ли сега?

Той закрачи към вратата.

— Ела с мен, Серап. Тук е задушно, а имам нужда от дневна светлина.

— Разбира се, сър.

— Хайде, кажи ми за моя син.

Докато гребеше въглища, Гурен чу тропот на много коне. А когато чу, че спряха пред къщата му, пусна лопатата, изтупа почернелите си ръце и мина отпред.

Войниците бяха десетина, имаше и двама легионни лечители. Вещица Хейл беше излязла от къщата и стоеше на предната врата. Единият от лечителите тъкмо отиваше към Хейл.

— Ковачо — каза му офицерът, който командваше войниците, — прости ни за това натрапване…

— Може. Или пък не.

— Лорд Урусандер ни прати, сър…

— Не ме наричай „сър“.

— Моите извинения, не намеквах за ранг, само от уважение. — Гурен присви очи и офицерът продължи: — Дъщеря ви е пострадала.

— Вещица Хейл се грижи за нея.

— Лорд Урусандер цени високо вещица Хейл — отвърна офицерът. — Но нашите легионни лечители са обучени да заздравяват кости и да прочистват инфекции. Хирург Ейрас, който говори с вещицата, е чиракувал при Илгаст Ренд. Открили са чародейства…

— Щом казваш — прекъсна го Гурен, а след това мина покрай него и каза на Хейл: — Можеш да им кажеш на всички да се махат, вещице.

Тя поклати глава.

— Голям глупак си ти, Гурен. Не слушаш. Тоя тук говори за Денъл. Ако Илгаст Ренд го беше направил на жена ти преди сетния ѝ дъх, щеше все още да е жива. Тоя резач тука твърди, че може да заздрави счупените кости и дори да спаси окото ѝ. Може да ѝ върне бъдещето, Гурен, тъй че престани да се въсиш и ги пусни вътре.

Гурен се отдръпна и кимна вдървено на Ейран. Мъжът бързо се шмугна покрай него, последван от втория легионен лечител.

— И ме послушай — каза вещица Хейл. — Прогнилите ти дробове… сигурно Ейран ще може да…

— Не. Аз отивам при жена си.

— Просто така ще вдигнеш ръце и ще оставиш Ренар съвсем сама?

— Тя знае. И вече има закрила. Легионна закрила. Аз отивам при жена си.

— На градчето му трябва ковач…

— Отивам при жена си.

Вещица Хейл изсъска нещо, което Гурен не можа да схване, и се прибра в къщата.

Гурен се усети, че трие нервно ръце, но успя само да размаже потта и въглищната прах. Затърси с ума си местата на болестта в тялото си. Бяха като празнини в гърдите му, неща, които не чувстваха нищо, макар да поболяваха всичко около тях. Виждаше ги като бучки въглен и кръвта, която изхрачваше, беше черна от тези бучки. Тези изтръпнали дарове го отнасяха при Шелас. Обичаше ги с цялата си душа.

Ренар щеше да скърби. Това бе лошото. Скърбящо и самотно, малкото им момиче. Погледна войниците, зачуден защо са дошли толкова много — само за да доведат двама лечители? Видя ги как стоят в редица, нащрек — но без да гледат нито него, нито къщата. Лицата им бяха извърнати навън и в нещо в тях го накара да потръпне.

Щяха да се погрижат за момичето и може би Шелас щеше да е щастлива от това — от това, че са легионът, и всичко. Можеше да се отпусне и да го погледне с обич, или навярно щеше да пристъпи, след като го е гледала как пълзи към нея толкова дълго, достатъчно дълго, за да потвърди, че любовта му към нея изобщо не е умряла — щеше да пристъпи напред и да го вдигне, и да бръкне в гръдта му, и да изтръгне онези черни бучки на скръб. Щеше да види как ги захвърля настрани, за да може да диша отново, без да кашля, без да усеща ужасното стягане.

„Изцели ме, моя любов, както само ти можеш.“

Други двама ездачи идваха от цитаделата. Гурен присви очи. Самият лорд, а до него — онази жена, от заранта. Минаха през портата Десятъка, спряха там, за да даде лордът някакви заповеди, а после продължиха и дойдоха при войниците. И при него.

Сиво-сините очи на Урусандер погледнаха Гурен и той видя в тях голата болка, която винаги беше виждал в тези очи и заради която никога не можеше да издържи погледа им задълго. И си спомни колко му беше призлявало от тази слабост. Урусандер не можеше да е обичал Шелас така, както я беше обичал той. Нямаше право да плаче за смъртта ѝ. Нямаше право да му отнема собствената му болка.

Лордът слезе от коня и тръгна към него.

— Гурен…

Но Гурен посочи Серап и каза:

— Тя даде легионерска клетва.

— Знам — отвърна Урусандер.

— Благославям сина ви — каза Гурен и усети как лицето му се стегна упорито, и изведнъж можеше отново да погледне Урусандер в очите и да не изпита нищо. — Благославям го, сър, и каквото и да кажете, няма да промени това.

И да бе имало мъка в очите на командира доскоро, сега Гурен не видя нищо такова в тях. Но все пак не почувства нищо и се изненада, че този път Урусандер извърна поглед.

— Ще се погрижат за нея.

— Знам — отвърна Гурен. — Обещано е.

— Ще дойдеш ли в цитаделата, Гурен?

— Защо?

— Искам да сте под покрива ми. Искам дъщеря ти да те завари там, с нея, когато се изцери.

— Имам работа тук.

— Ще освободя един от ковачите да те замести.

— За колко време?

— За колкото се наложи.

— Докато умра? Трябва да е докато умра, сър, а и след това. На градчето му трябва ковач, повече, отколкото на вас.

— Ако държиш под око работата, която се върши в цитаделата, Гурен, значи сме се разбрали.

— Мога да го правя. Докато се държа на крака. И да не съм чул, че лечителите ви ще се занимават с мен.

— Не бих направил това — отвърна тихо Урусандер.

Гурен кимна рязко.

— Ще пратим фургон за теб и дъщеря ти — каза лордът.

— Искам и някои от инструментите си. Най-добрите.

— Разбира се.

— А като си отида, сър, с дъщеря ми какво? Връща се в тази празна къща ли?

— Ако позволиш, Гурен, бих я осиновил официално.

— Бихте, нали? — Гурен извърна очи и огледа привлечените от шумотевицата хора от градчето. — Само че тя вече не е момиче. Жена е и така има нужда да се отнасят с нея. Не я наричайте „дъщеря“ или каквото и да е друго. Тя е моя дъщеря — аз и Шелас я направихме.

— Знам — отвърна Урусандер.

Гурен кимна.

— Гурен — каза Урусандер, по-високо и официално, — как е водата помежду ни?

Гурен го погледна в очите и с изненада видя, че болката си е отишла, очите вече бяха пълни с топлина. Кимна и каза:

— Водата е чиста, милорд.

Серап видя лорд Урусандер преобразен. Видя командира, когото винаги беше познавала. Всякаква нерешителност бе изчезнала. Най-сетне имаше да се вършат неща, да се разпратят заповеди. Съжаляваше само за отсъствието на Оссерк. Допускаше, че е избягал след убийството на Милик. Избягал бе с мисълта, че вече е престъпник и почти със сигурност отхвърлен от баща си за престъплението. Момчето изобщо не разбираше баща си. Но пък това неразбиране беше взаимно.

Как можеше да е иначе при толкова много кал във водата помежду им? Кал и завихрени течения, безкрайното и безпомощно разбъркване на наноси, така че нищо да не може да се утаи.

Но в този ден видя един стар мъж и един съкрушен, съсипан от чувство за вина командир изправени лице в лице и сключили мир.

Ето, че тръгнаха, като стари приятели, към къщата, а след това влязоха вътре.

„Майко Тъма, намерила си достоен съпруг тук. Най-достоен съпруг.“

Когато се обърна, за да се върне при коня си, погледна нагоре и видя, заплющяло на вятъра, знамето на легиона — високо над караулката на портата.

Беше станало.

Легионът на Урусандер се беше върнал в Куралд Галайн.

На фона на синьото безоблачно небе знамето бе като златен меч, врязан от самото слънце. Тя примижа към него. Художниците наричаха този цвят лиосан.

След ужасната треска, в странно, топло безмълвие, което бе изпълнило съществото ѝ, Ренар отвори очи. Видя баща си, а с него — непознати лица. Изкривеното, увредено зрение, обхванало лявото ѝ око, вече го нямаше и всичко изглеждаше невероятно чисто. Дори болката на подутото ѝ лице бързо заглъхваше.

Баща ѝ се наведе към нея.

— Момиченцето ми — каза той, очите му бяха пълни със сълзи. — Виждаш ли кой е тук? Самият лорд Урусандер.

Погледът ѝ се плъзна покрай баща ѝ към застаналия наблизо мъж и в лицето на лорда тя видя сина. И извърна очи.

— Промени, момиченцето ми — каза Гурен с тон, какъвто никога не бе чувала от него. — В целия твоя свят, Ренар. Промени, благословени промени.

Не можеше да се отрече това. Милик беше мъртъв. Мъжът, когото обичаше, беше мъртъв, убит от сина на лорда. А сега тук стоеше лордът и баща ѝ бърбореше как щели да живеят във Великия дом и как щели да се грижат за нея оттук насетне, а лордът се усмихваше и кимаше, а тя можеше да мисли само за Милик, на когото бе казала всичко, защото той бе видял, че вече не е същата… Милик, който плачеше пиян и я галеше по лицето, на колене до нея, и ѝ разправяше как братовчедите измъкнали от него признанието ѝ след буре ейл и как му се смеели после и я наричали курва в лицето му, докато го побъркали. Сляпа ярост, беше повтарял и повтарял, докато се мъчеше да ѝ обясни как юмруците му просто замахали, без да вижда нищо, когато тя се натъкна на него, докато той пребиваше Елдин и Орулт зад къщата, как блъскал с юмруците, без да знае кого удря.

И как вещицата Хейл беше разбрала всичко погрешно, защото Милик се беше скрил от братовчедите си и приятелите им, а Ренар беше в треска и бе допълзяла посред нощ до дома, и челюстта ѝ беше много подута и тя всъщност не можеше да говори…

„Промени.“ Беше ден на промени, да.

13

Кадаспала не вярваше в богове, но знаеше, че вярата може да ги сътвори. А веднъж създадени, те се въдеха сами. Виждал беше места, където раздорът процъфтяваше, където насилието пускаше корени и в пръст, както и в плът, а единственото изкупление, останало за онези, които живееха там, бе да проливат още кръв. Користни бяха тези богове, порочни издънки на каша от окаяни чувства и страсти. Нямаше там господар, нито роб: бог и смъртен се хранеха един от друг като любовници, споделящи мръсен фетиш.

Кадаспала знаеше, че в чувството има сила и че тя може да се разлива, докато напои земята, докато зацапа камък и изкриви дърво. Че може да отравя деца и с това да подновява пагубния цикъл поколение след поколение. Такива хора превръщаха дома си в божи скут и се свиваха плътно в удобната му, позната теснота.

Кадаспала не искаше да има нищо общо с това, но изобщо не беше толкова неуязвим, колкото му се искаше: дори твърдението, че винаги стои настрани от такива неща, само по себе си беше илюзия. Не вярваше в богове, но си имаше своите. Идваха при него в най-простата от всички форми, отбягвайки всякаква външност, а и самата вещественост понякога. Идваха при него на порой, с всеки миг — всъщност дори в съня му и в сънните светове, които витаеха в него. Виеха. Шепнеха. Галеха. Понякога лъжеха.

Боговете му бяха цветове, но той не ги познаваше. Носеха упоителни чувства и пред тях, в мигове на слабост или уязвимост, той понякога се свиваше в ужас или крещеше, мъчеше се да се отвърне от тях. Но зовът им го връщаше безпомощен, душа на колене. Понякога можеше да ги вкуси или да усети топлината им по кожата си. Понякога можеше да ги помирише, ухаещи на обещание и бързо прокрадващи се от спомените му, за да си присвоят с това тези спомени. Толкова жалко беше станало преклонението му, че вече виждаше себе си в цветове — пейзажа на ума си, прилива и отлива на чувствата, безсмислените водопади от цветове зад клепачите, когато ги стиснеше срещу външния свят. Знаеше сините, пурпурните, зелените и червените оттенъци на кръвта си. Познаваше розовината на костите си с наситено червената им сърцевина. Познаваше залезните багри на мускулите си, посребрените езера и гъбестата пъстрота на органите си. Виждаше цветя в човешката кожа и можеше да подуши уханията им или, понякога, застоялата готовност на страстта — онзи копнеж да докоснеш и да усетиш.

Боговете на цвета идваха в любовната игра. Идваха в насилието на войната и в клането на животни, в сечта на житните стръкове. Идваха в мига на раждането и в чудото на детството — нима не казваха, че новородените бебета виждат само цветове? Идваха в приглушените тонове на скръбта, в конвулсиите на болка от рана и болест. Идваха в пламъците на гнева, в ледената хватка на страха — и всичко, което докоснеха, зацапваха завинаги.

Имаше само едно място и едно време, когато боговете на цвета отстъпваха, чезнеха от обсега на смъртните, и това място, това време, беше смъртта.

Кадаспала боготвореше цвета. Той беше дарът на светлината. И в тоновете му, тежки и леки, смътни и щедри, бе нарисуван целият живот.

Когато помислеше за безчувствен свят, съставен от безчувствени неща, виждаше свят на смърт, селение на неизмерима загуба, и това бе място, вдъхващо страх. Без очи, които да виждат, и без ум, който да внесе ред в хаоса и с това да донесе разбиране, в такъв свят боговете отиваха, за да умрат. Нищо засвидетелствано, тъй че и нищо, което да се възроди. Нищо видяно, тъй че и нищо, което да се намери. Нищо отвън, тъй че и нищо отвътре.

Беше пладне. Яздеше през гора, в която отвсякъде слънчевата светлина с усилие достигаше до земята, докосвайки я смътно тук, по-дръзко там. Даровете ѝ бяха цветни мазки на четката. Имаше навика деликатно да рисува с пръстите на дясната си ръка, да гали нежно във въздуха — не му трябваше никаква четка. Стигаха му само очите, умът и въображението помежду им. Правеше очертания с ловките потрепвания на тези пръсти, а после ги запълваше със сладостен цвят — и всяка фигура беше молитва, жертвен дар към боговете му, доказателство за любовта и предаността му. Ако други видеха движенията на дясната му ръка, несъмнено щяха да ги помислят за нервни тръпки. Но истината беше, че тези пръсти рисуваха реалността, и доколкото Кадаспала знаеше, даваха доказателство за всичко, което той виждаше и което съществуваше, за да бъде видяно.

Разбираше защо смъртта и покоят са свързани. В покоя вътрешното бе мълчаливо. Живият разговор беше приключил. Пръстите не се движеха, светът не бе нарисуван жив, а очите, вторачени невиждащи, бяха изгубили образа на боговете на цвета. Когато се взреше в лицето на мъртъв човек, когато погледнеше в бездушните очи, можеше да види верността на убежденията си.

Беше пладне. Слънцето с усилие се провираше надолу и боговете пърхаха, пъстри и изпълнени петна от блясък сред сумрак и сянка, а Кадаспала седеше на мулето си и едва забелязваше тънките струйки дим, къдрещи се около глезените на животното, защото вниманието му бе приковано в лицето — в очите — на трупа на земята пред него.

Имало беше три колиби на тази тясна пътека. Сега те бяха купчини пепел, кално сиво, размътено бяло и зацапано черно. Една от колибите трябваше да е била на дъщеря, достатъчно голяма, за да си направи свой дом, но и да беше я деляла с мъж, тялото му не се виждаше никъде, докато тя лежеше наполовина просната извън онова, което вероятно е било врата. Огънят бе погълнал долната част на тялото ѝ и бе подул останалото, изпекъл го беше, докато кожата не се бе нацепила, и тук боговете стояха затихнали, стъписани сякаш, в ивици зловещо червено и петна обелено черно. Дългата ѝ коса се беше изметнала напред, над главата ѝ. Части от нея бяха изгорели и накъдрени на крехки бели гнезда. Останалото бе неподвижно и бездънно черно, с оттенъци отразено синьо като дъги по масло. Лежеше, по милостта на съдбата, с лице надолу. Едно разкъсване по гърба ѝ беше различно — по-голямо, и докато другите бяха изригнали навън, това беше натиснато навътре. Меч беше направил това.

Тялото точно пред него обаче беше на дете. Синьото на очите вече бе покрито с млечна корица и само тя им придаваше дълбочина, тъй като всичко, което бе зад това було, беше плоско, като железни щитове или сребърни монети, затворено и лишено от всякакво обещание. Бяха, каза си той за пореден път, очи, които вече не действаха, и загубата от това беше невъобразима.

Щеше да рисува това детско лице. Щеше да го рисува хиляда пъти. Десет хиляди. Щеше да подарява рисунките на всеки мъж и жена в кралството. И всеки път, когато някой мъж или жена разбудеше домашните богове на гняв и омраза, тъпчейки зяпналата уста на насилието и мълвейки лъжи как всичко ще стане по-добро или по-праведно, или чисто, или безопасно, щеше да им дава още една рисунка на това детско лице. Цял живот щеше да посвети на този единствен образ, повтарян в гипса по стените, по дъски огладено дърво, в нишките на гоблен. Зяпнало по стените на гърнета и изваяно на камъни или от камък. Щеше да го превърне в единствения аргумент, който да отрече всеки друг бог, всяко друго зло чувство или тъмна, дивашка страст.

Взря се в детското лице. Имаше пръст на една от бузите, но иначе кожата беше гладка и чиста. Освен очите единствената сбъркана подробност бе ъгълът между главата и тялото, който издаваше прекършен врат. И синина на единия глезен, където убиецът го беше сграбчил, когато бе развъртял момченцето във въздуха — достатъчно силно, за да отдели костите на гръбнака.

Боговете на цвета докосваха леко това лице, в нежна тъга, в боязливо неверие. Докосваха със светлина като майчини сълзи.

Пръстите на дясната му ръка, сгънати над рога на седлото, потръпваха леко и рисуваха момчешкото лице, запълваха линии и плоскости с приглушен цвят и сянка, работеха около несъдещите очи, оставяйки ги за накрая. Пръстите му правеха от косата тъмно петно, защото беше маловажна, освен парчетата клонки, ожулена дървесна кора и листа в нея. Пръстите му работеха, а умът му виеше, докато воят не заглъхна и той не чу собствения си, спокоен глас.

— Отрекло се дете… — „Така го назовавам. Да, приликата е неоспорима — познавахте ли го? Разбира се. Всички го познавахте. То е онова, което пада край пътя в победоносния ви марш. Да, сега коленича в крайпътния ров, защото гледката е в подробностите — нищо друго, само подробности. Харесва ли ви?

Харесва ли ви това?

Боговете на цвета предлагат това без присъда. Вам се пада да отсъдите. Това е диалогът на нашия живот.

Разбира се, говоря само за майсторство. Бих ли оспорил избора ви, начина ви на живот и нещата, за които жадувате, и цената на тези неща? Сигурни ли са линиите? Верни ли са цветовете? А тези була на очите — виждали ли сте техни подобия преди? Съдете само умението ми, жалките ми усилия да вдъхна живот в нещо мъртво с помощта на мъртви неща — мъртви бои, мъртви четки, мъртва повърхност, само пръстите и очите ми живи в стремежа си да уловят истината.

Избирам да нарисувам смъртта, да, а вие питате защо — в ужас и погнуса, питате защо? Избирам да нарисувам смъртта, приятели, защото животът е твърде труден за понасяне. Но това е само едно лице, мъртви бои по мъртва повърхност, и нищо не казва за това как е прекършен вратът или колко грешен е този ъгъл с тялото. Това всъщност е провал.

И всеки път, когато рисувам това момче, аз се провалям.

Провалям се, когато обърнете гръб. Провалям се, когато подминете. Провалям се, когато ми крещите за красивите неща на света и защо не рисувам тях. Провалям се, когато престане да ви интересува, а когато престане да ви интересува, всички се проваляме. Провалям се, за да ви кажа «добре дошли» при онова, което споделяме.

Това лице? Този провал? Той е признание.“

Имаше други трупове. Мъж и жена, посечени в гръб и пронизани, докато се бяха опитвали да задържат телата си над децата, до които са могли да стигнат, не че беше помогнало, след като тези деца бяха извлечени и убити. Едно куче лежеше проснато, посечено на две точно над бедрата, задните крайници лежаха на една страна, предните и главата — на обратната. Неговите очи също бяха изгубили дълбочина.

Когато пътуваше през гората, Кадаспала имаше навика да изоставя главния път, да намира тези по-малки пътеки, които го водеха през малки биваци като този. Делил беше храна с тези кротки хора на леса, Отреклите се, макар те да не отричаха нищо ценно, поне доколкото той можеше да разбере. Живееха в интимност и любов, насмешливо проницателни и мъдри в смирението си. И правеха изкуство, което отнемаше дъха на Кадаспала.

Статуетките, маските, изделията от мъниста — всичко сега бе изгубено в изгорелите колиби.

Някой беше врязал лъкатушеща линия на гърдите на мъртвото момче. Изглежда, почитането на речния бог вече беше смъртна присъда.

Нямаше да погребе тези мъртви. Щеше да ги остави да лежат където си бяха. Поднесени на земята и дребните хранещи се с мърша твари, които щяха да ги отнесат, късче по късче, докато заличаването на плът и спомен станат едно.

Рисуваше с пръстите си, подреждаше в ума си къде лежат телата едно спрямо друго. И колибите, и мъртвото куче, и как слънчевата светлина се бореше през дима, за да накара всеки детайл да закрещи.

После срита мулето, то плахо прекрачи през тялото на момчето и за най-кратък миг скри всичко в сянка.

В света на нощта, обещан от Майка Тъма, толкова много неща щяха да останат завинаги невидими. Започна да се чуди дали това ще е милост. Започна да се чуди дали това е тайната на обещания ѝ благослов към всички нейни вярващи, към децата ѝ. „Мрак, сега и вовеки веков. За да можем да понесем нещата.“

Двайсетина коня поне бяха минали по пътя, на който беше сега. Убийците се придвижваха на запад. Като нищо можеше да ги срещне, ако бяха спрели на лагер, за да отдъхнат след нощта на убийството. Като нищо можеха да го убият. Или просто да го нахранят.

Беше му все едно. Имаше десет хиляди лица в главата си и всички те бяха еднакви. Споменът за Енесдия сега изглеждаше далечен. Бъдеше ли пощаден, щеше да тръгне за нея, в отчаяната си потребност. Защото не смееше да нарисува красотата, защото не смееше да изповяда любовта. Тя беше там, където боговете на цвета сбираха целия блясък в свое притежание. Беше там, където той щеше да намери прерождение на вярата си.

Всеки художник е изтерзан от лъжи. Всеки художник се бори да намери истини. Всеки художник се проваля. Някои се връщат, приели тези удобни лъжи. Други слагат край на живота си в отчаяние. Други се напиват в гробницата или тровят всеки, който се доближи достатъчно, за да го докоснат и наранят. Някои просто се предават и потъват в самота. Малцина откриват собствената си посредственост — и това е най-жестокото откритие от всички. Никой не намира пътя си към истините.

Ако преживееше няколко дъха от този миг, или ако живееше сто хиляди години, щеше да се бори… за нещо, за истина, която не можеше дори да назове. Беше, навярно, богът зад боговете на цвета. Богът, който предлагаше и сътворение, и разпознаване, който постановяваше законите на същността и на разбирането, на външното и вътрешното, и разликата между двете.

Искаше да срещне този бог. Искаше да поговори с този бог. Искаше, над всичко друго, да погледне в очите му и да види в тях истината на лудостта.

„С четка и страст ще направя бог.

Почакайте.“

Но в този момент, докато яздеше през мечове от светлина и плащаници от сянка, по дирята на сляпата диващина, самият Кадаспала беше като човек без очи. Нарисуваното лице беше навсякъде. Пръстите му не можеха да спрат да го рисуват във въздуха, като тайнствени заклинания, като призовавания на невидими сили, като проклятие на маг и като вещерска закрила против зло. Пръсти, които можеха да затворят рана с едно докосване, които можеха да разплетат стегнатите възли на времето и да сътворят наново свят, все още гъмжащ от възможности — които можеха да направят всички тези неща, но продължаваха с драскулките си, пленени от лице на смъртта.

Защото богът зад боговете беше луд.

„Ще нарисувам лицето на мрака. Ще вкарам мъртвите в гърлото на онзи проклет бог. Аз, Кадаспала, сега се заклевам в това. Свят, обявявам ти война! Отвън — ти, отвън, чуй ме! Отвътре ще бъде отприщено. Отприщено.

Ще нарисувам лицето на мрака. И ще му дам очи на мъртво дете.

Защото в мрак не виждаме нищо.

В мрака, вижте, има мир.“

Пръстите на Нарад опипаха непознатите черти на собственото му лице, местата, които се бяха изкривили или хлътнали. Юмруците на Харал не само бяха оставили синини и рани. Бяха прекъснали нерви. Беше погледнал лицето си, отразено в един горски вир, и едва го беше познал. Отоците ги нямаше, костите се бяха заздравили възможно най-добре и зрението почти напълно се беше върнало в лявото му око, но сега носеше лицето на друг мъж, стегнато и изопнато, изпънато и очукано.

Знаеше историята на Харал. Знаеше, че кучият син е изгубил семейството си във войните и че котел от гняв кипи и бълбука някъде вътре в него. Но въпреки това Нарад не бе успял да се спре и накрая — в деня с онзи благороден изтърсак — всичките му словесни ръчкания и жиления бяха извадили от равновесие капитана на кервана. Не беше трудно да си спомни изражението на Харал в мига преди да удари, суровата наслада в очите му — все едно че врата беше разтворена и всичките юмруци на яростта му вече можеха да излетят навън.

Много гняв имаше сред тайстите. Къкреше и се надигаше понякога, за да удави скръбта и да надвие онова, което бе нужно просто за да се преживее. А може би беше сила, която съществуваше у всеки, като съкровище, струпано от всички унижения, понесени в живот на провалени мечти и разочарования, имане, сандък с разхлабен катинар.

Нарад вече беше грозник и щеше да мисли като грозник, но все още бе достатъчно силен, за да натиска главата на скръбта долу, под повърхността, и да намира удовлетворение всеки път, щом я удави. Не го интересуваше повече мек свят, свят, където нежността и топлината са възможни, израснали като ярки цветове. Трябваше непрекъснато да си повтаря това.

Слушаше разговорите в лагера, думите идваха до него от събралите се около огъня или край палатките. Шеги и оплаквания от влажната земя и капризния, но и коварен дим на огъня. И чуваше хрипливия съсък на мечове, хлъзгащи се по брусове, докато се заглаждаха щръбки и се наточваха притъпени ръбове. Нарад беше сред войници, истински войници, и работата им беше тежка и неприятна, и вече се смяташе за един от тях.

Отрядът изчакваше връщането на капитана, Скара Бандарис, който бе продължил до Карканас с няколко войници, за да отведе заложниците джелеки. Изостанал от кервана, още с напукани ребра, с подуто лице и полусляп, Нарад се беше натъкнал на този отряд и го бяха взели със себе си, погрижиха се за него, дадоха му оръжия и кон и сега яздеше с тях.

Войната срещу Отреклите се бе започнала, тук, в този древен лес. Нарад дори не беше знаел, че предстои такава война. Горските хора никога не го бяха впечатлявали особено. Бяха невежи, раждани най-вероятно в кръвосмешение и кротки като агнета. Не бяха кой знае какъв враг и войната не изглеждаше кой знае каква. Няколкото колиби, на които се бяха натъкнали вчера, се оказаха точно каквото Нарад бе очаквал. Един мъж на средна възраст с болно коляно, жена, която го наричаше съпруг, и децата, които бяха родили. Момичето, което се беше крило в колибата, можеше да е било хубаво преди огъня, но почти не приличаше на човек след него, както бе изпълзяла навън. Избиването беше бързо. Професионално. Никакви изнасилвания, никакви изтезания. Точно както трябва — бързо. Нарад си каза, че дори необходимостта може да се балансира с милост.

Проблемът бе в това, че му беше трудно да намери необходимост.

Ефрейтор Бурса му каза, че той и отрядът му били прочистили повечето Отрекли се от тази част на леса — на един ден път във всяка посока. Каза и че било лесно, понеже нямало много воини между тях, само старци, майки и деца. Бурса напомняше на Нарад за Харал и той вече бе усетил инстинктивната си ненавист към него, но този път си мълчеше. Беше си научил урока, а искаше да остане с тези мъже и жени, с тези войници от легиона. Искаше да е един от тях.

Беше извадил меча си в стана на Отреклите се, но нито един враг не се беше оказал наблизо и докато разбере, цялата работа беше приключила и другите вече палеха колибите.

Къде се беше скрило момичето си беше загадка, но пушекът и пламъците най-сетне го бяха изкарали навън. Нарад се бе оказал наблизо — е, най-близо от всички останали — и когато тя изпълзя навън, Бурса му заповяда да сложи край на мъките ѝ.

Още си спомняше как се бе доближил, борейки се с вълните горещина. Тя не издаде нито звук. Изобщо не изпищя, макар че болката сигурно бе ужасна. Редно беше да я убие, за да приключи мъченията ѝ. Повтаряше си го непрекъснато, докато се доближаваше… докато най-сетне не се надвеси над нея и не зяпна опърления ѝ гръб. Забиването на меча в него не се оказа толкова трудно, колкото си беше мислил. Момичето все едно беше свински труп, изпечен на прът. Ако не се броеше дългата черна коса.

Тъй че нямаше никаква причина това убийство да го гложди. Но му беше трудно да се засмее и да се шегува с другите. Всъщност му беше трудно дори да ги погледне в очите. Бурса се бе опитал да го убеди, че тези горски хора дори не са тайсти, но това не беше вярно. Бяха — куцият мъж, когото бяха посекли, можеше да е от семейството на самия Нарад или братовчед от някое близко село. И затова Нарад бе объркан и объркването не искаше да го напусне. Ако можеше да се напие, щеше да му олекне, но това не бе разрешено в този отряд. Пиеха бира, защото беше по-безопасна от местната вода, но беше слаба и не беше достатъчно, пък и тези войници май бяха до един трезвеници. Капитан Скара Бандарис не даваше да се пие. Според всичките им описания беше корав, държеше на дисциплината и очакваше същото от войниците си.

И все пак тези мъже и жени боготворяха капитана си.

Нарад не ги разбираше. Все още не беше срещнал капитана и се чудеше какво ли ще види у този Скара Бандарис, което да придаде смисъл на избиването на Отреклите се и на цялата тази проклета война. Отраснал беше във ферма. Знаеше причините, които изтъкваха, щом тръгнеха да ловят вредители — плъховете носеха болести, зайците ядяха реколтата и ровеха земята, тъй че цялото онова избиване беше необходимо. Знаеше, че трябва да мисли за Отреклите се по същия начин, като за напаст и за заплаха за установения начин на живот. Плъховете може да си гледаха тяхната работа, но това не ги спасяваше. От това не преставаха да са проблем.

Седеше на един дънер до палатката, която му бяха дали. От време на време поглеждаше дланите си и после бързо извръщаше очи.

Не беше убийство. Беше милост.

Но той вече беше грозник и светът просто беше грозен, и това лице не беше неговото, а щом това лице не беше неговото, то и ръцете не бяха негови, а вчерашното престъпление беше на някой друг. Зачуди се дали момичето е било красиво. Вярваше, че е било. Но красотата нямаше място в този нов свят. Този свят, в който го беше вкарал Харал. Харал беше виновен за това и един ден Нарад щеше да го убие този кучи син.

Вдигна глава и очите му засякоха движение по пътеката. Идваше някакъв мъж, яхнал муле.

Други също го бяха забелязали, дойде и Бурса, погледна го и му махна с ръка. Нарад се изправи, усетил тежестта на меча на кръста си, тежест, която винаги беше харесвал, но никога не се беше чувствал много удобно с нея, но вече бе с него и никога нямаше да се махне. Тръгна след Бурса.

Непознатият дори не спря, като стигна лагера, а от облеклото му Нарад разбра, че е благородник, макар животното му и оцапаните кутии, навързани на самара му, да предполагаха друго.

Бурса — Нарад беше от лявата му страна — застана на пътя на странника и го принуди да спре.

Изведнъж Нарад се сети, че пътят, по който бе дошъл този човек, води право до лагера на Отреклите се. Изгледа с присвити очи невъзмутимото и напълно безстрашно изражение на пътника.

— По опасни пътища скитате, сър — каза Бурса.

— Представа нямате — отвърна странникът. — Почистихте ли вече мечовете си? Виждам, че сте го направили, тъй че трябва да одобря дисциплината ви. Носите униформата на легиона на Урусандер, но подозирам, че той не знае какво вършите от негово име.

Предизвикателството остави за миг Бурса без думи, а после той се засмя.

— Сър, в грешка сте…

— Ефрейтор, идвам от цитаделата на Вата. Гост бях на лорд Урусандер почти месец. Единствената „грешка“ тук е самонадеяното ви допускане, че съм невежа. Тъй че ви питам: откога легионът на Урусандер воюва с невинни мъже, жени и деца?

— Сър, боя се, че не сте в час — изръмжа в отговор Бурса и Нарад долови набъбващия гняв, като съскаща пяна, за която пътникът сякаш остана сляп и безразличен.

Нарад отпусна ръка на дръжката на меча си.

Очите на непознатия пробягаха към него, след това се върнаха на Бурса.

— В час? Не искам да имам нищо общо с това, с което вие сте „в час“, ефрейтор. Връщам се в имението на баща си. Жалко е, че се оказахте на пътя ми, но след като нямам никакво желание да споделя компанията ви, ще продължа.

— Момент — спря го Бурса. — Имам заповеди да следя кои минават оттук…

— Чии заповеди? Не на Урусандер. Тъй че питам отново: кой дава заповеди на легиона на Урусандер от негово име?

Лицето на Бурса почервеня, но той все пак отвърна:

— Заповедите ми дойдоха от пратеника на капитан Хун Раал, няма и преди три дни.

— Хун Раал ли? Не сте от неговата част.

— Не. Под командата на капитан Скара Бандарис сме.

— А той къде е?

— В Карканас. Сър, пътувате в неведение. Има въстание…

— Виждам — отвърна непознатият.

Устните на Бурса се свиха в тънка линия.

— Името ви, моля, ако желаете да минете.

— Аз съм Кадаспала, син на лорд Джаен от дома Инис. Рисувах портрет на командира ви. Да ви кажа ли колко много виждам в лицето на човек, когато го гледам ден след ден? Виждам всичко. Никаква преструвка не лъже окото ми. Никаква злост, колкото и добре да е скрита, не може да ми убегне. Не се съмнявам, че изпълнявате заповеди на Хун Раал. Следващия път като видите онзи самодоволен пияница, предайте му това послание от мен. Да не си въобразява, че лорд Урусандер вече не е нищо повече от фигурант, когото да подбутват насам-натам. Опитате ли се да манипулирате Вата Урусандер, той ще ви накара да съжалите. Е, взехме си мярката един на друг. Сега ме пуснете да мина. Късно става, а пътувам в компанията на призраци. Едва ли бихте искали да се задържим тук.

След дълго мълчание Бурса се отдръпна настрани. Нарад също. Сърцето му блъскаше в гърдите.

След като ги подмина, художникът се обърна към Нарад и каза:

— Мога да видя мъжа, който си бил преди.

Нарад се вцепени, но преглътна срама си.

Кадаспала продължи:

— Това, което е било вътре, вече е отвън. Жал ми е за теб, войнико. Никой не заслужава да е толкова уязвим.

После продължи през лагера и другите войници — всички смълчани и навъсени, уплашени сякаш от този невъоръжен млад художник. След малко той изчезна сред дърветата в другия край на поляната, където пътеката продължаваше.

— Мамка му — изруга Бурса.

Нарад понечи да го попита какво все пак е станало, но изражението на Бурса го накара да замълчи. Ефрейторът беше пребледнял, загледан след художника, а в очите му имаше смут и измъчен страх.

— Капитанът каза да чакаме тук — промърмори той. — Но курвата на Хун Раал каза да… — Замълча и изгледа ядосано Нарад. — Връщай се при палатката си.

— Слушам, сър — отвърна Нарад.

Докато бързаше към палатката, Нарад вдигна ръка и потърка лицето си. И за първи път изпита страх от това, което намериха пръстите му.

Засуха бе спекла полето и копитата се бяха забивали в пръстта като мотики, разкъсвайки тревите, докато нищо не бе останало живо. Учителят по оръжия Айвис излезе от него покрит с прах. Кожените му дрехи бяха зацапани, елекът — прогизнал под мишниците и по гърба. Зад него кафявите облаци прах бавно улягаха, а войниците, които бе обучавал, се бяха оттеглили при дърветата, зажаднели за сянка и отдих. Не им беше останало много желание за приказки — Айвис им го беше избил. Някои бяха насядали уморено, други се бяха проснали по гръб.

— Погрижете се за конете си — викна Айвис. — Те са по-важни от вас. И по-умни.

Мъжете и жените се размърдаха при думите му. Айвис ги изгледа още миг, след което се обърна към бойните коне, струпани под дърветата. Стояха неподвижни, само опашките им се люшкаха да прогонят гъмжащите мухи и лъскавата им козина потръпваше. Животните изглеждаха силни, смъкнали всякаква тлъстина. Щом Домашните мечове тръгнаха между тях, го жегна тъга и Айвис извърна очи.

Не знаеше дали животните сънуват. Не знаеше изпитват ли някаква надежда в сърцата си, копнеят ли за разни неща… за свобода например. Не знаеше какво наднича от големите им кротки очи. Но най-вече не знаеше какво причинява на духовете им обучението да убиват. Навици и дела можеха да опетнят една душа — беше го виждал достатъчно сред своята раса. Виждал беше отчаяни деца да се превръщат в отчаяни мъже и отчаяни жени.

Учени и философи, в ленивото си безделие в уютните си кабинети в Карканас, несъмнено бяха измислили сложни дефиниции за всички онези неуловими неща, които се рееха като облаци вдигната прах над корава спечена земя — неща, които никой всъщност не може да улови или да се вкопчи в тях. Идеи за душата, за скритата същност, която се самопознава, но се самопознава непълно и поради това е обречена на вечно съмнение и вечен копнеж. Несъмнено имаха аргументи и защити, съградени във впечатляващи структури, които бяха по-скоро паметници на собствената им гениалност, отколкото здрави укрепления.

Спомни си какво казваше дядо му: „Бдящият над собствените си предразсъдъци никога не спи.“ Като момче Айвис не разбираше съвсем какво има предвид Айвелис. Но сега си помисли, че го разбира. Все едно. Философите копаеха дълбоки ровове около своите определения за неща като душата. Ровове, които никое животно не можеше да прекоси, тъй като животните нямаха подходящ език и не можеха да докажат преминаването си. Все пак, щом Айвис се вгледаше в очите на кон или куче, или на улучена сърна в последните мигове, когато тръпките на дивеча и мигащите очи се изпълнеха с болка и ужас, виждаше опровержението на всеки философски аргумент.

Животът не просто мъждукаше. Животът кипеше от огън. Айвис знаеше, че е огън, по простата причина, че рано или късно догаряше. Поглъщаше всичкото гориво, което притежаваше, заглъхваше и гаснеше, докато не си отиде.

Но бяха ли живот и душа едно и също? Защо изобщо бе това разделение?

Всеки може да начертае кръгове в прахта, но в по-голямата схема на нещата тази преграда се оказваше жалка.

Подопечните му бойци бяха потиснали умората си и се грижеха за конете си. Седлата бяха смъкнати, четките извадени. Ръце разтриваха мускули, опипваха сухожилия и галеха кости под изпънатата кожа. Животните стояха неподвижно: Айвис така и не знаеше дали просто търпят оказваното им внимание, или им е приятно. Виждал беше насмешливост у животни, но никое от тях не можеше да се усмихва. И винаги очите им бяха само кладенци, пълни със загадка.

Ефрейтор Ялад се приближи до него.

— Сър, кръговият строй беше прецизен, нали? Не бях виждал нищо толкова съвършено.

Айвис изсумтя.

— Похвала ли търсиш, ефрейтор? Може би и целувка? Иди си намери девицата, която клатиш до стената в конюшните. Не съм подходящият човек, с когото ще ти е приятно, а ако исках разговор, щях да намеря някой с повече мозък.

Ялад се отдръпна.

— Моля за извинение, сър.

Капитанът знаеше, че киселото му настроение е предмет на много приказки в казармата. Никой не знаеше причината, и толкова по-добре, ако питаха него. Това просто ги караше да се трудят по-упорито, за да го удовлетворят или поне да избегнат упрека. Ако знаеха, щяха да го помислят за луд.

Имаше нещо във въздуха, в тази лятна горещина, нещо… неправилно, нередно. Сякаш злото имаше миризма, воня, и дори знойните ветрове духаха през него и го оставяха недокоснато, и слънцето не можеше да го изсуши, и всички зреещи жита не можеха да го заличат.

Дни като този го караха да настръхва. Виждал беше самотни ездачи да заобикалят имението и да препускат здраво през земята на Драконите. Долавял беше смътната миризма на лош дим, онзи дим, който иде от изгорени дрехи, изгорени вещи, изгорена коса и плът — но никога достатъчно, за да е напълно сигурен, да добие поне някаква представа за посока или възможен източник.

Започнал бе да наблюдава залези. Навлизаше сред дърветата или обикаляше покрай края на леса и в гаснещата светлина улавяше мигове на плашеща тишина, като изпуснат дъх в затаения дъх, понесъл мириса на нещо грешно.

Ако целият живот притежаваше душа, то навярно тя също беше горящ огън и също както животът догаряше, щом се изразходеше, така и душата. Но може би отнемаше повече време, докато тя угасне. Може би отнемаше вечност. Но също както животът можеше да заболее, така и душата — човек можеше понякога да го долови, ако имаше очи, в които да погледне, ако имаше лесен фокус към това поражение. Когато вървеше в сумрака, покрай тъмния край на леса, му се струваше, че може да усети душата на земята — душа, съставена от безчет по-малки души, — и усещането беше за нещо болно.

Айвис се извърна към ефрейтор Ялад.

— Вдигай всички и се прибирайте. Конете ходом до пътя, после всички в тръс до портата. Разтръскайте мускулите. Всеки да се почисти преди храна.

— Слушам, сър.

— Аз ще позакъснея.

— Да, сър.

Гората, съхранена с указ на лорд Драконъс, минаваше като извит пръст между хълмовете — следваше очертанията на старо речно корито през долината. Върхът на пръста, там където беше най-тънък, беше в края на това поле, където се изпъваше, за да стигне почти до крепостта Дракони. Ако се вървеше на север, по линията на този пръст, гората се сгъстяваше и ако човек продължеше със сравнението, се разширяваше, за да оформи дланта там, където долината се разтваряше в наводнявана от пороите равнина. Това беше древното лоно на леса.

Години бяха минали, откакто Айвис за последен път беше стъпвал там. Малцина го бяха правили, след като Драконъс бе забранил да се събират дърва и лова на какъвто и да е дивеч, въдещ се в гората. Айвис беше получил указания да патрулира редовно по краищата ѝ, но на произволни интервали. Наказанието за бракониерство беше смърт и можеше да се нанася от патрулите и това спираше ловците и дървосекачите. Но главната задръжка беше щедростта на самия лорд. Никой не гладуваше в земите му и на никого не се налагаше да посреща зимата без дърва за огрев. Беше невероятно, според капитана, какви неща се оказват възможни, щом хората, които могат да направят нещо, го правят. Знаеше, че не всички го оценяват достатъчно. Някои хора просто обичаха да бракониерстват. Обичаха да нарушават закона. Обичаха дебненето, измамата и усещането, че могат да надхитрят по-висшите от тях.

Айвис подозираше, че не са останали много такива хора в земите на лорд Драконъс, или че си кротуват. Последният бракониер беше обесен преди цели три сезона.

Навлезе в гората. Малкото пътеки на дивеч, на които се натъкна, бяха оставени от дребни животни. По-едрият дивеч беше избит и унищожен отдавна — много преди идването на Драконъс. Имаше една порода сърни, не по-високи от коляното на капитана, но бяха нощни животни, тъй че рядко се виждаха. Чувал беше крясъци на лисица и беше забелязвал изпражнения на бухал, но дори тези знаци не можеха да прикрият обедняването на тази останка от леса. Сетивата му усещаха липсата навсякъде, като натиска на безмълвна, необлекчена вина. Някога с наслаждение беше обикалял през тези гори, но вече не.

Дневната светлина гаснеше. Айвис навлезе още по-дълбоко в леса, където все още бяха останали стари дървета, черната им кора бе влажна като изпотена в сенките. Виждаше тук-там откоси червено от нападали и разцепени дънери. Плътта на черното дърво твърде много наподобяваше мускул, месо. Това винаги го беше изнервяло.

Водеше го някакъв вътрешен импулс, привидно безсмислен порив да продължи напред. Дали не бягаше от онова, което знаеше, че предстои? Нямаше къде да избяга. Освен това имаше задължения. Господарят му разчиташе на него да обучи тези Домашни мечове, да ги подготви за внезапния хаос, какъвто щеше да е една гражданска война. Лорд Драконъс не прибягваше до услугите на шпиони. Крепостта на Драконите бе изолирана. Не знаеха какви събития кръжат около тях.

Озова се на пътека, този път разчистена до човешки ръст. Стволовете на дърветата от двете ѝ страни изглеждаха някак… Айвис спря, присви очи и огледа най-близкия. Стволът изглеждаше оформен все едно човешки ръце бяха изваяли самото дърво. Различи смътна женска фигура, издута. Нещо подобно видя и в следващото дърво, и на други, все покрай тази пътека. Прониза го студ.

Знаеше, че в тази гора живеят Отрекли се, но никога не беше навлизал в древното ѝ сърце. Знаеше, че няма защо да се бои от тях и че най-вероятно те ще се скрият от него. Сигурно вече го бяха видели. Но усещането за нещо болнаво и неправилно не го напускаше.

Продължи напред, устата му беше пресъхнала.

Пътеката го изведе на поляна, осеяна с набити в земята дървени колове в плътна спирала, непроницаема и застрашителна. Издигаха се до бедрата му. В центъра на тази спирала имаше тяло, пронизано през гърба, ръцете и краката. Върховете, щръкнали от разкъсаната плът, лъщяха на смътната звездна светлина.

Беше жена, гола. Лежеше хоризонтално върху десетки колове. Главата лежеше равно на тялото, сякаш и тя беше набучена на кол. Не разбираше защо просто не се е се хлъзнала надолу.

Нямаше никаква видима пътека към жената. Котарак можеше да се провре и да стигне до нея, но не и човек. Айвис се приближи колебливо. Изрита с ботуш най-близкия кол и кракът му отскочи — доказателство, че колът е забит дълбоко.

— Не съм за теб — каза жената.

Айвис изруга невярващо и отстъпи назад. Извади меча си.

— Желязо и дърво — каза жената. — Но желязото никога няма какво хубаво да каже на дървото, нали? Носи му вика на нараняването, а след това му обещава огън. Пред желязо дървото може само да се предаде и го прави, всеки път, всеки път.

— Що за магия е това? — попита Айвис настойчиво. — Не може да си жива.

— Колко голям си представяш света, тайст? Кажи ми, колко огромен е мракът? Докъде достига светлината? Колко ще погълне сянката? Това ли е всичко, което ти е обещало въображението? По-малко ли е, отколкото си се надявал, повече ли е, отколкото си се опасявал? Къде ще стоиш? Кога ще застанеш? Изреди ми враговете си, тайст, в името на приятелството.

— Ти не си мой приятел — изръмжа той.

Видял беше дъх в думите ѝ, излизащ на облачета в нощта, и едва успя да различи острието, забито под черепа ѝ. Ако колът беше на същата височина като всички други, то върхът му опираше в костта на челото ѝ, пронизал през мозъка ѝ. Не беше възможно да е жива.

— Мисля, че е точно обратното — каза тя. — Но пък не аз те поканих. Ти си натрапникът тук, тайст. Ти си нежеланият гост. Но аз съм тук и това не може да се отрече, тъй че съм длъжна да отговоря на въпросите ти.

Той поклати глава.

— Другите приключиха с мен — каза тя.

— Какво си ти?

— Аз съм теб, когато спиш. Когато мислите ти се зареят и времето се изгуби. Там съм във всеки миг на очите ти, когато мигнат и се затворят — толкова бързо и кратко. В това мигване е вярата, че всичко ще остане както е било, и страхът, че няма. Лежа с теб, когато си пиян, когато си в несвяст и плътта ти срещне моята, и чукам с теб всичко непознато, и ти отнемам още един къс от живота ти, заминал завинаги. И ти се събуждаш по-малко, отколкото си бил, всеки път, всеки път. Аз съм…

— Спри!

Тя замълча.

Той видя вадички кръв да текат по коловете под нея, видя лъсналата локва, в която се събираха тези вадички. Но всичко това не можеше да е истинско.

— Кажи ми името си.

— Тайст нямат име за мен.

— Богиня на гората ли си?

— Гората не познава богини. Дърветата са твърде улисани в пеене. Дори когато умират, пеят. Нямат време за богове пред лицето на всичката тази смърт.

— Кой ти причини това?

— Какво да ми е причинено?

Той замахна с меча и посече кървавите колове. Разхвърчаха се трески. Айвис изрита пънчетата, избута ги настрани и навлезе в лабиринта.

— Какво правиш? — попита тя.

Той не отговори. Някои неща не можеше да се понесат. Никой свестен мъж или жена не можеше да понесе жестокостта на това привидение. Айвис вече не вярваше на очите си. Не мислеше, че тази нощ е негова. Не мислеше, че все още е в света, който познава. Нещо се беше случило. Нещо беше отвлякло душата му или я беше отклонило от правия път. Беше се изгубил.

Мечът му сечеше коловете и той се приближаваше към нея.

— Желязо и дърво — каза тя.

С изтръпнали ръце и крака, с плувнало в пот лице, Айвис стигна до нея. Погледна я отгоре и се взря в очите ѝ.

Не беше тайст. Не знаеше какво е. Очите ѝ бяха две тънки цепки, скосени нагоре при външните ъгли. Кожата ѝ беше бяла от загубата на кръв. Върхът на кола, пронизал черепа ѝ, беше пробил през челото точно над очите, разкъсвайки кожата. Тя се усмихна.

Айвис замръзна, задъхан от трескавата си атака по гората от колове. Кървеше от треските, забити в дланите и ръцете му. Тази жена трябваше да е мъртва, ала не беше. Знаеше, че не би могъл да я помръдне.

— Не знам какво да направя — прошепна той.

— Нищо не можеш да направиш — каза тя. — Гората умира. Светът свършва. Всичко, което познаваш, ще се разпадне. Ще се разхвърчи на късчета. Не е нужно да плачеш.

— Не можеш ли да… не можеш ли да го спреш?

— Не. И ти не можеш. Всеки свят трябва да умре. Единственият въпрос е: ти ли ще държиш ножа, който го убива? Виждам желязно острие в ръката ти. Надушвам пушек по дрехите ти. Ти си от хората на ковачницата и вие пребихте своя свят до смърт. Нямам интерес да ви спасявам, дори да можех.

Изведнъж му се дощя да я удари. Дощя му се да я накара да изпита болка — неговата болка. И осъзна, стъписан, че не е първият, който е изпитал това. Гневът му се стопи.

— Не ми казваш нищо, което вече не знам — промълви той и лицето му се изкриви от горчивината, която чу в собствените си думи.

— Това е моят дар — каза тя и се усмихна отново.

— И като получаваме този дар, единственото, което можем да направим, е да те нараним.

— Не мен наранявате, капитан Айвис.

— Значи не чувстваш болка?

— Само вашата.

Тогава той се обърна. Дълъг път го чакаше обратно до цитаделата — път от един свят до друг. Щеше да отнеме останалото от вечерта. Искаше да вярва най-доброто за хората, дори за Отреклите се. Но това, което бяха направили, го ужасяваше. Не можеше да побере в ума си магията, която бяха пробудили, нито какви отвратителни ритуали са извършили на това тайно място. Не знаеше как са я намерили. Дали са я сътворили от самата земя, или от кръвта на жертвоприношения.

Стигна края на поляната и продължи по пътеката от уродливи дървета. Чувстваше се изплют, запокитен в безцветен, безжизнен свят. Гората сякаш изведнъж замря и той си помисли, че ако посмее да спре, ако посмее да се задържи на място, за да си поеме дъх, ще чуе песента на дърветата. Песента на смъртта им.

Малис седеше със сестрите си в убежището, което бяха намерили под кухнята. Точно отгоре беше пекарната и каменната основа на огромната пещ оформяше задната стена на стаичката. Там, където се бяха присвили сега, от дъските на пода се изсипваше смляно брашно всеки път, щом някой изтупуркаше над главите им и на слабата светлина от фенера, поставен на един рафт, въздухът като че ли се изпълваше със сняг.

— Само ако не беше заложница — прошушна Енви. — Щях да ѝ нарежа лицето.

— Пусни въглени на него, когато е заспала — каза Спайт.

— Направи я грозна — добави Малис, зарадвана на играта, въпреки че я играеха непрекъснато, скрити в тайните стаи на къщата, сбрани една до друга като вещици или врани, докато хората вървяха горе, без нищо да знаят — и глупави освен това.

— Отрова ще е идеално — почна Спайт, но Енви поклати глава и каза:

— Не отрова. Малис е права. Направи я грозна. Накарай я да живее с това до края на живота си.

Преди седмици се бяха скрили в ъгловата кула срещу тази, в която се криеше Аратан, и бяха гледали пристигането на новата заложница. Енви беше побесняла, когато Малис подхвърли колко е хубава, и с това се беше започнало: плановете им да съсипят тази красота. Дотук, разбира се, нищо не беше сторено — само думи, — защото беше така, както Енви бе казала. Сандалат Друкорлат беше заложница, а това означаваше, че не могат да я пипнат.

Но все пак беше забавно да го обмислят. А ако се случеха някои злополуки, какво пък — те просто се случват, нали?

— Твърде стара е за заложница — каза Спайт. — Старица. Трябваше уж да получим истински заложник, не нея.

— Момче щеше да е най-добре — каза Енви. — Като Аратан, само че по-малък. Някой, когото да можем да подгоним и да го сгащим. Някой, който да е твърде слаб, за да може да ни спре да му правим каквото си поискаме.

— Какво щяхме да му направим? — попита Малис. Беше най-малката, тъй че можеше да задава глупави въпроси, без сестрите ѝ да я бият твърде много, а понякога не я биеха много дори, нито пъхаха в нея неща, от които болеше, и тогава разбираше, че въпросът ѝ е бил добър.

Спайт изсумтя.

— На теб какво правим? — попита тя и Малис видя блясъка на усмивката ѝ, а никога не беше добре, когато Спайт се усмихнеше. — Ще го тъпчем, какво. И ще продължаваме, докато не почне да ни моли.

— Моленето никога не върши работа — каза Малис.

Енви се изсмя.

— Идиотка. Ще ни моли за още. Бихме могли да го направим наш роб. Искам роби.

— Робите ги премахнаха — изтъкна Спайт.

— Аз ще ги върна, като порасна. Всички ще ги направя роби и всички ще трябва да ми служат. Ще управлявам империя. Ще избия всички хубави жени в нея, или може би просто ще ги загрозя завинаги.

— Май никога няма да пораснем — въздъхна Малис.

Видя как сестрите ѝ се спогледаха мълчаливо, а после Енви сви рамене и каза:

— Птиците драскуни. Малис, чувала ли си за птиците драскуни?

Малис поклати глава.

— Правят си малки гнезда, но снасят твърде много яйца — обясни Енви. — Всички пиленца се излюпват и отначало всичко си е наред, но после почват да растат.

— И гнездото става все по-малко — каза Спайт, протегна се и връхчетата на пръстите ѝ полазиха по ръката на Малис.

Енви наблюдаваше със светнали очи.

— Тъй че най-големите се струпват върху малките. Убиват ги и ги ядат, докато гнездото вече не е толкова тясно.

Пръстите на Спайт тръгнаха нагоре по ръката, все по-близо към шията на Малис.

— Не обичам птици драски — каза Малис и потръпна от допира.

— Драскуни — поправи я Спайт, все така усмихната.

— Хайде пак да си говорим за заложницата — предложи Малис. — Как ще я направим грозна.

— Много си малка, за да разбереш татко — каза Спайт. — Когато ни говореше как ще пораснем. Осем години, също като тайстите, а никой не знае нещо друго. Порастваме като тях. Но само за тези първи осем години. Или девет.

— Това е защото не сме тайсти — прошепна Енви.

Спайт кимна, докато ръката ѝ се плъзгаше около гърлото на Малис.

— Ние сме различни.

— Но мама беше…

— Мама? — Спайт изсумтя. — Нищо не знаеш за мама. Това е тайна. Само аз и Енви знаем, защото ти не беше достатъчно голяма, достатъчно важна.

— Татко казва, че е в природата ни — добави Енви.

— Кое? — попита Малис.

— Да порастваме… бързо.

— Плашещо бързо — кимна Спайт.

— Аратан…

— Той е различен…

— Не е, Спайт — прекъсна я Енви.

— Различен е!

— Е, наполовина различен, добре. Но видя как ни изпревари.

— След леда.

— И това е тайната, Спайт. Първо трябва почти да умреш. Това имах предвид. Това исках да кажа.

Малис не разбираше за какво си говорят. Не ѝ харесваше как Спайт я държеше за гърлото, но не смееше да мръдне. Да не би Спайт да реши да не я пусне.

— Мразя Сандалат Друкорлат — каза тя. — Защо заложниците трябва да са толкова специални? Да я напием и после да ѝ нарежем лицето, да ѝ опърлим бузите и челото с въглени и да ѝ изгорим косата. Да сложим въглен на едното ѝ око. Да изгори!

— Искаш ли да пораснеш? — попита я Спайт.

Малис кимна.

— Да пораснеш бързо? — настоя Енви, наведе се и погали Малис по косата. — По-бързо от нас? Искаш ли да ни изпревариш, мъничко? Ако го направиш, ще можеш да ни командориш. Ще можеш да ни накараш да лягаме с кучета и да ни харесва.

Малис помисли за кучето, онова, дето Айвис трябваше да убие. Помисли какво бяха направили на Аратан, когато беше още малък, толкова мъничък, че не можеше да изгони кучето, не и след като трите го държаха да не мърда. Зачуди се дали той помни това.

— Искаш ли да ни караш да лягаме с кучета? — попита я Спайт.

— Джелеки — отвърна Малис. — Пораснали. И ще ви накарам да ви харесва даже, и да молите за още.

— Разбира се, че го искаш — промърмори Енви. — Освен ако ние не решим пак да те изпреварим и пак да те направим по-малка от нас. Тогава ние ще те дадем на джелеките.

— Няма да ви позволя!

— Но ние сме две — изтъкна Спайт, — а ти си само една, Малис. А и вече те караме да харесваш много неща.

Но Малис само казваше, че ги харесва. Истината беше, че мразеше всичко, което ѝ правеха. Искаше да ги убие и двете. Нямаше да се задоволи само да ги накара да лягат с кучета или с джелеки, или със стари олигавени мъже. Когато пораснеше, щеше да убие сестрите си. Щеше да ги нареже на парченца.

— Направете ме да порасна бързо — каза тя.

Усмивката на Спайт се разшири и ръката ѝ се стегна около гърлото на Малис.

Когато вече не можеше да диша, тя започна да се бори, опита се да издраска лицето на Спайт, но Енви се хвърли, сграбчи я за китките и избута ръцете ѝ надолу. Малис зарита, но Спайт се извъртя и седна върху нея. А ръката продължаваше да стиска и беше ужасно силна.

Спайт се засмя и очите ѝ блеснаха.

— Снощи сънувах това — прошепна тя. — Сънувах далечно убийство. Беше чудесно.

Малис усети как очите ѝ се облещиха, лицето ѝ стана непоносимо горещо. Чернотата я обкръжи и погълна всичко.

Енви чу как нещо се прекърши в шията на Малис и издърпа ръцете на Спайт. Главата на сестричката им се люшна назад и разкри дълбокия отпечатък на гърлото ѝ — ивиците, оставени от пръстите, белите бучки от кокалчетата и извитите драскотини от ноктите.

Двете зяпнаха онемели Малис.

После Спайт изсумтя:

— Не стана. Не стана като с Аратан. Изобщо не се получи, Енви.

— Не съм сляпа — сряза я Енви. — Сигурно си сбъркала нещо.

— Направих каквото ми каза!

— Не… душенето беше твоя идея, Спайт! От твоя сън!

— Виж — прошепна Спайт, — направих го два пъти вече. Два пъти убих, и двата пъти еднакво. Душих ги до смърт.

— Ето какво става, като стигнеш много далече в сънищата си — каза Енви. — Казах ти да не се отдалечаваш. Гледаш през твърде много очи.

— Не гледах само — отвърна Спайт. — И него го направих така.

— Тогава е от силата ти. Татко каза, че имаме сили. Каза, че имаме аспекти, това каза.

— Знам какво каза. Бях там.

— Така ги направи, да. Аз ги карам да го искат. — Енви погледна отпуснатото телце на Малис. — Чудя се нейният аспект какъв беше.

— Никога няма да разберем. И тя също.

— Ти я уби, Спайт.

— Беше злополука. Опит. Татко е виновен, заради това, което каза.

— Ти уби Малис.

— Без да искам.

— Спайт?

— Какво?

— Какво беше усещането?

Под фурната имаше ниша, където някой беше откъртил няколко камъка от основата, сякаш за да крие нещо, но нямаше нищо. Беше точно колкото да се събере телцето на Малис и след като натиснаха с крака, седнали на пода, и една-две кости изпукаха, успяха да я натикат цялата. Откъртените камъни бяха тези, на които винаги седяха. Сега Спайт и Енви ги избутаха до стената, за да прикрият нишата.

— Хилит ще е проблем — каза Спайт. — Ще иска да разбере къде се е дянала Малис.

— Значи ще трябва да направим каквото казахме, че ще направим.

— Сега ли?

— Нямаме избор. Не е само Хилит, нали? Също Атран, Хидаст и Айвис.

Спайт ахна.

— А заложницата?

— Не знам. Това е проблем. Все едно, не можем да останем тук. Не и за дълго. А и виж какво направи татко с Аратан. Отведе го. Доколкото знаем, го е убил, прерязал му е гърлото и е изпил всичката му кръв. Ще се върне за нас и ще направи същото. Особено сега.

— Трябва да отидем в храма, Енви. Трябва да говорим с него.

— Не. Може да ни достигне… знаеш, че може!

— Онова не е той — възрази Спайт. — Онова е само каквото остави. То носи бронята му. Крачи напред-назад… чухме го!

— Не можеш да говориш с онова.

— Откъде знаеш? Никога не сме опитвали.

Очите на Енви се разшириха.

— Спайт, ако пуснем онова нещо навън, може никога да не успеем да го върнем. Нека да помисля. Чакай. Можеш ли да му дадеш сънища?

— Какво?

— Щом аз го карам да иска нещо, не можеш ли и ти?

Спайт се присви все едно изведнъж ѝ стана студено въпреки сухата топлина от пещта.

— Енви. Говорим за силата на татко. На татко.

— Но той не е тук.

— Все едно, ще разбере.

— И какво? Ти каза, че така или иначе трябва да избягаме.

Спайт седна на пода. Изгледа ядосано сестра си.

— Ти каза, че ще се получи, Енви. Ако се доближи достатъчно до смъртта, силата ще бръкне в нея и ще събуди всичко.

— В мен се събуди.

— В мен също. Тъй че си го сбъркала.

— Може би. Не изглеждаш повече пораснала.

Спайт сви рамене.

— Не ми трябва. Може би като ми потрябва, ще порасна. Чувствам, че всичко ми е по силите. Знаеш ли, бих могла да срутя целия Куралд Галайн, ако поискам.

— Може да ни се наложи — каза Енви. — Да прикрием следите си.

— Татко ще разбере.

— Помниш ли как Айвис уби онова побесняло ловно куче? Как го издебна отзад и посече жилите на задните му крака с един замах с меча си?

— Как да не помня. Онова псе виеше и виеше и си помислих, че небето ще се пръсне.

Енви кимна.

— Татко не ме плаши. Трябва само да дадем повод на хората да станат като Айвис.

— Тате е кучето ли? — Спайт изсумтя. — Едва ли. Той си има Майка Тъма. Няма нужда да разбъркваме всичко, докато тя е тук.

— Не ме разбра, сестричке. Не си достатъчно проницателна. Никога не си била.

— Може би си мислиш така, но нищо не знаеш за мен.

— Знам, че си убийца.

— Я се опитай да го кажеш все едно, че е нещо ужасно, Енви.

— Не ме разбра. Но това, което каза, ми даде идея. Но трябва да помисля още малко. Първо, обаче, в къщата има хора, с което трябва да се оправим.

— Тази нощ ли?

Енви кимна.

— Тази, мисля.

След миг двете се измъкнаха и се втурнаха през скритите проходи между стените.

Случват се злополуки. А когато се случват злополуки, най-важното е да се прикрият, и то бързо — но не толкова бързо, че да сбъркаш и да издадеш всичко. Скриването на истината беше специалната дарба на Енви — между многото други специални дарби, напомни си тя. Спайт я биваше в практичните неща, нещата, които трябваше да се правят. Но ѝ трябваше водач. Трябваше някой да я насочва.

Идващата нощ щеше да е великолепна.

В къщата на Драконъс се водеше война. Дори в онези редки мигове, когато бе сама, когато вече не се сражаваше на бойниците, Сандалат усещаше званието „заложник“ плътно по себе си като отдавна отесняло облекло, което я задушаваше.

Домакинята на къщата, Хилит, дебнеше из коридорите ден и нощ. Доколкото Сандалат можеше да разбере, Хилит спеше, когато спяха демоните, тоест — никога. Старата вещица хвърляше огромна поглъщаща сянка над тази къща и дори сянката имаше нокти. Нощем Сандалат сънуваше борба на живот и смърт с тази жена, цялата кръв, слюнка и шепи отскубната коса. Сънуваше как забива ножове в мършавата гръд на Хилит, чуваше как пращят ребра и виждаше онова ужасно лице, изопнато в безмълвен крясък, черният език се гърчи като осолена пиявица. Будеше се от тези сънища с топло сияние, изпълнило съществото ѝ.

Всичко това беше нелепо. Щом лорд Драконъс се върнеше, империята на Хилит щеше да рухне в отломки и прах. Междувременно Сандалат правеше всичко възможно да избягва старата жена, въпреки че ежедневните ритуали правеха сблъсъка неизбежен. Най-лошите бяха в часовете за храна. Сандалат сядаше в края на масата срещу незаетия стол, където щеше да седи лорд Драконъс, ако беше тук. Като заложница, тя беше главата на къщата, но само защото трите дъщери на лорда не бяха навършили пълнолетие. Сандалат рядко ги виждаше. Живееха като призраци или като диви котета. Представа нямаше какво правят по цял ден. При все това ги съжаляваше, заради имената, които лорд Драконъс им беше дал.

На тези обеди и вечери лордът редовно събираше старшите на персонала си. Когато домакинството беше пълно, с Айвис и Хилит щяха да седят портален сержант Раскан, старшият на конюшните Вент Дирел, оръжейникът Сетил, лекарката Атран и архиварят Хидаст. Сред тези важни особи само лекарката представляваше някакъв интерес за Сандалат, макар че все още не познаваше Раскан, който пътуваше с лорда и незаконния му син. Вент вонеше на конюшня и често влизаше с конска тор по ботушите и с оцапаната кожена престилка. Ръцете му бяха мръсни и рядко говореше, докато тъпчеше енергично устата си с храна. Малкото пъти, когато проговаряше, беше за да се оплаче на капитан Айвис за изтощени коне и да изреди с обвинителен тон окуцелите животни. Сандалат беше чула от слугините си, че Вент спи в конюшните. Сетил, оръжейникът, никога не проговаряше изобщо, тъй като част от езика му беше отрязана от удар на меч през войните. Обезобразената долна част на лицето му беше ужасна за гледане, той едва задържаше храната в устата си и никога не поглеждаше човек в очите. Архиварят, Хидаст, беше дребен мъж с високо чело и силно изразена долна захапка. Манията му бяха домакинските сметки и енергичното засилване на Домашните мечове от страна на лорда беше бреме, което приемаше лично, сякаш богатството на дома всъщност принадлежеше на него, а не на Драконъс. Гледаше капитан Айвис с открита омраза, но това беше обсадна война, която архиварят губеше. Повечето пъти на масата Хидаст се оплакваше от стомашни болки, но всяко предложение от лекарката да се заеме с болестта му се посрещаше с грубо поклащане на главата.

Атран беше умна жена, склонна да пренебрегва Хилит, докато флиртуваше с Айвис — за негово явно неудобство — и подканяше Сандалат да се включи в заговора с изтезаването на нещастния оръжейник. Това трябваше да предложи единственото забавление по време на тези хранения. В отсъствието на капитана обаче Атран сякаш потъваше в униние, отдаваше се на прекомерно пиене в мрачно мълчание и в края на храненето ѝ беше трудно да стои права, още по-малко да върви.

Сандалат беше разположила всички тези хора и местата им в домакинството. Всичко беше прекалено сложно, отчаяно и доста нелепо. Скуката, която я измъчваше, беше безмилостна. Не знаеше как ще се променят нещата, щом лорд Драконъс се върне, но знаеше, че ще се променят, и копнееше за този ден.

Беше почти време за вечерята. Седеше сама в стаята си и чакаше да дойдат двете ѝ слугини. Бяха закъснели, но не прекомерно. Хилит несъмнено им беше намерила някоя спешна работа и моментът беше избран преднамерено. Създаването на неудобства за заложницата се беше превърнало в едно от специалните занимания на Хилит.

Къщата беше тиха. Сандалат стана и отиде до прозореца с изглед към двора. Капитан Айвис все още не се беше върнал. Вечерята обещаваше да е ужасна. Лекарката щеше да се напие, а Хидаст и Вент щяха да се надпреварват да злословят по адрес на офицера в негово отсъствие, дискретно подтиквани от Хилит, разбира се. Сандалат можеше да си представи блясъка на одобрение и задоволство в очите на старицата, докато ножовете дрънчаха и стържеха, а вилиците се забиваха в крехкото месо.

Надяваше се Айвис да се върне навреме. Дори само присъствието му беше като юмрук, тупащ по масата, за да смълчи всеки освен Атран. Сандалат ревнуваше заради лекотата, с която лекарката дразнеше капитана, от което похотта ѝ изглеждаше почти игрива в своята натрапчивост. Виждаше добре неудобството, което причиняваше това на Айвис и което намекваше, че очите му може би гледат другаде.

Сандалат се смяташе за хубава. Видяла беше как войници я проследяват с поглед, когато вървеше през двора, и беше запомнила колко нежни бяха ръцете му извън каретата, когато горещината от пътуването се беше оказала прекалена. Беше ѝ казал, че има дъщеря, но тя знаеше, че това не е истина. Беше просто внимателен. Предполагаше, че ѝ е било нужно тогава, и тъкмо тази негова щедрост ѝ се струваше толкова привлекателна.

Но къде бяха слугините ѝ? Камбаната скоро щеше да удари. Първите блюда вече се приготвяха в кухнята и Сандалат беше гладна. Щеше да почака още малко, а после, ако не се появеше нито Рилт, нито Туул, какво пък, щеше да слезе за храната облечена както си беше. И щеше да се постарае да не обръща внимание на мълчаливия триумф на Хилит.

Продължи да гледа празния двор долу.

„О, Айвис, къде си?“

Хилит излезе от стаята си и закрачи по коридора. Видя прах там, където не трябваше да има прах. Рилт заслужаваше бой с камшика, отзад по бедрата, където най-много боли и където мехурите и отоците не могат да се видят под слугинската риза. А Туул изобщо не можеше да я надхитри — слугинята се срещаше с по двама-трима Домашни меча на нощ, зад казармата, и припечелваше по някоя монета, защото имаше амбиции да се измъкне от всичко това. Но Хилит беше открила къде Туул крие печалбата си и когато се събереше достатъчно, щеше да ѝ обере скривалището и да си мълчи. Малко парички отгоре за зимата нямаше да ѝ дойдат никак зле, а ако това означаваше Туул да се разкрачва десет пъти на нощ със сълзи в очите — какво пък, една курва прави това, което правят курвите.

Зави по коридора към стълбите и видя на пода пред себе си Спайт — плачеше, а коляното ѝ бе цялото в кръв. „Смотано курвенско изчадие, жалко, че не е черепът ти. Гадно същество, гадно, гадно.“

— О, миличко — изгука тя с усмивка, — гадно ли се ожули, скъпа?

Спайт вдига към нея пълните си със сълзи очи.

Това беше ново. Хилит не беше виждала досега никоя от гадните дъщери на лорда да плаче. Оставили ги бяха да подивеят, проклетниците, много привилегировани бяха за бой с пръчка, макар че на Хилит ѝ се щеше да направи точно това — бой до скъсване, докато ги направи послушни и кротки. Децата трябва да са като подплашени зайци, да се научат как е на тоя свят и да им се покаже как да живеят в него.

— Боли — проплака Спайт. — Госпожо Хилит, може да е счупено! Може ли да погледнете?

— Отивам да ям. Мислиш ли, че искам да си цапам ръцете с кръв? Иди намери лекарката или някой знахар в казармата — те ще се зарадват, че си им дошла.

— Но, госпожо… — Спайт изведнъж се надигна и прегради пътя ѝ.

Хилит изсумтя.

— Счупено друг път…

Чу шумолене зад себе си и понечи да се обърне. Нещо я прободе в гърба, измъкна се и я прободе пак. Прониза я болка. Краката ѝ се подкосиха и тя посегна да се вкопчи в рамото на Спайт, но момичето се засмя и се извъртя.

Хилит се свлече на пода. Не разбираше. Едва можеше да вдигне ръце, а лицето ѝ беше опряно на лъснатия под, и имаше пръст и прах между дъските. Рилт имаше нужда от хубав бой. Всички имаха нужда от хубав бой.

Енви погледна малкия нож в ръката си. Видя кръвта на нещастната стара вещица по лъскавото желязно острие, останала на мъниста, като вода по масло. После хвърли поглед към Хилит, легнала долу по корем, главата извърната на една страна и едното око зяпнало, без да вижда.

— Стига си зяпала — изсъска Спайт.

— Трябва ни по-голям нож — каза Енви. — Този няма да стане за мъже.

— За Хидаст стана!

— Той не е кой знае какъв мъж, но Вент е. Също и Сетил. Айвис…

— Айвис е навън — каза Спайт. — Пратих го в един сън. Мога да го правя вече. Лесно е.

Бяха имали много работа. Заклана перачка. Убийство в стаите на слугините. Убит готвач, мъртви миячи в кухнята — ножа ѝ го бяха откраднали преди няколко месеца и Енви се беше сетила да намерят нещо по-добро в кухнята, но онези там се оказаха твърде големи, за да работи с тях. Съжаляваше, че не е по-силна, но досега всичко се получаваше и стига да можеше да удря отзад, докато Спайт разсейва жертвата, да е убийца беше лесно.

— С мъжете ще е трудно — повтори тя.

— Мушкаш ги в гърлото — каза Спайт. Топна пръст в локвата кръв, капеща от тялото на Хилит, и отново зацапа коляното си. — Атран е следващата. Хайде, докато не е била камбаната за вечеря.

Беше чула от ефрейтор Ялад, че Айвис се скита в леса, и за предстоящата нощ беше пропаднала в дупка, а там долу някъде беше забравата и я изкушаваше да я потърси. Реши, че няма да чака за първия бокал вино в началото на вечерята, тъй че отиде в лечебницата и си наля прилична доза чист алкохол в глинена чаша. Добави малко вода, а после и лъжичка стрити на прах зърна нед. Изпи наведнъж половината смес и се подпря на стената, за да изчака да отмине изгарящият шок. Малко след това усети първото въздействие на зърната.

Щипка от черния прах на езика можеше да вдигне на крака изпаднал в несвяст човек за миг, но тя го използваше от толкова време, че тялото ѝ просто разцъфтя и топлина изпълни ръцете и краката ѝ. Пиенето носеше сън, но прашецът я държеше будна и неудържимо силна. Знаеше, че точно сега, без алкохола в кръвта, ще изтръпне и всичко пред очите ѝ ще затрепти. Беше видяла как един мъж беше разбил с юмрук здрава врата, поразен от смръкнатия прах от нед.

Забравата, която я очакваше, беше сладостна, особено след като можеше да влезе направо в нея. Пропадането в омаята на нед беше бързо и стремглаво и нямаше да мръдне поне един ден оттам, където се случеше да рухне, но нямаше и да сънува. А това беше сделката и тя бе доволна от нея.

Айвис нямаше да дойде тази вечер. Каквото и да го терзаеше, беше недостижимо за нея и макар да бе показала недвусмислено любовта си, той не се интересуваше от нея и тъкмо тази незаинтересованост толкова я поразяваше — като копие през тялото ѝ, приковало душата ѝ към земята. Знаеше, че той взима жени в леглото си — ако имаше вкус към мъже, тя би го разбрала и нямаше да е толкова лошо. Но той нямаше чувства към нея.

Не беше грозна. Малко прекалено слаба може би, а отслабваше все повече, защото зърната нед я изпиваха, но лицето ѝ беше гладко и нямаше много бръчки. Имаше зелени очи, на които мъжете признаваха, че се възхищават, а остротата на ума, която беше притеснявала същите тези мъже някога, отдавна си беше отишла, удавена и приключила завинаги. Остротата не беше никакъв дар, след като беше желана тъпотата.

Спайт изкуцука в лечебницата.

— Атран? Ударих си коляното! Ела, бързо — не мога да вървя повече!

Лекарката примигна.

— Глупости — заяви, без да мръдне от мястото си.

Момичето се намръщи.

— Какво?

— Това е артериална кръв и е размазана, а не тече. Готвачът да не е заклал още някое прасе? Ти си една извратена малка нещастница, знаеш ли?

Спайт я зяпна изненадана, а след това бавно се изправи.

— Само се шегувах.

— Махай ми се от очите.

Момичето се намръщи.

— На татко няма да му хареса като му кажа как ми говориш.

— Татко ти не харесва теб, тъй че защо ще му пука как ти говоря?

— Ние ще те убием — каза Спайт. Енви пристъпи зад нея и Атран видя кървавия нож в ръката ѝ.

— Какво сте направили, глупачки такива? Кого сте наранили? Къде е Малис?

Енви се хвърли към нея, вдигнала ножа.

Ръката на Атран излетя като мълния, докопа китката на момичето, стисна я и тя изпращя. След това спипа детето за гърлото и го запокити през стаята. Енви се удари в масата за рязане, гърбът ѝ се изви на дъга и се огъна около ръба ѝ: масата бе завинтена за пода.

Спайт изкрещя и се хвърли напред.

Шамар през лицето я просна на земята. Атран се обърна и видя как Енви се надига от пода, а това беше невъзможно — гърбът на момичето трябваше да е счупен, прекършен като пръчка. Но от детето се изливаше нещо тъмно и зло — от ръцете ѝ, от пръстите, от черните ѝ очи. Пипалата на тази ужасна магия се протягаха и извиваха като нокти на хищна птица. Счупената китка видимо заздравяваше, плътта се гърчеше под зачервената кожа.

Спайт също се изправи и в нея Атран видя същата сила.

— Ти си нищо! — изсъска момичето. — Мръсна пияна кучка!

Магията изригна от двете, изплющяха пипала и посякоха Атран. От допира им плътта ѝ се пръсна, кръвта плисна гореща като разтопен восък. Атран вдигна ръце, закри очите си и се хвърли към Енви. Нед забушува в тялото ѝ и захрани гняв, който помете болката. Опипващите ѝ слепешком ръце намериха лицето на Енви, стиснаха като нокти на хищник и надигнаха момичето от пода. Този път я запокити с все сила. Момичето се натресе в стената и главата му изпращя с влажен пукот. Обгърналата я магия угасна.

Спайт обаче я удари в гърба и раздра плътта до костта. Атран изпъшка, обърна се и залитна.

Спайт драсна през вратата, но Атран успя да я спъне и тя се хлъзна напред и се блъсна в рамката на вратата. Лицето ѝ се сгърчи, докато се мъчеше да вдиша. Атран я хвана, развъртя я и я запокити към стената. Изпращяха кости и Спайт се свлече на пода.

Болката бе невероятна. Атран, разтреперана неудържимо, се пресегна и заопипва по рафта с бойните лекарства. Докопа стъкленица с масло от реллит, отвори я и бързо я изпи. Болката изчезна като пламък на свещ, залята с ведро вода. Дрехите ѝ бяха разкъсани и прогизнали от изгоряла кръв — но горещината беше запушила раните още докато ѝ бяха нанасяни. Представа нямаше какво е останало от гърба ѝ, но знаеше, че е зле. Но това все пак трябваше да почака.

Двете момичета на пода не помръдваха. Костите заздравяваха пред очите ѝ.

Нямаше много време. На кука в единия край на масата за рязане бяха хирургическите ѝ инструменти. Тя залитна към кожения калъф, взе го и го разгъна на масата. С нож за сухожилия в едната ръка тръгна към Енви. Вдигна я и я плесна на масата. Затисна лявата ѝ ръка към дървото и заби ножа в дланта с все сила.

Тялото на Енви подскочи и очите изпърхаха. Атран извади друг нож и прикова за масата и другата ѝ ръка. После вдигна Спайт и я хвърли на другия край. Още два ножа приковаха ръцете ѝ за масата като на сестра ѝ.

Част от нея, присвита от страх в едно ъгълче на ума ѝ, наблюдаваше всичко това и разбираше, че се е прекършила отвътре. Лудостта се беше изляла навън, за да изпълни стаята, и продължаваше да кипи. Ококорените очи, зяпнали от онзи тъмен ъгъл, гледаха с ужас и неверие, докато тя посягаше за наметалото, за да загърне раздраните си рамене.

Момичетата нямаше да останат мирни за дълго. Магията, която ги беше изпълнила, беше твърде мощна, твърде жадна за свобода. Трябваше да спаси колкото може повече хора. Да ги изкара от къщата — а след това да изгори къщата до основи.

Закрета колебливо към вратата.

Малис прекрачи прага, вдигнала над главата си каменен блок. Хвърли го все едно, че беше тухла, и огромният камък се стовари в гърдите на Атран и пръсна ребра. Тя падна на гръб все едно я бяха хвърлили от високо, главата ѝ изпращя. Заслепи я светлина. Не можеше да вдиша. Усети как дробовете ѝ се изпълват с горещина и разбра, че вече е мъртва — дробовете ѝ се давеха в кръв. Светлината изведнъж помръкна и тя погледна нагоре и видя Малис, гърлото ѝ подуто и черно, синьо и зелено, и засъхналата кръв по ъглите на устата ѝ. Беше взела грамадния камък и го вдигаше отново.

В очите, които се взряха в нейните в мига преди камъкът да се спусне върху лицето ѝ, нямаше живот — като лекар Атран бе виждала такива очи хиляди пъти. Невъзмож…

Черепът на Атран се сплеска, кръв и мозък плиснаха от слепоочията. Малис зяпна това, което бе направила. На масата за рязане сестрите ѝ се мятаха, мъчеха се да отскубнат ръцете си от приковалите ги ножове.

Малис се обърна към тях.

— Сърдита съм ви. Взехте фенера. Взехте светлината и ме оставихте съвсем сама!

— Няма повече — изсъска Енви. — Обещаваме. Няма повече!

— Сега бъди добро момиче и ни помогни! — помоли Спайт.

Вент нахлу в трапезарията. Само Сетил беше дошъл преди него и седеше оклюман на все още неподредената маса. Старшият на конюшните се намръщи.

— Камбаната би, в името на Бездната. Дори не ми мирише на готвено — къде са слугите? Къде са всички?

Сетил примига и сви рамене.

— Не се ли сети да погледнеш?

Без да дочака отговор — какъвто бездруго нямаше и да получи от Сетил, — Вент тръгна към слугинската врата, водеща към кухнята. Нещо не беше наред. Беше чакал с нетърпение това ядене, след като научи, че Айвис няма да присъства. Беше ядосан на капитана. Конете се претоварваха — горките животни не бяха достатъчно разумни, за да се опълчат на един тиран, а Айвис със сигурност беше тиран.

„Все едно ни чака война…“

Бутна вратата. На плочите на пода лежаха тела сред локви кръв. Той ги зяпна стъписан, а след това се обърна и се втурна в трапезарията.

— Сетил!

Обезобразеният мъж го погледна.

— Доведи Домашните мечове. Доведи ефрейтор Ялад. Някой е избил слугите. И… виж ни — къде са всички останали? Бездната да ме вземе — къде е заложницата? Хайде! Домашните мечове! И да са въоръжени!

Щом Сетил изхвърча навън, Вент хукна към покоите на заложницата. Стъписването му отстъпваше на ужас. Нищо не беше по-свято и неприкосновено от безопасността на заложник. Ако бе мъртва, лордът изобщо нямаше да преживее последствията. Дори Майка Тъма нямаше да може да го защити. „Всичко се скапва, когато Айвис не е тук. Проклет глупак, да се скита из горите цяла нощ! А сега…“

Каза си, че не знае нищо — другото означаваше да се втрещи от страх. Някой, платен убиец сигурно, трябваше да се е промъкнал в къщата. Това беше нападение над Драконите — лорда го нямаше и ужас бе навестил дома му. „Страхливци.“

Спря при слугинските стаи и почука на вратата на първата. Отговор не последва. „Няма ги или са мъртви.“ Продължи напред. Усети се, че е извадил ножа си.

Откъм входа прокънтяха викове. Домашните мечове бяха влезли. Докато се приближаваше към вратата на заложницата, той се зачуди дали вече не е късно. „Убили са я.“

А после вратата се отвори и заложницата застана на прага.

— Вент? Какво се е случило? Видях да бягат из двора…

— Госпожо, моля, върнете се в стаята си.

Тя видя ножа в ръката му и отстъпи назад. Вент пък видя страха в очите ѝ и поклати глава.

— Убийци, госпожо. Приберете се. Ще пазя коридора, докато не дойде Домашен меч.

— Убийци? Кой е убит? Слугините ми?

— За тях не знам, госпожо, но се боя от най-лошото. Само Сетил и аз дойдохме в трапезарията — никой друг. Нито Атран, нито Хидаст или Хилит. — Обърна се, понеже чу някой да тича по коридора. Сърцето му се беше разтуптяло, но той се стегна в готовност. Щеше да даде живота си, но да я защити. Да му мисли онзи кучи син…

Но се оказа ефрейтор Ялад. Беше пребледнял и беше извадил меча си. Спря се, като видя Вент, а след това и Сандалат.

— Добре — каза задъхано и кимна. — Веднага с мен!

— Ефрейтор — прекъсна го Вент, — няма ли да е по-добре, ако заложницата остане в…

— Не! Искам всички оцелели да са с мен, в трапезарията. Знам — бих могъл да поставя постове, но честно казано, докато не разбера кой е нападателят, няма да разделям отделенията си.

— Ефрейтор, имаш шестстотин Домашни мечове на разположение…

— Имам само отделенията, които познавам и на които разчитам, Вент. Останалите блокират двора долу.

— Не разбирам — каза Сандалат.

— Госпожо — отвърна Ялад, — ако не сме закъснели, убийците все още са сред нас. Но все едно, за да проникнат в къщата… напълно е възможно да има съзаклятници. Всъщност при многото нови набори, които сме събрали, убийците като нищо може да са от редиците на Домашните мечове. В момента преценявам на кои не може и на кои може да се разчита. Засега обаче искам всички оцелели на едно място, където да мога да ги опазя. Тъй че моля ви, последвайте ме.

Вент подкани с ръка Сандалат да застане между него и Ялад и тримата забързаха към трапезарията.

— Защо става това? — попита Сандалат.

След като Ялад не отвърна, Вент се покашля и рече:

— Лордът има врагове в двора, госпожо.

— Но той дори не е тук!

— Да, не е, госпожо.

— Ако беше тук — изръмжа Ялад пред тях, — сега щяхме да гледаме труповете на всички убийци, влезли тук през нощта. И мъртви или не, Драконъс щеше да изкопчи отговори от тях.

— Той не е магьосник, ефрейтор — изсумтя Вент. — Не знам откъде идват тези слухове, но никога не съм виждал нещо, което да намеква, че е — обзалагам се, че и ти не си виждал.

— Той е Консортът — възрази Ялад. — Или отричаш възнесението на Майка Тъма, старши коняр?

— Ни най-малко — отвърна Вент.

— Аз може да не съм видял — каза Ялад, — но капитан Айвис е видял.

— Съжалявам, че капитана го няма — каза Сандалат.

— Не сте единствената — изръмжа Ялад и Вент не разбра дали младият мъж не се обиди. Понякога заложницата се държеше по-нетактично и от дете.

Ефрейторът поглеждаше във всяка слугинска стая, но много набързо, след което затръшваше вратата и продължаваше напред.

— Не го разбирам това — измърмори и изведнъж спря.

Вент едва не се блъсна в младия мъж.

— Какво има, ефрейтор?

— Дъщерите му… да си ги виждал някъде?

— Не, но пък и рядко ги виждам изобщо — отвърна Вент. „И съм благодарен за това.“

— Стойте тук — каза Ялад, след което се промъкна покрай тях до последната врата. Влезе вътре, а когато излезе, по ръцете му имаше кръв. Тръгна покрай тях, но Вент прегради пътя му. Онова, за което не искаше да мисли, вече гореше в ума му като пожар.

Погледна Ялад в очите.

— Е?

— Не сега, Вент. — Ефрейторът грубо го избута настрани. — Да вървим.

— А момиченцата? — попита Сандалат. — Ако са навън, докато тук вилнее убиец, трябва да ги намерим!

— Да, госпожо — каза Ялад, без да се обръща. — Трябва да ги намерим.

Айвис излезе на лъкатушещия нагоре към крепостта път малко след разсъмване. Беше изтощен, а умът му беше обсебен от образа на богинята, набучена на колове на онази поляна. Помнеше усмивката ѝ и липсата на каквато и да е болка в очите ѝ, сякаш раните не означаваха нищо. Но всеки път, щом видеше онова лице, очертано във вътрешния му взор, сякаш подредено от късчета, си помисляше за жестокостта и всички други лица, които бе виждал в живота си, се струпваха в черепа му, сякаш крещяха за внимание.

Боеше се от вниманието на боговете. Имаха лицата на деца, но тези деца не бяха добри и всичко, което се виждаше в тях, можеше да го види огледално отразено сред многото мъже и жени, които бе познавал. Същата корист. Същото нагло безразличие.

Жестокостта беше мостът между смъртните и боговете. И двете страни имаха ръка в градежа му: камък по камък, лице по лице.

„Ние — всички ние — сме творци. И това е нашето творение.“

Стигна до крепостта и видя гъмжащите из двора Домашни мечове, след миг неколцина затичаха към него. Приличаха на деца, когато нещо се е объркало. Слънчевата светлина беше силна и някак странно рязка, сякаш всеки цвят беше боя и всяка багра, и всяка отсянка в нея, таеше нотка желязо. Айвис спря, а след това тръгна по подвижния мост над рова към Домашните мечове.

14

От младостта си, когато все още живееше със семейството си в имението Дурав, Крил помнеше едно лято, в което паднало дърво бе преградило един поток в гората. Водата се беше събрала и бе образувала вир, а след това цяло малко езеро. Помнеше как бе видял могилката на мравуняк на пътя на вдигащата се вода. Ден след ден отиваше там да погледа как едната страна на мравуняка бавно се срутва от просмукващата се вода. На върха на купчината пръст мравките продължаваха обичайната си трескава дейност все едно, че бяха слепи за това, което предстоеше. В последния ден намери на мястото на мравуняка само мокра купчина кал, а в черната разкаляна вода видя яйца и удавени мравки.

Припомни си необяснимо за онзи мравуняк сега, докато стоеше загледан към петното дим над гората на изток, загледан как се разсейва по небето. Процесията беше спряла, а лорд Джаен бе препуснал с десетина Домашни мечове, за да огледат, рисковано начинание, от което все още не се бяха върнали. Крил остана с каретата, уж за да командва останалите осем Домашни меча, макар че нямаше за какво да ги командва.

При това пътуване до мястото на бракосъчетанието Енесдия трябваше да остане затворена, скрита от погледи от затворените капаци на прозорците на каретата, и да общува само чрез тръба със слугинята си, Ефала, която седеше до коларя на капрата. Някъде по северния път извън Карканас лорд Андарист щеше да е също така обречен на самота, стига да беше тръгнал вече от града. В тази древна традиция имаше символичен смисъл, но Крил не се интересуваше много от него. Както беше казал поетът Галан, традициите криеха очевидното, а навиците крепяха света.

Следващия път, в който очите му видеха Енесдия, тя щеше да е застанала пред бъдещия си съпруг, на прага на сградата, построена от Андарист, за да заяви любовта си към нея. И Крил щеше да се усмихне, застанал до баща ѝ — заложник, превърнал се в брат, и брат, изпълнен с братска любов.

„Но аз не съм ѝ брат.“

По пътя нямаше никакво движение, а гората вляво от тях, накъсана от пътеки, изглеждаше лишена от всякакъв живот: дървета като кости, листа като прашинки. Реката отдясно им предлагаше гледка на затлачен с кал бряг, по който растенията бяха изтръгнати от несезонни течения и покачвания на водата. Докато пътуваха от дома Инис, почти не бяха изоставали от течението на Дорсан Рил на юг, но сега познатата вода като че ли беше избързала напред и на нейно място бе останало нещо по-тъмно и по-чуждо. Знаеше, че тези представи са глупави. Теченията бяха неспирни и изворите на реката високо в планините на север също никога не секваха.

След като огледа пак началото пътеката, по която беше тръгнал отрядът, Крил заслиза към реката. Черната вода таеше скрито всяко обещание и дори да бръкнеше човек в нея, нямаше да намери какво да хване. Помисли си за ледения ѝ допир и за изтръпването, което го чакаше в дълбините ѝ. „Речен бог. Водата ти не тече чиста, тъй че оставаш сляп за брега и земите отвъд него. Но чудя се… гладуваш ли? За всичко онова, което не можеш да имаш? За всичко, което не можеш да надвиеш? Традициите на течението, навиците на наводняването и загадките, които таиш: това са нещата, които Отреклите се искат да боготворят. И не виждам никакво престъпление в това.“

Тази сватбена церемония щеше да е последната му отговорност към рода Инис. Дните му на заложник щяха да свършат. Чувстваше се като врана, изгубена сред ято пойни птици, обкръжена от нежни песни и засрамена от собствения си грак. Дурав се бяха отдали на меча, създали бяха от живота си традиции на насилие и навици за убиване и макар Крил все още да не беше сложил край на нечий живот, знаеше, че ако възникне необходимост, няма да се поколебае.

Помисли отново за капитан Скара Бандарис и неговите бойци и за жалката, ръмжаща глутница джелекски деца, които бяха ескортирали. Беше се чувствал удобно сред тях. Да разбереш ума на един войник беше проста задача. Дори вглеждането в свирепите очи на онези диви кутрета се бе оказало упражнение в разпознаване, въпреки тръпките, които пробягваха по гърба му.

Родът Инис вече му изглеждаха чужди и връзките му с тях се изопваха, разпадаха се, разнищваха се. Беше готов да извади меч и да посече и последната. „Приключих с тези леконравни млади жени и тъжни старци. Приключих със сприхави художници, които виждат твърде много. Приключих с кикотещите се девици, които ти оголват плът при всеки повод, сякаш съм някакъв роб на изкушението. Оставям на Оссерк това легендарно мъжество — стига приказките на Скара в това отношение да са верни.

Спинок, къде си? Искам да препускам до теб и да се чувствам на мястото си.“

Можеше дори да се включи в отряда на Скара. Великият дом Дурав умираше. Можеше вече да е мъртъв, скрит в сянката на братовчедите си Хенд, които твърдо бяха във възход. Крил се беше изолирал, а и нямаше верен слуга, който да му донася слухове — слухове и мнения, които никой не смееше да изрече пред самия него. Но подозираше, че положението му е ниско, а перспективите — малко. Тъй или иначе, мисълта да дебне из Цитаделата като псе, душещо благородна кръв, го отвращаваше.

Реката се плъзгаше пред очите му. Ако отстъпеше, тук и сега, и отправеше молитва към речния бог, молбата му щеше да е скромна. „Погълни смута в душата ми. Изтръгни го и го захвърли в тъмната кал, настръхналите дънери и хлъзгавите камъни. Вземи от мен всичко това, моля те.

Едно посичане с меча и любовта умира.“

Чу коне зад себе си. Препускаха в галоп. Обърна гръб на реката и неизречената си молитва и тръгна обратно към пътя.

Джаен се беше намръщил и Крил веднага забеляза умората на Домашните мечове зад него. Лицата им бяха строги. Очите му отново се спряха на Джаен и Крил стъписан видя, че мъжът се е преобразил. „Пойната птица разтваря черни криле, а зад нея кръжи ято врани.

Аз съм глупак! Той се е бил във войната — как можах да забравя това?“

Лорд Джаен слезе от коня. Ефала се беше навела към тръбата и се опитваше да привлече вниманието му, но лордът я пренебрегна и подкани с жест младия Дурав да идат на речния бряг.

На калната ивица спряха и Джаен постоя известно време мълчалив, вперил очи в извивките на течението. После смъкна ръкавиците си и каза:

— Грозно нахлуване, Крил Дурав.

— Имало е насилие.

— Щях да кажа „село“, но няколко колиби на Отрекли се едва ли заслужават това име. — Отново замълча.

— Милорд, брачната церемония чака. Ако има разбойници…

— Това е моя земя, заложник.

— Отрекли се…

— Крил. — Грубият глас на Джаен изстърга като нащърбено острие по камък. — Могат и отровна гъба да почитат, все ми е едно. Всички, които живеят на моята земя, са под моя закрила. Това е атака над дома Инис. Грабители? Разбойници? Не мисля.

— Сър, не разбирам — кой друг би могъл да има причина да избива Отрекли се?

Джаен го изгледа преценяващо.

— Това става, като се скриеш в дупка, изровена от собствените ти ръце. Изстиска ли вече хубаво живота от разбитото си сърце? Закопай го в дупката, Крил Дурав. Светът се събужда разтърсен и да спиш е гибелно.

Крил се смълча стъписан. Джаен никога не му беше говорил толкова рязко и жестоко. Загледа се над водата с пламнало лице, но не знаеше дали от срам, или от гняв. Следващите думи на лорда го накараха да застане нащрек.

— Сватбата. — Джаен се намръщи. — Събиране на благородници. Всички на едно място, всички далече от земите си. Бездната да ме вземе, ние сме слепи глупаци!

— Сър, намеквате за враг между нас. Драконъс ли?

Джаен примига.

— Драконъс? — Поклати глава. — Крил, повишавам те в звание лейтенант в моите Домашни мечове… не, ще трябва да преглътнеш нетърпението си да ни напуснеш, за още малко. Вземи моите дванайсет и се върнете в имението. Вдигни на оръжие цялата част и се подгответе за атака.

— Сър?

— Връхлита ни гражданска война — трябва ли да те ударя по главата, за да ти размърдам мозъка? Караш ме да се усъмня в обучението ти, да не говорим за прибързаното ти повишение. Твърде много ли е това за теб, Крил Дурав? Бъди искрен.

— Не, сър. Но не съм убеден. Легионът на Урусандер не би избивал невинни — дори низши Отрекли се.

— Има страхове, че Отреклите се са се… оживили. Речният бог отново е жив — това поне е сигурно. Наистина ли си въобразяваш, че легионът не може да оправдае тази война? Правят го в името на култа на Майка Тъма. Вдигат високо знамената на вярата.

— Но домът Инис няма нищо общо с…

— Приютявам еретиците на земята си, Крил. И едва ли съм единственият — повечето домове и всички Крепости толерират Отреклите се, макар и само от жалост. Но всяко лице се е променило. Старите маски са паднали.

— Сър, ние угощавахме капитан Скара Бандарис и офицерите му в собствената ви трапезария — а сега сте готов да ги обвините като убийци. Това е повече от смущаващо.

— Бандарис ли? Той е самостоятелен човек, не тича по петите на Хун Раал. Не мога да кажа за Скара Бандарис, но пък кой друг отряд въоръжени войници е минавал по този път напоследък?

— Сър, този враг може да е дошъл отвсякъде, дори от дълбокия лес. Ще приема, че може да има дезертирали части от легиона, но лорд Урусандер е доблестен мъж.

— Да, ако допуснем достойно за съжаление неведение от негова страна, Крил. Но не е, ако си затваря очите пред това, което върши галеното му кученце от негово име. Засега, дезертирали части или не, във владението се вихри зло.

Крил поклати глава.

— Все пак говорите за заговор. Милорд, ако сте прав и моментът за всичко това е избран преднамерено, нямаше ли тогава истинската цел да е самото бракосъчетание?

— Не смеят — отвърна Джаен. — Още не — не и докато все още убиват в името на Майка Тъма. Бракът на Андарист? Дори Хун Раал не би рискувал да си навлече личния гняв на Аномандър и Силхас.

„Още не?“ Стъписан, Крил си пое дълбоко дъх.

— Ще върна вашите дванайсет в цитаделата, сър, и ще се подготвим за обсада.

— Кажи ми, не предпочиташ ли да я видиш как ще вземе ръцете му в брачен съюз?

Крил се намръщи и вдигна рамене.

— Не, сър.

Джаен кимна рязко.

— Точно така. Знам, че си храбър, Крил Дурав. Хайде, върви.

— Добре, сър. Бих искал да разменя дума с дъщеря ви…

— Не. Остави я. Трябва да продължим.

Крил преглътна възражението си и усети как нещо се прекърши в душата му. Джаен беше прав. Каквото и да ѝ кажеше, щеше да я уплаши или още по-лошо — можеше да се изкуси да ѝ внуши страх за собствената му съдба с това, което го очакваше в цитаделата. Не можеше да е толкова егоистичен, колкото и блазнещо да беше да уязви съвестта ѝ. „Дете би могло да направи това, съвсем неволно и безгрижно. Или по-лошо — с удоволствието, че наранява.“

Без да си кажат нищо повече, двамата се върнаха при другите.

Крил отиде при коня си и се метна на седлото. Изгледа дванайсетте Домашни мечове, които бяха яздили с лорд Джаен. Погледите им бяха преценяващи, хладни почти. Сякаш цялото доскорошно приятелство вече го нямаше, заменено с нов офицер с неизвестни способности и недоказани качества. Тежестта на бъдещата преценка изведнъж натежа на раменете му. Все пак издържа погледите им спокойно, признавайки правото им да очакват, и нареди сдържано:

— Колона по двама и дръжте оръжията в готовност. Десният фланг оглежда гората.

Сержантът на отряда, Агалас, жена с кисело лице и мрачен поглед, просто се извърна на седлото си и двама Домашни мечове обърнаха конете и подкараха по пътя.

Крил погледна към лорд Джаен, но той беше събрал около себе си останалите осем войници. Това, което им каза, явно предизвика вълнение сред тях и някои реагираха с поглед към другарите си. Крил разбра. „Ние може да отиваме на битка, но вие трябва да защитите една млада жена и да служите на лорда. Дългът не винаги се носи с лекота.“

Докато минаваше покрай каретата, му се стори, че чува виковете на Енесдия, приглушени от дървото и завеската, и видя как Ефала потръпна и го погледна с паника. Крил само поклати глава и продължи.

Галдан седеше в задната уличка с гръб към стената на кръчмата, кралството му бе проснато пред очите му, поданиците му бяха ровещите в сметта плъхове. Всички крале, реши той, трябва да имат само една ръка, с която да сграбчват.

Кошмарите най-сетне си бяха отишли, но въздухът все още вонеше на кръв. Той вдигна единствената си ръка и се загледа в тръпките ѝ. А може би не виждаше нищо повече от трепета на очите си. Хаосът можеше да направи света ярък, но ослепително и болезнено ярък. Чувстваше се празен отвътре, кожата му беше като коруба, загърнала кухини и обагрена в червено тъмнина. Ако можеше да извърти очите си и да погледне навътре, щеше да види пещерата на черепа си и плъхове в сметта, и трон, на който седеше изсъхналата черупка на досегашния му живот.

В селото имаше войници, с униформа, която Галдан познаваше твърде добре. Бяха изпили всичкото вино и повече не можеше да се намери, никъде. Когато Галдан бе докретал до кръчмата, за да изпроси своя дял, му се бяха изсмели, а след това го набиха — но не особено настървено. Докато лежеше в пръстта, всичко вътре в него беше избило навън като пот. Беше започнало с мръсна жалка мазнина, избила на капки по зачервената плът, а после жлъчка, последвана от кръв и след това граниво месо, загнили органи, парчета кост и бучки мозък. Всичко беше излязло навън, докато вече нямаше нищо, което да излезе. Чуваше стона на вятъра вътре в себе си, по кухата дължина на ръката си, завихрен в отпуснатите му крака, плъзнал нагоре през врата към главата му.

Стонът беше песента на отсъствието.

Легион войници бе нахлул в селото и всички бяха уплашени. Нямаше никаква причина в Ейбара Делак да дойдат войници, а и бяха твърде много. Толкова много, че бяха изпили всичкото вино.

Мърморене изпълни главата му. Зазвуча някъде далече в дълбините на черепа му и се мъчеше настойчиво да стигне до него. Искаше да се обърне. Искаше да избяга от този глас, но от мястото, където седеше, можеше да види всички граници на кралството си и във владението си нямаше къде да се скрие.

Изпратили я бяха на североизток. Толкова знаеше. Пратена при Консорта или така поне твърдеше мълвата, макар никой да не знаеше със сигурност, но владението на лорд Драконъс наистина беше натам.

Войниците — какво искаха те?

Вече можеше да чуе гласа, по-висок, но все още неясен. И все пак, колкото и непонятен да беше, тембърът на страх в него беше неоспорим. Опитваше се да го предупреди, крещеше безсилен и безпомощен — и той трябваше да предприеме нещо.

Видя как краката му се надигнаха под него, видя как се избутаха от земята и се размърдаха, за да се укрепят. Уличката се разлюля, щом се изправи, а след това се подпря тежко на стената на кръчмата. Поданиците му замръзнаха за миг, кривнали питащо нослетата си към него, а после отново се върнаха към пиршеството си.

— Кралят — изпъшка той — винаги е свободен в щедростта си.

„Една ръка, само едната. Къде е другата? Тя я взе… не, не я взе. Но може да я върне. Това може.

Има опасност. Някой пищи, в главата ми. Има опасност. Тя е в опасност.

Легионът се е пробудил. Легионът се е надигнал.

Лорд Драконъс. Тя е в опасност.“

Щеше да остави кралството си за малко. Владението щеше да процъфтява без него. Богатство и безкраен пир. Време беше да тръгне да потърси още вино.

Залитна от пресечката и излезе на улицата. Спря и се присви, щом ярката слънчева светлина го връхлетя. Малко хора се мяркаха, а и тези, които видя, се движеха бързо, уплашено, с боязънта на подгонена сган. Войници бяха напълнили кръчмата и хубавата гостилница надолу по улицата. Заели бяха къщите, изоставени след войната. Общинското пасище беше пълно с коне и въздухът вонеше от лайната им. Дим се вдигаше от безразборните огньове при селското сметище в стария храм на Отреклите се — онзи, който се беше срутил преди години, когато манастирът изгоря — в западния край, където някога бе имало горичка стари дървета. Дървото от онази горичка сега крепеше тавана на хубавата гостилница.

Чу смях откъм предните стъпала на кръчмата.

Подкупът на старата дама не беше успял. Нямаше повече вино. Сделката беше приключила. Галдан беше приключил с нея. Така ставаше, щом се опразнят някои неща.

Не искаше да си има работа с коне. „Но ние знаехме това.“ Трябваше да върви пеш. Трябваше да я намери. Трябваше да я спаси. „Вижте едноръкия крал. Отиваме да намерим нашата кралица. Едната ръка, която посягаше за богатство, сега посяга за любов.“

Галдан знаеше, че плъховете щяха да го благословят, ако можеха.

Вренек стоеше на високия хълм с изглед към Ейбара Делак. Мама му беше казала за войниците и това му напомни за последния път, когато беше видял въоръжен мъж, онзи, който беше дошъл за майката на Орфантал. Но онзи мъж беше Домашен меч, на служба на лорд. Войниците бяха друго. Служеха на някой друг, на нещо огромно и може би дори безлико. Но мама му беше казала, че тези, които са отседнали в селото сега, са тук, за да предизвикат неприятности.

Лейди Нерис Друкорлат беше буквално сама в голямата къща. Беше започнала да изпитва омраза към Вренек само като го види и предната нощ го беше набила с тояга. Не беше сигурен какво е направил, за да го заслужи, но тя беше казала ужасни неща за него, неща, които даже не бяха верни. Макар че можеше и да са, а той просто все още не го знаеше.

След като и последният кон си бе отишъл, Вренек нямаше никаква работа. Вече беше събрал последната изсъхнала тор от пасищата, за да я струпа за огрев, но хич нямаше да стигне да се изкара зимата. Щом войниците си отидеха, беше му казала тя, мързелуването му щяло да свърши и трябвало да слиза и да събира в полето, но трябвало да го прави нощем, за да не види никой. „Дом Друкорлас няма да бъде беден в очите им. Разбра ли ме, безмозъчен тъпак? Мила Бездна, пощади ме! Погледни тези тъпи очи! Орфантал имаше повече ум в един пръст от теб. Ще събираш в полето нощем.“ Той кимна, за да покаже, че е разбрал, благодарен, че все още е от домашния персонал, въпреки че тя никога не го пускаше в къщата.

Но войниците все още не се бяха махнали и това го оставяше без никаква работа, а това го плашеше. Тя можеше да види колко мързелив е станал и да забрави казаното. Трябваше да стигне някак до полето. Макар че може би вече бе късно. Торта дори нямаше да е изсъхнала, докато дойдеха дъждовете и снеговете, а нямаха никаква сушина, където да я събере, освен една дървена барака, пълна с тръни за сушене и парчета дървесна кора.

Още не беше ял днес. Огледа високите треви. Държеше жилава пръчка. Почнал беше да лови скокливи мишки и ако хванеше някоя, щеше да накладе огън от съчки и трева, да я опърли и най-сетне да сложи нещо в свития си от глад стомах.

Далечно движение привлече погледа му и той вдигна глава и видя няколко войници — идваха от селото по пътя нагоре към крепостта. Яздеха в бавен тръс, без строй. Видя как една жена разхлаби меча в ножницата на кръста си. Другите се разсмяха и завикаха.

Господарката не обичаше гости. Нямаше с какво да ги нахрани.

Ако побързаше, можеше да стигне навреме и поне да я предупреди. Без да пуска пръчката, Вренек затича. Беше тромав и непохватен през целия си живот, не като Орфантал, който тичаше като див заек под сянката на бухал или ястреб. Коленете му понякога се чукаха едно в друго, докато тичаше, и беше болезнено, а работните обуща, които му бяха дали, му бяха много големи и стъпалата му се изхлъзваха в тях.

Гърдите го заболяха и вече усещаше колко се е зачервил от усилието, но продължи да тича, веднъж се спъна в някакъв камък в тревата. Осъзна, че няма да успее да стигне навреме. Конете вече бяха изкачили възвишението.

Тя можеше и да се скрие. Да се престори, че я няма, да прати Джиния навън да им каже, че господарката е заминала или че може би не е добре, и те щяха да си отидат. Щеше да им каже да минат друг ден, може би след седмица. Тъй че нямаше смисъл да тича. Джиния беше умна, а освен това той я обичаше, макар тя да го дразнеше непрекъснато, че е муден и глупав, докато тя не беше, а и беше по-голяма освен това.

Нощем под завивката си се подмокряше, докато мислеше за Джиния. Като пишкане, но не беше пишкане, и му се искаше тя да не го дразни, и му се искаше също така да го пуснат вътре в къщата, за да види повече от нея, а и тя нямаше винаги да се оплаква, че миришел на конски лайна. Ако го пуснеха в къщата, тя можеше един ден да го обикне и като пораснеше още малко, като станеше колкото нея, можеше да се оженят и да имат деца, и едно от тях щеше да нарече Орфантал. Ако беше момче, разбира се.

Стигна до оградата на пасището и се провря през нея. Видя прахта от конете пред къщата, макар да идваше от задната страна на сградата. Бяха пристигнали и бяха слезли от конете, и се чу още смях, а после вик, но викът не звучеше добре.

След това чу как Джиния изпищя.

Отново затича и стигна до ъгъла на къщата. Гледката пред очите му беше нелепа. Вратата зееше. Малко встрани от стъпалата трима от войниците стояха около Джиния и един я беше хванал за раменете и я държеше вдигната така, че само върховете на кожените ѝ чехли докосваха земята. Друг войник, жена, беше вдигнала с ръка ризата на момичето. Трети войник, мъж, разкопчаваше оръжейния си колан и си смъкваше панталоните.

Другите войници трябваше да са вътре в къщата, защото оттам се чуваха викове и трополене. Господарката изрева дрезгаво, но ѝ отвърна груб смях.

Вренек затича към Джиния, вдигнал пръчката.

Някой го блъсна и го събори. Останал без дъх, Вренек падна на гръб. Видя над себе си друг войник — жената, която беше разхлабила меча си. Хилеше се.

— Вижте! Още един проклет Отрекъл се — личи му по лайната на лицето.

Вренек се превъртя на хълбок, мъчеше се да си поеме дъх. Видя как Джиния го погледна, но очите ѝ бяха безизразни. Жената, която бе вдигнала туниката ѝ, не я пускаше, но с другата си ръка беше хванала члена на приятеля си и я движеше бързо нагоре-надолу. Третият войник беше стиснал гърдите на Джиния. Вренек погледна очите на любимата си и не видя нищо, нищо живо в тях.

Въздухът най-после отново изпълни дробовете му и той се надигна на четири крака.

— Майка Тъма не ти ли стига? — попита жената и пристъпи към него. Изрита го отдолу в корема толкова силно, че го надигна от земята. Дробовете му отново останаха без въздух и той рухна и се сви на кълбо в прахта.

Лейди Друкорлат вече крещеше и Вренек видя как един от войниците се появи на прага, повлякъл старицата за врата. Запокити я над стъпалата и тя падна тежко на камъните. Нещо се счупи, кост сигурно, и господарката изпищя от болка.

— Много е стара за шибане тая — заяви войникът, щом слезе от стъпалата зад Нерис. — И къщата е шибано празна, макар че Прил още оглежда. Никакви други слуги също. Жалка работа.

Жената, която стоеше до Вренек, не беше помръднала. Стиснала беше юмруци и като че ли гледаше какво правят на Джиния. Дишаше учестено и лицето ѝ беше почервеняло. Вонеше на вино.

Очите на Джиния бяха затворени и главата ѝ се люшкаше, и ако не беше войникът, който я държеше, щеше да е паднала. Вренек беше сигурен, че е мъртва. Когато жената издърпа ръката си изпод ризата ѝ, тя беше почервеняла от кръв. Мъжът, когото беше стискала, беше излял пишкането, което не беше пишкане, и сега се отдръпна назад, а жената му се изсмя.

Тази над Вренек заговори, гласът ѝ беше силен и властен.

— Оправете го това, бързо. Ако капитанът види или чуе, ще ни избеси до един.

Мъжът от стъпалата рече:

— Само един начин има да се оправи, сержант.

— Ами почвайте — отвърна тя. — Тук може да не идва никой, както казваха, но тия слуги все имат семейства някъде. Трябва да изчистим така, че да не оставим никакви следи.

По земята имаше кръв, лейди Нерис се беше превъртяла на хълбок и стенеше.

— Добре, само че как?

Сержантът въздъхна.

— Ама ти наистина нямаш мозък, а, Терла? Вкарваме телата в къщата и я изгаряме до основи. Видели сме дима, но не сме стигнали навреме да спасим някой. Трагична злополука. Фараб, уби ли момичето?

Жената с окървавената до лакътя ръка сви рамене.

— Сигурно. Все едно, няма да се оправи.

— Внесете я в къщата тогава.

Сержантът погледна Вренек отгоре. Той се опита да я спре с поглед, но тя не му позволи. Извади меча си и го насочи към него. Вренек се опита да се свие на кълбо, но тя все пак го прободе.

Прободе го в лявото рамо, сряза мускула, докато острието не изстърга в костта, а оттам се хлъзна в гърдите му. Заподскача по ребрата му, а след това под корема и се заби в бедрото му.

Когато жената измъкна оръжието, болката изригна.

Свести се от кашлицата. Всяко изкашляне беше агония. Кръв имаше навсякъде. Лявата му ръка беше безчувствена, затисната на пода от тежестта на собственото му тяло. Когато я издърпа, потече още кръв, след което започна да се цеди на капки през черните петна засъхнала кръв. Стаята беше пълна с дим. Беше в къщата. Огледа се — очите му сълзяха — и видя пламъци навсякъде. Джиния лежеше до него неподвижна и ужасно пребледняла. Той посегна и я пипна. Кожата ѝ беше хладна, но имаше живот в нея.

Беше тромав, но не беше слаб. Преди време често вдигаше Орфантал с една ръка, въртеше го и момчето пищеше от удоволствие. Джиния обаче беше по-тежка, а го беше обзела слабост, която не проумяваше, но успя да намести отпуснатото ѝ тяло на раненото си рамо. Когато се надигна задъхан под тежестта ѝ, димът го заслепи. Но му се стори, че видя изход по главния коридор. Олюля се натам.

Горещината беше ужасна и пламъците пареха, но нямаше да си позволи да трепне, защото щеше да я изпусне, тъй че изтърпя изгарящите им езици, които пърлеха косата му и го караха почти да закрещи.

Отдясно, в другия край: дим, но без пламъци. Тръгна натам.

Увиснала на пантите врата. Залитна през прага и се озова в стая — стаята на Сандалат, позна я по капаците на прозореца. Не бяха останали никакви мебели, дори гоблените по стените ги нямаше. Леглото беше натрошено за подпалки. Нищо нямаше за горене. Вренек продължи към прозореца.

Всичко започваше да се намества в ума му. Бяха ги качили на горния етаж. Бяха подпалили всичко, което можеше да гори на долния. Не беше видял тялото на господарката, но знаеше, че е тук някъде. Знаеше също, че няма надежда да го намери. Не можеше да е герой в този ден. Можеше само да спаси Джиния, девицата, която обичаше.

Сложи я под прозореца, вдигна резетата и бутна капаците. Погледна навън и надолу. Орфантал веднъж беше скочил от този етаж, от един склад над кухнята, и се беше приземил като котка върху кухненската смет. Беше си оцапал дрехите и Вренек го биха с камшик затова, че му е позволил.

Сега, докато подът изгаряше стъпалата му — направо през кожата на изтърканите работни обуща, — се наведе навън и огледа долу. Имаше струпана тор за сушене, защото този прозорец вече не се отваряше, а стената беше откъм слънцето и това пазеше всичко сухо. Обърна се, надигна с една ръка Джиния и избута отпуснатото ѝ тяло над перваза, с краката напред. Изтърва я и тя падна, преди да е готов. Погледна долу и видя, че е паднала в торта. Не можеше да разбере дали си е счупила нещо, не и с цялата тази кръв, полепнала по краката ѝ.

Измъкна се навън и скочи. Излетя малко по-далече и падна на края на купа. Ударът беше толкова силен, че го отхвърли напред и промушеното му бедро поддаде. Заболя го почти колкото от изгарянията.

Надигна се, изкуцука до Джиния и я издърпа от торта. Видя, че клепачите ѝ трепнаха, а след това отново застинаха, но дишаше и това беше добре — означаваше, че всичко е наред.

Този път се оказа по-трудно да я вдигне, тъй като и двете рамене го боляха ужасно, но все пак успя. Тръгна залитайки към развалините на изгорялата конюшня. Горещината лъхаше в гърба му, докато се тътреше по каменната настилка. Пъхна се през една пролука в каменната основа на стената. Тук въздухът беше по-хладен и без дим. Положи Джиния на земята, седна до нея и отпусна гръб на стената.

Загледа се в хубавото ѝ лице. Погледът ѝ беше блуждаещ, когато бе уморена, но сега не можеше да го види — очите ѝ бяха затворени. Дори когато го беше виждал, му се струваше малко превзет, но това я правеше още по-хубава. Проблемът беше да измисли какво да прави сега. Хората в селото щяха да видят пушека и да разберат, че цитаделата гори. Но нямаше да предприемат нищо. Не бяха достатъчно. Единствените, които можеше да се притеснят, бяха мама и куцият чичо на Джиния.

Тъй че щеше да ги изчака.

А щом се оправеше, щеше да си направи копие, както му беше показал Орфантал — той пък откъде го беше научил? Намираш си прът от здраво дърво, нагряваш го и го изправяш, и пак го нагряваш, за да се втвърди дървото, особено при върха. Като си направеше копието, щеше да тръгне и да подгони сержанта, онази, дето го беше промушила, а после тримата, които бяха наранили Джиния, а после и ония в къщата, дето бяха убили лейди Нерис. Щеше да ги намери, защото имаше три имена. Терла, Фараб и Прил.

Загледа ожулените си колене. И червените отоци от изгарянията, и космите по тялото, които вече бяха побелели и се разпадаха на прах, щом потъркаше кожата си, и петната кръв, по които вече бръмчаха мухи. Виждаше болката вътре в главата си и тя цялата беше червена, но реши да стои настрани от нея.

„Тя ме нарече Отрекъл се, но никога нищо не съм отричал. Никога нищо не са ми искали дори, тъй че не бих могъл и да отрека, нали? Виждал съм манастира веднъж, онзи оттатък реката, и приличаше на крепост, или на място, където пращат престъпници. Уплаши ме.“

Искал беше да е герой. Да спаси някого. Да спаси лейди Нерис, точно както щеше да е направил Орфантал. Нищо никога не ставаше както трябва в живота му.

„Не трябваше да ме промуши. Болеше повече и от боя с пръчката.

Един ден аз ще я промуша и да видим дали ще ѝ хареса.“

Чу тънкия глас на мама да вие името му в безпомощна скръб и изрева, за да я привика. А когато най-сетне я видя и тя го видя и забърза към него, започна да крещи и не можеше да спре.

Учител Сагандер се подпря на патерицата. Подплънката с нищо не облекчаваше болката в рамото му, но оцелелият му крак болеше още повече. Представа си беше нямал, че може да има толкова болка в едно остаряло тяло и че всяко жегване и спазъм носят още и още. Все едно виждаше всичко отвътре, под кожата си — черно като катран, омърсено от болката и омразата, които сякаш се бяха вкопчили в свирепа прегръдка като любовници, жадни да се погълнат един друг. Но това изтезание не стигаше. Още чувстваше крака, който вече го нямаше, чувстваше гнева му, несекващата му настойчивост. Обсебваше го, нахлула през усещанията за жесток студ и разкъсваща топлина, влудяващ сърбеж и дълбока изтръпналост.

Стоеше подпрян на патерицата в тесния коридор и се мъчеше да чуе какво говорят при входната врата. От прозореца на малката си килия беше видял войници от легиона. Във външния свят ставаха неща, крачеха с нечути стъпки по земната твърд, а изолацията, която си бе наложил заради оздравяването, вече го стягаше толкова силно, че отприщваше вой в ума му.

Онзи вик го разбиваше. В Ейбара Делак имаше войници от легиона. Десетина или повече бяха препуснали до манастира. Видял беше монаси да се снаряжават и сега при портата като че ли имаше сблъсък.

А той стоеше тук, толкова слаб, че едва ли можеше дори да изкрета навън.

Момчето имаше да отговаря за много неща. По-добре да се беше удавило под леда преди години. А колкото до трите дъщери, беше видял достатъчно, за да знае, че баща им би трябвало да им е прерязал гърлата още при раждането им. Домът Дракони беше прокълнат от собствената си кръв, от собствените си тайни истории, които лордът пазеше толкова добре. Но учителят се беше добрал до някои истини. Не беше губил всичкото това време тук в манастира.

Беше отдъхнал достатъчно. Болката все едно нямаше да се махне.

Сагандер закрета по коридора. Вратите на килиите от двете страни зееха отворени, доказателство за припряност. Вътре се мяркаха скромни вещи, нищо ценно и интересно.

Култът беше прероден. Това поне знаеше. Кладенецът в двора беше прелял. Фонтанът в градината течеше червен от няколко дни. Това беше изнервящо. В Карканас сигурно цареше бъркотия. Самата Цитадела бе построена около древен храм на речния бог. Сагандер изпитваше определено задоволство, когато помислеше за всичко това. Когато човек погледнеше такива неща от разстояние, ясно можеше да се види, че Майка Тъма и нейният култ са само парвенюта и цялото перчене и демонстрации на сила крият нищета в сърцевината си. Нарастващото му презрение към Майка Тъма беше ново, но той намираше удоволствие в подхранването му.

Задъхан, стигна края на коридора, където той се разширяваше в пресечка под висок сводест таван. Отляво минаваше колонадата на нефа, водеща към залата за събрания, а отвъд нея бе Камерата на Бденията и след това предните врати. Само преди година щеше да е преминал това разстояние за няколко десетки удара на сърцето. Сега изглеждаше невъзможно.

Не видя никого наоколо — никой, когото да може да повика за помощ — макар че напоследък бяха все по-малко склонни да му я дават. Сърцата им се втвърдяваха към него, както знаеше, че ще стане. Съчувствието отстъпваше на жалостта, а жалостта даваше път на презрението и отвращението. Щеше да се наложи скоро да напусне. Като нищо можеше да решат да спрат да го хранят или да го къпят, или да го разнасят насам-натам. Хората са еднакви навсякъде, все едно колко високопарни клетви изричат. Помощ се дава само с надеждата, че ще бъде изплатена. Очаквания за награда дебнат зад всеки акт на алтруизъм. Но той нямаше какво да им предложи. Нищо освен повече нужда, повече слабост, повече окаяност.

Виждаха тялото му и мислеха, че умът му е осакатен. И бяха глупави да мислят така.

Смяташе да използва това, за да свали дома на Драконите, а след това съперниците си учени в богатите им домове и препълнени лекционни зали. А след това, ако можеше, и самата Майка Тъма.

„Да, всичко се е променило. Има ценност в несъвършенството, място за скрита сила и воля. Прекършените намират лукавство в изповедта си. Ранените оголват раните си и добре се хранят от чуждата жалост. Виж тази куцаща походка. Последвай ме надолу към смъртта.“

Стигна до входната врата и спря. Червени петна изпълниха главата му на пулсиращи вълни. Беше плувнал в пот и миризмата му беше зловонна. Оцелелият му крак трепереше. „Никой, който да ме пренесе. Ще платят за това.“ Започна да се бори с резето. Нищо не беше лесно вече. Трябваше да му дадат слуга.

„Пропаднал съм през леда.“

Тази мисъл го накара да се намръщи. Най-сетне успя да отвори вратата.

На ярката светлина отъпканата бяла пръст на двора бе ослепителна и го накара да потръпне. Изчака очите му да се приспособят, но като че ли не можеше да успокои дъха си.

На трийсет крачки срещу него беше главната порта. Имаше един малък прозорец с решетки на височината на главата и господарката стоеше до него с въоръжени монаси от двете ѝ страни. Повечето братя се бяха подредили по дървените пътеки близо до върха на защитната стена. На зъберите на покривите на ъгловите стени арбалетите чакаха със заредени стрели, държаха ги в готовност бдителни екипи. Суровата войнственост на гледката го стъписа.

Видя един брат, който стоеше наблизо. Младият мъж затягаше ремъците на предпазителя на лявата си ръка. Сагандер залитна към него.

— Във война ли сме, братко?

Мъжът вдигна глава.

— Учителю. Доста сте повървели, за да стигнете чак тук. Поздравявам ви.

Сагандер скри презрителната си усмивка.

— Следващия път очаквай и лехите да прекопая. — Усмивката, която получи в отговор, беше дразнеща. — Не отговори на въпроса ми, братко.

— Вярата ни е подложена на изпитание — отвърна младият мъж и сви рамене.

— С кого преговаря господарката?

— С офицер от ротата на легиона, мисля.

— Легионът на Урусандер — да, знам това. Но коя рота? Кой командва? Някоя от разформированите части ли е, или отклонил се гарнизон?

Мъжът отново сви рамене.

— Ако ме извините, сър, трябва да се качим на стената. — Избърза почти на бегом.

Сагандер вдигна ръка и избърса потта от челото си. От слънцето и горещината му ставаше зле.

Прозорчето на вратата се затръшна, той погледна натам и видя, че господарката се обърна рязко и закрачи към манастира. „Идва право към мен. Можеше да остана на вратата, в сянката.“ Докато се приближаваше, видя гняв на тъмното ѝ лице и потръпна.

Преди да успее да проговори, тя рече:

— Скрий се някъде, учителю. Може да стане напечено. — А след това го подмина, изкачи стъпалата и се скри вътре.

Сагандер я изгледа ядосано. Чувстваше се като глупак. Беше помислил, че идва да говори с него, но истината беше, че просто се бе оказал на пътя ѝ. „Поредното унижение. Едно от многото. Тези неща се трупат.“ Пренебрегна заповедта ѝ и закрета през двора към портата.

Конски копита изтътнаха от другата страна, но звукът бързо заглъхна. Пратеничеството се връщаше в Ейбара Делак. Той изруга тихо, а след това премисли. „Не. По-добре е така.“

Само един монах бе останал при портата. Изгледа Сагандер с любопитство и каза:

— Нищо повече няма за гледане, сър.

— Аз напускам.

— Сър?

— Всички бяхте изключително щедри към мен. Моля предайте признателността ми на господарката и на всички ваши братя. Но нямам желание да бъда заклещен в обсада. Това не е моя битка, а съм нужен в Карканас.

— Виждам, че не сте взели никакви вещи, сър…

— Пратете ми ги при първа възможност. Безопасно ли е извън портата? Нали няма никакъв риск да я отвориш?

— Няма, сър. Отидоха си. Но ми се струва, че може би трябва да говоря първо с господарката.

— Току-що говорих с нея, братко — не видя ли? Тя ми даде разрешението си. Разбери, вървенето до селото ще е достатъчно тежко за мен. Ще ми се да тръгна веднага, докато все още имам сила, защото ужасно се изморявам, щом се стъмни.

— Тогава сбогом и лек път, сър. Съжалявам, че не можем да ви откараме с кола.

— И аз, братко. Но не настоявате ли всички да се упражнявам колкото се може повече?

— Но вие най-често отказвахте, сър. Не знам дали сте готов.

— Всички винаги трябва да сме готови за всичко, братко.

Монахът вдигна резето и отвори портата.

С усмивка на лицето, въпреки болките, Сагандер изкуцука навън колкото може по-бързо. Боеше се, че всеки момент ще чуе вик от двора и след това ръце ще го задърпат назад. Но чу само как вратата се затръшна зад него и след това изстъргването на тежкото резе.

„Колко лесно било. Господарке, децата ти са глупци.“

Щом слугите на Майка Тъма бяха толкова жадни да проливат кръвта на Отрекли се, тяхна работа. Можеха да проливат колкото искат тук, докато кръвта не потечеше на реки по този коварен каменист път. Но речният бог беше стар, ужасяващо стар. Имаше сила, която щеше да разбере гняв и мъст. „Чел съм достатъчно, за да знам. Старите култове са култове на кръв. Процъфтяват от нея. Хранят се с дивачество и насилие. Речният бог ще държи десет хиляди подпухнали трупа на гръдта си и ще копнее за още.

Майко Тъма, нанеси първите си удари. Избий братята и сестрите. Убий господарката тук, само това заслужава тя. Но последният удар на тази война няма да е твоят.

Речен бог, ще ти поднеса кръвта, за която жадуваш. Това обещавам.“

Щеше да намери командира на тази рота. Тялото му може да беше сакато, но умът му не беше.

Имаше скрити пътища до манастира и той ги знаеше всички.

Кръвна сделка, в името на мъстта. Речният бог разбираше. Речният бог благославяше измяната му.

Всяка стъпка беше мъчение. Командирът щеше да го нахрани, да му предложи вино. Да му намери удобен стол и легло, и една-две жени — защо не? Той щеше да заслужи тези награди. „Религиозна война, когато онова, от което сме се бояли, се оказва нещо различно, нещо по-объркано. А получаваме това. Просто линиите са очертани рязко и взаимното избиване е единственият изход.“

Представи си себе си в края, как излиза от пушеците и пепелта, на път като този, без нищо освен овъглени кости останали по дирята му. Съперниците му мъртви, мненията им безсмислени, преценките им — похабен дъх. Драконъс — Консорт на труп. Аратан — изкормен, червата му увити около дръжката на копие. Раскан — толкова грижовен и мил, когато изливаше гореща кръв в гърлото му — е, той щеше да се удави в същото. Колкото до Пограничните мечове… Виле и Галак не бяха лоши, макар да бяха скъперници в състраданието си. В замяна щеше да ги пощади за малко, когато дойдеше тяхното време.

Триумфите напред, в края на този каменист път, грееха със светлината на скиптър, вдигнати високо като факел в тъмното. „Пламъци затвориха устата на крака ми — онзи ужасен пън, — затъкнаха я завинаги, запушиха воя вътре в мен. Ще го изригна по друг начин.

В светлината на скиптъра, това се заклевам.“

Долу се трупаха конници, излизащи от селото. Май нямаше да му се наложи да върви чак дотам в края на краищата.

Видяха ездач на пътя напред. Конят вървеше ходом, а ездачът се беше отпуснал в седлото като задрямал. Двамата съгледвачи спряха и се извърнаха към Крил и отряда му Домашни мечове.

Сержант Агалас до Крил изсумтя и каза:

— Без униформа е.

— Ще го разпитаме.

Съгледвачите ги изчакаха и подкараха с тях.

Щом се приближиха в тръс, мъжът вдигна глава, сякаш събуден от конския тропот. Лицето му беше отекло като от жесток побой. Едното око беше кървясало. Пръст беше зацапала дрехите му, както и почернели петна засъхнала кръв.

Агалас махна с ръка и отрядът се строи в колона зад нея и Крил. Двамата продължиха напред и спряха пред непознатия.

— Изглеждате доста пострадал — каза Крил.

Мъжът сви рамене и каза:

— Оцелях.

— Видяхте ли войници на легиона по този път? — попита Агалас.

— Кой легион? На Урусандер или на Хуст?

Крил примига.

— Хуст ли? Не, на Урусандер.

Мъжът поклати глава.

— Никого не видях, а яздя от цял ден.

— Яздите накъде? — попита Агалас.

— Към Карканас. Мислех да се наема някъде. Бил съм охрана на кервани, мога пак да се хвана. Неспокойно е из страната напоследък.

Агалас като че ли се подразни от този отговор.

— Откъде идвате?

— От Райвън. Мислех да пробвам при Пограничните мечове, но те май не взимат вече, откакто дойде мирът.

— Дълъг път е дотам — отбеляза Крил.

Мъжът кимна.

— Да, знам. Разбира се — добави, — ако имаше войници наоколо, неприятностите на пътя щяха да са по-малко.

Крил се обърна към сержанта.

— Да вървим. — На непознатия каза: — Пред вас има въоръжена процесия. Ако препуснете малко по-бързо, ще сте в пълна безопасност с тях, сър.

— Благодаря ви — отвърна мъжът. — Добро предложение.

Агалас махна на Домашните мечове да потеглят и всички подминаха непознатия.

— Не ни помогна много — каза Крил, щом продължиха по пътя.

— Съжалявам, сър — отвърна Агалас, — но не му вярвам.

— В смисъл?

— Искам да кажа, сър, че не беше съвсем наред. Не знам.

— Мога да си го представя като пазач на керван.

— Но конят му беше хубав, добре гледан и хранен, и такъмите бяха чисти.

Крил помисли.

— Всеки човек на дълъг път би се грижил добре за коня си и такъмите.

— Колкото до това, сър, не носеше много багаж. Не знам, само казвам.

— Чудя се кой го е набил така. Беше въоръжен все пак.

Тя го изгледа и дръпна рязко юздите. Домашните мечове я подминаха и спряха объркани. Крил също спря коня си се извърна към сержанта.

— Какво има?

— Мечът му, сър. Беше легионерски.

Той се намръщи.

— Едва ли е изненадващо — легионерските мечове трябва да са наводнили пазарските сергии след разформироването.

— Така би могъл да си помисли човек, сър, но не. Може да сте чули друго, но твърдя, че не са. Войниците задържаха снаряжението си.

— Вярвам ти. Просто предположих. — Погледна назад по пътя, но непознатият вече не се виждаше. — Значи бивш легионер. Може би пътува да се събере с отряда си дезертьори…

— Сър, тази сутрин бяхме с лорда. Видяхме Отреклите се, онова село, онази касапница.

— Тогава какъв е той според теб? — попита Крил. — Съгледвач? Ако е така, идва от грешната посока и не отива накъдето трябва.

— Не знам, сър. Не знам какво да мисля, но чувствам, че нещо не е както трябва.

Той се вгледа в грубоватото ѝ лице и безизразните ѝ очи. И да беше притеснена, нямаше да го разбере от вида ѝ.

— Сержант, ела да поговорим насаме.

Препуснаха пред колоната и спряха.

— Сър?

— Не знам какво да правя — призна Крил. — Лорд Джаен ни заповяда да се върнем в дома Инис. Страхува се за домакинството си. Ако онзи самотен ездач е съгледвач, то изменниците трябва да са някъде напред, а това би означавало, че вече са ударили имението — стига изобщо да са го замисляли. Но не виждам прах напред, а не сме достатъчно близо, за да видим пушек, ако са нападнали къщата на лорда.

Тя не отвърна нищо. Само го гледаше, отпуснала ръце на рога на седлото.

— Но не биха нападнали брачна процесия — каза Крил.

— Трябва да държим пътя под око, сър. Да огледаме следите напред. Самотен ездач или много ездачи? Тръгнали накъде? Проблемът, сър, е, че има пътеки през гората, някои минават успоредно на пътя.

— Това ли е предложението ти, сержант?

— Можем да стигнем до дома Инис преди свечеряване, сър.

— Не биха нападнали брачна процесия — повтори Крил. — Отрекли се… е, вие видяхте доказателството за това. — Все пак се поколеба. Лорд Джаен го беше повишил, възложил му беше това командване и заповедите бяха изрични: „Връщате се в дома Инис. Вдигаш целия гарнизон Домашни мечове. Подготвяш се за нападение.“ — Бездната да ме вземе, един самотен ездач на пътя и нищо вече не е ясно!

— Казах ви, че нещо в него не е наред, сър. И не е. Изобщо.

— Пребивали са го преди дни…

— По-скоро преди седмица, сър, дори две. Не е подуване, просто спадащи отоци.

Крил се ядоса на себе си заради нерешителността си. Лорд Джаен разполагаше само с осем Домашни меча.

— Не знам какво да правя — повтори той.

Тя се намръщи.

— Сър, вие имате заповедите си. Лорд Джаен отива на събиране на благородници.

— И никой не би посмял да нападне брачна процесия.

— Освен ако не са си загубили ума. Тъй че всичко се свежда до онзи ездач.

— Дали да не се върнем да го разпитаме?

— Ако ми разрешите, сър, аз и двама от Домашните мечове ще направим точно това. Ако се наложи, ще задам въпросите си с върха на ножа. Защо пътува на юг? Това е ключът към всичко. Нелогично е.

— Вземи двама с най-бързите коне и не губете време — каза Крил. — Ние ще продължим, а вие ни догонвате — или пращаш единия и взимаш със себе си другия до лорд Джаен, ако… е, ако се наложи. Не, чакай. Вземи четирима, не двама.

— Да, сър. Вярвам, че няма да ни отнеме много време.

— Ако е невинен, съчувствам му — каза Крил.

— Ако е невинен, бягането му от лошия късмет няма да свърши скоро — отвърна Агалас.

Сержантът взе четирима бойци и препуснаха назад в галоп. Крил огледа осмината останали. Беше му оставила ефрейтор Рийс, кръглолик ветеран с язвително чувство за хумор, но днес май не му беше много до смях.

— Ефрейтор Рийс, ще яздиш до мен.

— Да пратя ли съгледвачи напред, сър?

— Да. Но вече ще яздим без почивка.

— Разбрано, сър — отвърна Рийс. — Не се тревожете за сержанта, сър — ще накара оня кучи син да проговори.

— Надявам се.

— Агалас е била и от другия край на тоягата, сър.

— Нима?

Рийс кимна и се намръщи свирепо.

— Напих се една нощ и я сгащих. Казах ѝ цялата си биография, сър. Но тя оцеля. И е с ума си, общо взето.

Крил го изгледа.

— Вече е ден на кръв, ефрейтор. Наистина не мисля, че ще спечелиш много смях с подобни коментари.

— Не мислех за смях, сър.

Крил го пренебрегна.

Продължиха в галоп.

След изгорелите колиби и мъртъвците, и войниците, на които се беше натъкнал, всичко беше тръгнало накриво за Кадаспала. Мулето му стъпи в една ровина и си счупи крака. Той се катурна от гърба му, падна непохватно върху кутията с бои, а след това получи здрав ритник от ревящото и мятащо се муле в левия крак, поради което едва можеше да върви.

Помисли дали да не се върне при войниците, но те сигурно вече бяха продължили по пътя си и бяха далече. Притеснението му се усили, щом осъзна, че е изгубил представа кой ден е — че може би е закъснял да придружи процесията от дома Инис. Щом баща му и сестра му пристигнеха в новото имение на Андарист, щеше да има два дни подготовка преди церемонията. Макар и окуцял и натоварен с вещите си, се надяваше да стигне при тях преди церемонията. Беше най-доброто, на което можеше да се надява.

Прерязването на гърлото на мулето се беше оказало мръсно и жестоко. Беше го оставило плувнал в кръв и отвратен.

Имаше чувството, че е прихванал проклятие от бивака на Отреклите се и че кръвта вече го следва навсякъде, диря от вина, прогизнала от смърт. Мъртвото лице на детето се върна в ума му, вече не призрачно, вече не рисувано във въздуха от пръстите на едната ръка, а плътно и изпълнено с обвинение. Онова дете го бе направило съпричастен в отнемането на живот, тайст и звяр, дивото в питомното и питомното в грохналото, и всичко беше опетнено, всичко беше съсипано.

Куцаше в следобеда, ремъците жулеха раменете му, насекомите го хапеха — но поради всичко, което носеше, не можеше да ги изтупа или разпъди, принуден беше да търпи яростта им.

Изкуството проваляше реалността. Всеки път се проваляше в същината на опита. Една творба можеше да постигне само най-смътните намеци за онова, което бе истинско и непосредствено: сетивните неудобства, пристъпите на неуравновесеност, миризмата на усилието и смута на разстроения ум. Мачкаше грубо непосредствените истини и опипваше слепешком през всички лъжи, които човек си казваше във всеки отминаващ миг, всеки отрязък от вечността.

Вече разбираше, че не съществува никакво начало на каквото и да е, и никакъв край също така. Че миговете чезнат напред в безкраен низ, а после пропадат назад в усилваща се мъгла. Че цветовете избледняват в мига, в който наблюдаващите очи губят усет. Или стават ярки и плътни, щом умът бъде поразен от безсмислието на нещата. Вече виждаше, в края на ожулените си и нахапани ръце, една длан, която извайваше творение, и другата, която го заличаваше. И чрез тази двойствена мярка съществуваше той и онова, което беше сега, а щом тези длани застинеха, неподвижни във вечността, всичко, в което се бе заявил и изявил, щеше да изчезне.

В невъзвратимото му отсъствие те можеха да обикалят из коридорите между рисунките му. Можеха да обикалят като неща от плът и топлина, кръв и кост, мисъл и немисъл, докато от двете страни се редят прозорци и плоски светове, и смалени животи, което в целостта си бе всичко постигнато от Кадаспала, и с остър нокът можеха да чоплят в тези фалшиви светове и зад тях да не намират нищо освен хоросан и камък.

„Винаги съм бил лъжец. Не мога да избегна това, което съм — и това е първата лъжа, тази, която изрекох на себе си преди много време. Други я приеха, благодарение на дарбата ми, и с това приемане ми позволиха да живея лъжата. Мило от тяхна страна, и такова облекчение — че ги изиграх, — и ако презрението ми дебне сега сенките им, където и да тръгна след тях, е, не е изненада.

Дайте ми лъжата и ще я приема.

А след това ще ви я върна. В ярки неземни светове — онзи божествен език, изричан от богохулни езици — и ще копнея за обожанието в очите ви. С това се подхранвам все пак. Дайте ми каквото ми трябва, за да поддържам лъжите живи. Да поддържам себе си жив.“

Пазеше искрените си мисли в себе си и за себе си. Така не рискуваше нищо, защото ако художниците бяха първо и преди всичко лъжци, веднага след това бяха страхливци.

Един ден щеше да нарисува красотата. Щеше да улови същината ѝ и щом я уловеше, в апогея на своя талант, можеше да легне на гръб, да затвори очи и да се зарее в смъртта. Щеше да е свършил и приключил със света. Светът нямаше да има какво повече да му даде.

Но засега щеше да рисува в кръв.

Пътеката го изведе до оплетени тръни и стари пънове, а отвъд тях беше издигнатият крайречен път.

„Оставям дивото зад себе си, с всичките му заплахи за груба истина и безсмислена смърт. Влизам в цивилизацията, с огладените ѝ камъни и безжизнено дърво, с изпечената ѝ от слънцето глина и оживените ѝ улици, изпълнени с крадливи мигове, които дръзко наричаме хора.“ Ако имаше свободна ръка, пръстите му щяха да се събудят, за да нарисуват сцената в целия ѝ безсмислен блясък и така да направят нещата отново, все по старите и лъжовни начини.

„Ако цветовете са богове, тогава друг бог чака в смъртта на всички цветове. В черни линии и откоси удавена светлина. Моята ръка и моето око са създатели на цели светове, творци на нови богове. Вижте художника като сътворител, вижте световете, които разгръща, изписва, очертава и заличава, свят след свят.“

Бавно се изкатери на пътя, изохка, обърна се наляво — на юг — и тръгна.

Към една венчавка, където красотата се поднасяше в дар срещу единственото обещание да бъде опетнена, да бъде принизена от досадните потребности и скуката на ден след ден, нощ след нощ, от блудкавата и безцветна рутина, която спаружва плътта, убива блясъка в очите, прави погледа по-мътен и колеблив… не, никога нямаше да нарисува красотата. Вече беше твърде късно.

Но гледката терзаеше ума му. Цветчетата по пътеката, сълзи от цвят, вече повехнали и стъпкани, ярките очи на двамата, вече обвързани в едно, и сладострастната завист на зрителите. Красотата на Енесдия беше преходна, денят ѝ на съвършенство почти си бе отишъл, беше почти в миналото. Шепи смачкани цветчета, хвърлени в реката, понесени от теченията и изчезнали. Клонки, надвиснали над водата, натежали сякаш от скръб. Цветовете воднисти и приглушени, сякаш видени през студени сълзи. Небе празно от живот. „Сватбата на Андарист и Енесдия.“

Ако можеше — ако смееше, — щеше да я открадне. Да я заключи в кула като някой полудял влюбен в окаяна поема, обсебен от извратена представа за собственост. Само неговите ръце знаеха истината за нея и брат или не, щеше да ѝ покаже всяка една от тези истини, в наслади, които никога не си беше представяла — о, той знаеше колко престъпни са тези мисли, но мислите живееха добре във владенията на запретеното — беше го виждал в очите на всяка жертва, която рисуваше. Можеше да отиграе непокорството си пред табутата тук, в ума си, докато крачеше по пътя, и да си представи докосването на пръстите си, докато рисуваха кожа и плът, докато рисуваха стон и екстаз, сластен гърч и въздишка. Пред таланта му всичко щеше да се предаде. Всичко.

Имало беше ездачи на пътя. Виждаше следи от копита, водещи и в двете посоки. Но въздухът бе някак мъртъв, празен, изцеден от напрежение. Тук-там, в бледи резки под следите на ездачите, виждаше двойната диря, оставена от впряг.

Значи наистина беше зад процесията, но въпреки цялото движение, което издаваха следите от копита, Кадаспала вървеше сам и не се виждаше никой друг.

„Сватбата на Андарист и Енесдия.“ Нарисувана с ярост. „Сватбата на Андарист и Енесдия.“ Изтрита от гняв. Имаше силата и за двете, тук, в ръцете си. Такива мисли живееха добре в това запретено владение.

„Вижте, художникът е бог.“

Пребит, ожулен и нахапан, куцаше по пътя под бремето на бои и четки.

Миризмата на дим се понесе във вятъра, миризма на умиращи цветове.

Щом Домашните мечове се скриха от погледа му, Нарад пришпори коня си. Пот се стичаше под ризата му, но се чувстваше смразен. Беше видял подозрението в коравия поглед на онази жена. Ефрейтор Бурса го беше пратил на пътя, докато отрядът напредваше по успоредна пътека в гората. Трябваше да знаят колко има напред и Нарад имаше добра новина за тях. Пълна дузина Домашни мечове и офицер яздеха обратно към дома Инис.

Нервите му бяха съсипани. Това не беше каквото искаше. Чул беше, че и други отряди са се раздвижили и че в Куралд Галайн вършее смърт. Беше надскочило Отреклите се, онези окаяни бедняци в мръсните им колиби. Нещата излизаха извън контрол. Легионът на Урусандер беше спасил владението. Бяха герои. Но с тях се бяха отнесли зле. Негодуваха.

Помисли за Харал, онзи стар ветеран. Помисли за празнотата в очите на онзи кучи син, докато разбиваше лицето му… а другите гледаха, като онзи тъпанар, Грип, сякаш юмруците бяха подходящият аргумент, сякаш жестокостта бе съвсем на място пред мъже и жени, и деца. А онзи благороден изтърсак, с Грип над рамото му като сърдита врана — откъде накъде онова момче да е по-добро от всеки друг? Какво го правеше по-ценно от Нарад или от някой от онези мъртви Отрекли се?

Светът беше пълен с лъжи. „И някои хора непрекъснато ни повтарят, че имаме нужда от тях, всичко в името на мира. Но мирът, който получихме, беше отрова. Поддържа се само за да храни малцината — онези, които командват, онези, които забогатяват на наш гръб, от нашата пот. И те ни пробутват добродетелта на покорството, да държим главите си наведени и да не взимаме каквото искаме — каквото те имат, а ние нямаме. Казват, че се били трудили за това, но не са. Ние се трудехме, дори когато не правехме нищо — с това, че стояхме в сенките, в задните улички, в малките мръсни стаички, с това, че ринехме лайната, които тръскаха върху нас, докато те подминаваха с извърнати отвратено носове.

Нищо не е както трябва. Тъй че може би нещата трябва да се преобърнат. Може би всичките тези лъжи просто трябва да се разкъсат. И може би жестокостта е това, което прави всички ни равни.“

Все още сънуваше как убива Харал. И Грип, и онова момче.

„Всяко лице е грозно. Дори съвършените.“

Чу коне зад себе си. Обърна се и видя онази жена, с още четирима с нея. Преследваха го. Ужас сгърчи гърдите му и запулсира в пропуканите кости на черепа му като юмруци, блъскащи отвътре навън. Той пришпори коня и се наведе над врата му. Конят се втурна напред — и той вече знаеше, че препуска на живот и смърт.

„Тя е поредният Харал. Бездната да ме пощади — видях го в нея. Видях в нея онова, което имаше той. Онези очи. Не мога да понеса повече бой. Не мога.“

Усети как се изпусна и с всяко друсане в седлото чаталът му мляскаше все по-силно.

Не беше честно. Той просто се опитваше да се измъкне, да оцелее. Вместо това имаше чувството, че се плъзга все надолу и надолу и колкото и да дращеше и да забиваше нокти, продължаваше да се хлъзга. Гледката пред него се тресеше и люшкаше с всеки трясък на копитата по камъните. Сякаш светът се разпадаше.

Но конят му беше отпочинал и изпреварваше преследвачите. Щом се скриеше от погледа им, можеше да завие към гората, да се гмурне в нея и да препусне по някоя пътека. Щеше да им се изплъзне. Погледна през рамо.

Тъкмо в този момент двайсетина от отряда на Бурса изскочиха от дърветата и удариха петимата Домашни мечове като юмрук. Западаха животни с пронизителни писъци. Западаха човешки тела — изхвърчаха от седлата и рухваха на пътя.

Един от Домашните мечове се опита да обърне и да избяга, но Бурса го посече във врата. Ударът изхвърли боеца напред така, че той се катурна от седлото и издърпа оръжието от ръката на ефрейтора.

Нарад дръпна юздите и обърна коня. Петимата Домашни мечове бяха паднали, и два от конете им също. Войниците вече бяха слезли да се уверят, че няма живи. Мушкаха с мечовете си телата, тайсти и животни, и като че ли нямаше никаква разлика — действията бяха съвсем еднакви, методични и окончателни.

Той подкара към тях. Беше се оцапал и го беше срам от това, но облекчението, че вижда другарите си, надви срама.

Бурса слезе от коня си да си прибере меча, после се обърна към Нарад.

— Замайваща диря си оставил, Нарад.

Другите се разсмяха, но за негова изненада смехът им не беше жесток.

— Ето я там реката, войник — добави Бурса и посочи. — Иди се измий.

— Да, сър. Мисълта за още един бой…

— Знам. На твое място щях да направя същото. Всички знаем как е. Знаем и че щяха да те изтезават, за да измъкнат отговори.

Нарад кимна, смъкна се от коня и клекна. Гащите му лепнаха. Заслиза към реката. Зад него войниците извличаха труповете навътре в гората. Други връзваха въжета за мъртвите коне. Въпреки всичките им усилия само сляп глупак нямаше да види, че тук е станало нещо ужасно.

Водата беше дълбока, брегът се спускаше рязко. Той смъкна ботушите и панталона, хвана се за един клон, влезе в леденостудената вода и остави на течението да отмие мръсотията — не можеше да се пусне или да рискува да се държи само с една ръка. Не знаеше да плува.

Бурса спря на брега до него.

— Пратихме един да те държи под око.

— Не знаех — изпъшка Нарад. Стискаше клона и усещаше как краката му вече изтръпват от студ.

— Обичайна практика — отвърна Бурса. — Никой не се оставя сам, дори да изглежда така. Ти вече си войник от легиона, Нарад. Посветен в поток от лайна и пикня. — Засмя се.

Нарад поклати глава и се измъкна от реката. Погледна белите си тънки крака. Изглеждаха съвсем чисти. Тръгна към оцапаните си панталони.

— Зарежи ги — каза Бурса. — Имам резервни. Ще ти ги дам. И колан също.

— Благодаря, сър. Ще ви се отплатя.

— Не ме обиждай, Нарад. Такъв дълг нищо не значи в легиона. Кой знае, може един ден ти да предложиш същото на някой друг. Така става.

— Да, сър. Благодаря.

— Хайде да тръгваме. Сватба ни чака.

Нарад тръгна след него. Като го видяха гол, мъжете се разсмяха, а жените се закикотиха.

— Водата беше много студена — обясни Нарад.

Следобедната светлина гаснеше. С отекло стъпало и с подуто бедро — подутината вече стигаше до коляното, Кадаспала отби от пътя и заслиза по склона. Беше капнал и не можеше да продължи. Беше видял разнебитен навес в края на гората. Щеше да свърши работа за тази нощ.

Щом стигна, спря и го огледа.

Древната нужда от подслон беше по принцип проста, помисли си, преди да се устреми към такива усложнения, че да стане нелепа. Но нищо сложно или нелепо нямаше в тази скромна постройка. Не би могла да го опази от дъжда, но той знаеше, че дъжд няма да има, не и тази нощ. Освен това основната полза от този навес за оцеляването беше да утеши ума.

С малък огън, мигащ пред него, с дима, който да го лъха с топлина и да държи насекомите настрани, щеше да спи като крал, макар и прегладнял и капнал от умора крал. Когато пристигнеше в къщата на Андарист, щеше да прилича на просяк, на окаян дрипльо. Щеше ли някой изобщо да го познае? Представи си как някой познат Домашен меч ще го спипа за врата и ще го отведе зад някоя постройка, за да му даде урок по благоприличие.

Видя в ума си отвращението на баща си и стъписването на сестра си. Заложник Крил щеше да се засмее и да го прегърне. Всичко това обаче щеше да е утре. Връщане в цивилизацията за скитащия творец, лудия художник, глупака с неговите четки.

Но дори тази сцена, така нежно изваяна в ума му, беше само илюзия. Тайсти убиваха тайсти. „Днес праведната кауза е религията. Боговете са нащрек все пак. Искат да умреш в тяхно име. Защо? За да докажеш верността си, разбира се. Ами тяхната вярност? Твоят бог благословил ли е теб и живота ти? Отзовал ли се е на всяка твоя молитва? Доказал ли е своето всемогъщество?

Къде е за теб тази вярност на бога? Не е достатъчно верен, за да пощади живота ти, който отдаваш в негово име. Не е достатъчно верен, за да те преведе през трагедия и скръб, загуба и злочестина. Не е достатъчно верен, за да спаси онези, които обича. Нито децата, които трябва да умрат в доказателство за същата вярност.

Днес е важна религията. Утре ще е нещо друго. Номерът е в това да спечелиш.“

— Горката Енесдия — промълви той, щом седна под навеса. — Лоша сватба. В лошо време.

„Смачкани цветчета по черните течения.“

Веднъж беше помолил да нарисува портрет на лорд Аномандър. Това само по себе си беше почти безпрецедентно: него го молеха, не молеше той. Но онзи единствен път беше помолил, защото беше видял нещо в младия благородник. Нещо различно. Знаеше, че няма да намери отговор на тази загадка, без да се посвети ден след ден на усилието да проникне под външността на Аномандър от дома Пурейк, да я нареже късче по късче с всеки замах на четката си, чак до костта и след това през кокала. Никой, дори знатен, не би трябвало да притежава онова, което притежаваше Аномандър — онази древна почти увереност и очи, които виждаха през хиляда години в един миг.

В друга плът щеше да го види като лудост. Като тирания или като преситения, циничен поглед на историк, или и двете, след като със сигурност всеки историк беше тиран в сърцето си, толкова тежко бяха снаряжени с оръжията на факти и истини. А ако тиранията не вирее в заблуда и самозаблуда, то тя изобщо не вирее никъде. Щеше да познае първия честен историк, когото видеше — прекършения и плачещия, отишлия много далече отвъд всякакви думи и дори от срещнати погледи. Но онези, които познаваше, бяха предимно самодоволни с претенцията си за знание и на дъска или платно образите им бяха плоски като на всеки друг.

Но никакъв цинизъм не видя в лорд Аномандър. Беше видял мъничко привилегированост, а представите за сила и слабост се сливаха объркани, и Кадаспала се беше зачудил дали през целия си живот по някакъв начин не е преобръщал значението на всяка от тях. Мъж, който можеше да предложи слабост в силата, беше човек в мир с властта.

Все пак Кадаспала се беше терзал, когато мислеше за Аномандър, от страхове и неназовани, безлики опасности. Ако лордът не беше отказал на молбата му, сега щеше да знае истината, от повърхността до самите корени, и всички загадки щяха да са си отишли, разкрити и изложени на дъска или платно, и нищо нямаше да е толкова тъмно, колкото беше.

„Не ме обсебвай, Аномандър. Не тази нощ, нощта преди брат ти да вземе ръката ѝ и да ми я отнеме. Не тази нощ, моля те, когато проклинам усилващия се мрак и майката, която умря, за да роди съвършена красота. Умря и сломи съпруга си, умря и сломи своя син. Не тази нощ, когато всичко свършва и не започва нищо ново.

Андарист: да бъде ръката, която създава. Силхас ръката, която чака да унищожи. Аномандър, който притежава и двамата, но стои, както би стоял някой беззащитен и все пак неуязвим. Вие тримата! Война идва и идва сега. Как ще отговорите?

Аномандър, къде е твоята слабост и как може всъщност тя да бъде твоята сила? Покажи ми това, а аз в замяна обещавам да не обсебвам теб, както ти сега обсебваш мен. Но провалиш ли се в това, което иде, заклевам се никога да не оставя душата ти в мир.“

Ако имаше нещо, което не можеше да отрече, то беше, че колкото и да бъдеше омърсена и съсипана, Енесдия поне щеше да е в безопасност. С Андарист и нежния му нрав. В безопасност, но не и съхранена. Призля му от тази мисъл.

Легна. Беше твърде уморен да пали огън, твърде изтощен за лъжливи утехи. Затвори очи и се опита да заспи.

Имаше един хълм с изглед над дома Инис. На него някога се бе издигала наблюдателна кула, но някакъв древен сблъсък, изгубен във фамилната история, я бе опожарил, а след това беше напълно разградена, докато не бяха останали само камъните на основата. Земята около каменния кръг и запълнената с отломки яма беше почти гола, покрита с напукани от огъня камъни и натрошени грънци. Една пътека водеше по югоизточната страна на хълма надолу към пътя.

От билото Крил огледа имението. Светлината вече гаснеше. Реката възвиваше от пътя, обикаляше този хълм и течеше като черна змия зад къщата и дворовете ѝ. Всичко изглеждаше мирно.

До него ефрейтор Рийс също оглеждаше терена. След малко слезе от коня и се наведе.

— Лейтенант, точно както казахте на пътя. Качили са се тук, десетина. Да направят каквото и ние сега.

Крил продължаваше да оглежда имението. Пилона без знаме на него. Предния двор и конюшнята, с отворени врати. От комините на трапезарията се вдигаше дим. Няколко души се движеха из двора, а двамата стражи при портите ги наблюдаваха.

— Разузнавали са — каза Рийс. — Лордът беше прав да се страхува за дома си.

— Не мисля — отвърна Крил.

— Сър?

— Дошли са тук, огледали са имението. Видели са, че охраната е слаба. Видели са, че лорда го няма и че впрягът е заминал.

— Идеален момент за нападение.

— Но не са го нападнали, нали? Защо?

— Загуба на кураж?

Крил поклати глава. Страхът се стягаше като студен юмрук в гърдите му.

— Имението не е било целта им, ефрейтор. Не са нападнали, защото кортежът вече е бил заминал.

— Сър, не биха направили това. Едно е да направиш прочистване на Отрекли се, но това, което намеквате — срещу благородник, срещу Велик дом — не биха могли да оправдаят това в името на Майка Тъма.

— Онези знатни, които приютяват Отрекли се в земите си — каза Крил. — Лордът спомена за това.

— Но, сър, говорим за невястата на лорд Андарист.

Крил го погледна объркано.

Рийс — беше смъкнал шлема си — прокара ръка през рехавата си коса.

— Съжалявам, сър. Просто… имам приятели в легиона. Добри приятели. Мъже и жени, с които съм се бил рамо до рамо. Това, което казвате… никой от хората, които познавам, никога не би се съгласил с вас. Това, което описвате, е престъпление. Грубо убийство. Лорд Урусандер ще е първият, който ще излови и обеси убийците.

— Дезертьори — каза Крил. — Разбойници дори. Или може би вината ще се хвърли върху Отреклите се. Стига да се оставят подходящите знаци. Може да намесят и Драконъс. Измамата е оръжието им и всяко убийство и хаос просто ще набие в ума на всеки необходимостта от повече ред — необходимостта легионът да се върне.

— Не биха направили това — прошепна Рийс.

— Трябва да ударят бързо — продължи Крил, — преди идващите от Карканас да стигнат до сватбения лагер. Не разбираш ли, Рийс? Удряш, предизвикваш гняв — не, сляпа ярост! — и кой е виновен за развихрянето на тази гражданска война? — Хвана юздите. — Хайде. Препускаме до имението и там отиваме при кастелана.

— А вие, сър?

— Аз ще сменя коня. Ще взема два. Ще яздя през нощта — сержант Агалас трябваше вече да ни е настигнала. Нещо се е случило с тях. Ако нападателите изчакат до разсъмване, би трябвало да стигна до лорд Джаен навреме…

— Сър, не мислите ли, че може да имат наблюдатели на пътя?

— Ако мина от другата страна на реката… има брод, нали?

— Знам един, сър, но брегът е висок — никой не смее да мине през него.

— Точно затова няма да има наблюдатели.

— Сър, не бива да тръгвате сам.

— Ефрейтор, може лорд Джаен да се окаже прав, а аз да греша. Вие трябва да се приготвите. Обясни всичко на кастелан Деларан.

— Слушам, сър.

Обърнаха уморените си коне и поеха надолу по склона.

Когато Нарад слезе с другите в отряда на Бурса, нощното небе беше светло и звездният въртоп грееше ярко. На една поляна ги чакаше друга част войници от легиона, макар никой да не носеше униформа. Към тях закрачи офицер, за да ги посрещне.

Беше висока жена, с хубава фигура, но се движеше отпуснато и Нарад се зачуди дали не е пияна. Но когато заговори, думите ѝ бяха резки и точни.

— Ефрейтор Бурса, каква новина ми носиш?

— Само малки неприятности, сър. Оправихме ги пътьом. Но можем да сме сигурни, че никакви подкрепления от север няма да стигнат до тях навреме. Капитан Скара Бандарис отговори ли на ездача, когото пратих?

— Аз задържах ездача ви.

— Сър?

— Твърде голям риск, ефрейтор. Прецених, че ще е по-благоразумно никой войник от легиона да не ходи до Карканас. Разбирам, че искате потвърждение на дадените ви заповеди. Че сте обезпокоен от събитията, но можете да разчитате на думата на Инфайен Менанд, че всичко, което правим тук, е необходимо. Тези първи актове, всяко от които — само малко пускане на кръв, целят да предотвратят повече кръвопролитие по-късно.

— Да, сър.

— Сега махнете всякакво легионерско облекло. Ей там има резервни дрехи за вас.

Нарад предположи, че Инфайен Менанд трябва да е тази жена, макар да не можеше да е сигурен. Но когато Бурса се обърна към тях, видя притеснението му.

— Е, чухте лейтенанта — каза Бурса. — Отивайте при дрехите, и по-бързо. Щом се преоблечете, легнете да поспите. Ще тръгнем пеш, много преди разсъмване. Студена вечеря тази нощ. Хайде, всички.

Нарад тръгна с другите към купа дрехи. Когато зарови из тях, напипа лепкави петна от кръв.

— Боклуци на Отрекли се — измърмори жената до него. — В случай, че някой от нас го посекат.

— Оставят ни по пътя?

— Такъв е животът, Вафт4.

Нарад не хареса много дадения му прякор, но благоразумно си замълча, за да не стане по-зле. „Просто още една лъжа.“

Жената го изгледа.

— Каза ли нещо?

— Не.

— Радвам се. — Вдигна една опърпана блуза от купчината и я тръсна. — Четири години ходих гладна, след като ни разпуснаха. Четири знатни момчета ме спипаха веднъж на един селски път по-зле облечена и от това. Казаха, че воня, и едва не ме удавиха, докато ме окъпят в реката. Смяха се и ме опипваха, и ме оставиха да лежа гола в калта. Живота си рискувах да ги спася, за да ми направят това? Не беше редно и сега ще си платят.

Нарад се вторачи в нея. Други се бяха спрели да слушат, но той подозираше, че вече са чували историята. Сигурно си имаха свои. Обидите можеха да обвързват по-силно от кръв. „А моето лице го съсипа ветеран от легиона, тъй че вървете в Бездната всички.“ Огледа ризата, която беше измъкнал, и я пусна.

— Всъщност не ми трябва нищо от тук, след като не нося никаква униформа.

Тя се изсмя.

— Късметлия. Иди да поспиш, Вафт. Убийствата почват на разсъмване.

Бяха вдигнали лагер на поляната пред новата голяма къща на Андарист — затихнала и празна, но готова. В тъмното, с подредените в защитен кръг Домашни мечове, на Енесдия поне бе разрешено да слезе от каретата. Беше загърната в дебел халат с качулка и тежестта му я натискаше надолу.

Беше късно и баща ѝ стоеше сам край огъня, вперил очи в огромното здание на Великия дом. Тя пристъпи до него. Чувстваше се странно празна, почти уплашена от онова, което предстоеше в следващите дни.

— Чака те чудесен дом — каза лорд Джаен и хвана ръката ѝ.

Тя усети топлината на дланта му и намери сила в нея, но също тъй и болезнена тъга. Щеше да го остави и всичко между тях щеше да се промени. Изведнъж Енесдия закопня за живота, останал назад. Прииска ѝ се отново да носи грубите дрехи на детството си и да тича засмяна с Крил в разгорещена гонитба, с петната от мекия плод, който бе хвърлила по него, по предницата на новата му риза. Прииска ѝ се да усети зноя на слънцето от ранните дни, когато то не мигваше зад облак, а въздухът миришеше на свобода, за която изобщо не си беше давала сметка тогава и която никога нямаше да познае повече.

— Съжалявам, че го отпратих — каза баща ѝ.

Беше ѝ казал за страховете си за дома му, но според нея бяха неоснователни. Бяха благородници и един удар по тях щеше да се приеме — от Андарист и от Аномандър, и Силхас — за акт на война. Легионът нямаше да дръзне да направи това, защото щяха да рискуват да изгубят всякакво благоразположение в кралството, започвайки със самата Майка Тъма. Всъщност тя вярваше, че баща ѝ е неискрен с нея, та дори да го правеше за нейно добро.

— Може би е по-добре така — промълви тя, за да потисне с думите болката, която изпитваше, това окаяно чувство на изоставеност — когато най-много бе имала нужда от Крил. — Той не е щастлив. От седмици, може би от месеци дори.

— Е. Разбираемо е — отвърна той.

— Не е — възрази тя.

— Скъпа дъще…

— Защо не може да е щастлив за мен? Ако беше обратното, аз щях да съм щастлива за него!

— Нима? Наистина?

— Разбира се. Любовта е толкова скъп дар, как не бих могла?

Баща ѝ замълча.

След малко тя се намръщи, премислила мълчанието му.

— Просто е егоистично. Той ми е като брат, а никой брат нямаше да е нещастен заради мен.

— Никой брат, вярно. Но пък Крил не ти е брат, Енесдия.

— Знам. Но не това е същественото.

— Боя се, че е това.

— Не съм глупава, татко. Знам за какво намекваш, но не е вярно. Крил не може да ме обича така — познава ме твърде добре.

Джаен се покашля. Не, не беше кашляне. Смях беше.

Реакцията му трябваше да я ядоса, но не можа.

— Мислиш, че не разбирам суетността си? Лекомислието си?

— Дъще, ако разбираш тези неща, значи си всичко друго, но не и лекомислена.

Тя махна пренебрежително и попита:

— Кой е най-незначителният от братята Пурейк? Кой от тях е лишен от амбиция? Кой пръв се усмихва без никакъв повод?

— Усмихва се, защото е влюбен, дъще.

— Преди мен, искам да кажа. Когато го видях за първи път, се усмихваше.

— Любовта му е към самия живот, Енесдия. Това е неговият дар към света и никога не бих го оценил като по-малоценен от тези, които предлагат братята му.

— О, не това имах предвид. Не. Все едно. Твърде късно е, а съм уморена и изнервена. Но никога няма да простя на Крил, че не е тук.

— Нечестно е. Аз бях този, който го отпрати.

— Съмнявам се, че е възразявал много.

— Напротив.

— Но все пак замина.

— Да, защото не би могъл да ми се опълчи. Но мисля, че вече разбирам. Всичко това. Ти го наказваш и искаше той да го разбере. Тъй че според теб, Енесдия, Крил трябва да те е наранил по някакъв начин. Но единственият начин, за който мога да се сетя, ме води към място, където не би трябвало да бъда — не и сега, само на няколко дни от сватбата ти.

Въпреки тежкия халат я побиха студени тръпки.

— Не казвай това — прошепна тя.

— Обичаш ли Андарист?

— Разбира се! Как не бих могла?

— Енесдия. — Той се обърна към нея и я хвана за раменете. — Не би могло да е по-невярно, ако кажех, че не оценявам дара, който притежава Андарист, със самата си същност. Ценя го над повечето други качества у мъж или жена. Защото е толкова рядък.

— Майка имаше ли го? Този дар?

Той примига, а след това поклати глава.

— Не. Но се радвам за това, защото иначе загубата ѝ щеше да е непоносима за мен. Енесдия, кажи ми истината тук и сега. Ако не го обичаш достатъчно, бракът ти с него ще унищожи неговия дар. Може да отнеме десетилетия или столетия, но ти ще го унищожиш. Защото не го обичаш достатъчно.

— Татко…

— Когато някой обича всички неща на света, когато някой притежава този дар на радостта, той не е бронята срещу скръбта, която би могла да си мислиш, че е. Такъв човек стои на ръба на тъгата — няма друг начин, защото да обичаш като него означава да виждаш ясно. Ясно. Андарист се усмихва с разбирането, че тази тъга го дебне, стъпка по стъпка, миг след миг. Ако го нараниш — с хиляда малки рани на пренебрежение или безразличие, — докато залитне и отслабне, скръбта ще го намери и ще го прониже в сърцето.

— Наистина го обичам — отвърна тя. — Повече от достатъчно, повече, отколкото има нужда който и да е мъж. Заклевам се в това.

— Ще се върнем у дома на разсъмване, дъще, и ще понесем всичко, което предстои.

— Ако направим това, татко, ще го нараня, когато е най-уязвим. Ако направим това, унищожавам дара му и живота му.

Той я погледа мълчаливо и тя видя в очите му, че е разбрал истината в думите ѝ. Че вече е много късно.

— Крил постъпи достойно, Енесдия.

— Знам — отвърна тя. — Но съжалявам, че го направи! — Последните думи се задавиха в сълзи и тя отпусна глава на гърдите му.

Баща ѝ я прегърна силно.

— Трябваше да действам — промълви той хрипливо, почти съкрушен. — Трябваше да кажа нещо…

Но тя поклати глава.

— Не, аз съм глупавата. Винаги съм била глупавата — показвах му го достатъчно често.

Тогава заплака и нямаше какво повече да си кажат.

Никакъв разум нямаше в света, реши тя по-късно, докато лежеше безсънна под кожените завивки в каретата. Никакъв разум. Беше отстъпил на лекомислените същества като нея, плъзгащи се през живота в сияен ореол на жалко самооблъщение, където всеки неясен коментар беше обида, а всяка обида лична, и жлъч и злоба вирееха като паразити, в шепот и прикрити погледи. „Това е моят свят, където всичко близо до мен е по-голямо, отколкото всъщност е. Но истината е, че не знам друг начин да живея.“

Никога нямаше да позволи Андарист да се усъмни в нея, никога нямаше да му даде повод да се почувства уязвен. Само във въображението си щеше да е свободна за изневяра и да сънува в прегръдките си един син на Дурав и лицето на млад мъж, който я познаваше твърде добре.

Нарад сънуваше жени. Красиви жени, които се извръщаха от него с отвращение. Бяха се струпали от всички страни и всяко отдръпване го жегваше. Мъчеше се да скрие лицето си, но ръцете му сякаш не бяха негови и бяха сякаш безпомощни в усилието да намерят онова, което искаха да скрият.

Не му беше дадено много по рождение. Не помнеше нито веднъж да се е радвал на възхитения поглед на жена. Нямаше смисъл да слага в сметката всички курви, след като на тях им се плащаше, за да изглеждат доволни. А и те не задържаха погледа си за дълго. Желанието беше нещо, което никое око не можеше да симулира, и липсата му бе съвсем достатъчна, за да обезсили и най-храбрия мъж.

Когато се събуди, примига и зяпна през неподвижните клони и листа, които сякаш бяха накъсали нощното небе. Никога нямаше да бъде желан — дори малката надежда, която беше таил в похабените години преди боя, вече бе мъртва.

Дори боговете не предлагаха честност — не и без да се сключи сделка преди това. В очите му имаше сълзи и замъгляваха гледката. „Сделка? Нищо нямам, което да отстъпя.“ Ако сега боговете го гледаха отгоре, погледът им беше равнодушен и безчувствен. Дори жалостта изискваше една душа да падне на колене, а това нямаше да отстъпи за толкова жалка награда. „Достатъчно жалост получавам тук, между смъртните.

Красивите жени извръщат поглед, гледат покрай мен. Очите им се плъзгат настрани и винаги е било така, много преди лицето ми да беше обезобразено. Те искат само огледално отражение, друго съвършено лице, заслужаващо възхищението, единственото богатство, което те разбират.

Зад това обезобразено лице чака един честен мъж, мъж способен на любов. Иска само онова, което мнозина други имат. Нещо красиво, в което да се вкопчи.

Моля за него, но боговете не отвръщат. Никаква светлина или топлина не грее в равнодушните им очи. Мигат студени. Поглеждат встрани, намират нещо друго, нещо по-интересно, по-оригинално.“

Не съществуваха грозни богове. Първият им израз на сила беше в собственото им преображение, в красиви за съзерцание форми. Ако имаше силата, щеше да направи същото. Щеше да вземе тази глина в собствените си ръце и да я извае до съвършенство.

Но такива дарове не бяха за него.

Чу тихи гласове, а след това към него се приближи фигура. Пресегна се и го сръга.

— Ставай, Вафт, време е. Закуска, после оръжията и бронята.

Беше жената, която му бе говорила толкова язвително предната нощ. Той извърна глава и огледа тъмната ѝ фигура. Искаше му се да е и красива, и сляпа, дори пръстите ѝ да са безчувствени и изтръпнали. Искаше му се да може да легне до нея и да я убеди, а после да се хлъзне в нея и след това да изпита покой.

— Буден ли си?

— Да.

— Добре.

Тя продължи към следващата спяща фигура и той разбра, че не е отгатнала мислите му.

Толкова по-добре. До гуша му беше дошло от присмеха им.

Скоро след това над сто въоръжени мъже и жени тръгнаха през леса. Нарад беше сред тях, на няколко стъпки зад ефрейтор Бурса. Беше извадил меча си, но ръката, която го държеше, бе студена. Трепереше под дрехите си, но кожата му бе хлъзгава от пот, а в ума му цареше смут.

Виждаше живота си разгърнат зад него: всичките пъти, когато бе наранявал хора с думи, надсмивайки се над всичките им претенции. Когато беше гледал с презрение на всеки жест на доброта или предполагаема искреност. Сега му се струваше, че е водил война през целия си живот. Нищо не беше достатъчно истинско, за да повярва в него. Нищо не беше достатъчно добро, за да се бие за него, освен парчето негодна земя, на което стоеше, и рехавите граници на презрението му.

А сега се бе озовал в компанията на убийци, просто още една смътна фигура, прокрадваща се между смълчани стволове. Някъде напред спяха невинни хора. Стига изобщо да съществуваше невинност, а за това бе имал цял живот на съмнение, което глождеше краищата на опърпаната му вяра. Все едно. Утрото им щеше да бъде разбито, връхлетяно от внезапно насилие и жестокост.

Не го искаше и все пак нещо в него жадуваше за онова, което предстоеше. Най-грозната част от самия него — външното, издърпано навътре и станало още по-низко, още по-отвратително. Сред всичките войници наоколо единствен той носеше физическата истина за онова, което се криеше във всеки един от тях.

Имаха своите списъци от обиди, своите негодувания — също както той своите.

Движеха се през гората, а тя притегляше мрака надолу и ги загръщаше с него. Имаше различни видове чистота, различни видове болка, но в тъмното всяка разлика се губеше и всичко ставаше същото. Не беше по-грозен в тъмното от който и да е тук, и те не бяха по-красиви или благородни от него.

„Всички сме еднакви.

Всяка кауза е праведна само когато е твоя лична, когато чувствата значат нещо. Но понякога, сред някои хора, чувствата не значат нищичко.“

Това беше дарът на войника, предположи той.

В този момент се олюля, падна на колене и закуската се върна в гърлото му, плисна навън върху черната пръст. Гърчовете продължиха, докато вътре не остана нищо. Клюмнал глава, с провиснала от устата слуз и жлъчка, усети как другите го подминават. Чу тихия им смях.

Ръка в метална ръкавица го стисна за рамото, жената, която го беше събудила, се наведе и каза:

— Развалено месо, Вафт. И аз са мъча да не повърна. Стани, стой до мен, почти стигнахме.

Той се надигна, учуден от поканата ѝ. Бурса ли я беше накарал? За страхливец ли го мислеха, за човек, когото трябва да държат под око? Избърса с ръкав устата си, изплю горчилката и тръгна, а жената закрачи до него.

— Ще го направим жестоко, Вафт.

Той кимна — жест, който тя дори не можа да види.

— Колкото може по-ужасно. Не можеш да му позволиш да стигне до теб. Трябва да го потиснеш всичкото, разбираш ли? Правиш, но не мислиш, това е веруюто на войника. Ако изобщо мислиш за нещо, мисли за мира, който ще дойде след това, година-две по-късно. Мисли за новите порядки в Куралд Галайн, благородниците стъпкани и слаби, истинските хора — като теб и мен — живеят добре и живеят уважавани.

„Живеят уважавани. В името на Бездната, жено, смяташ ли, че това ще замени самоуважението? Няма. Лъжеш се. Всички се лъжем.“

— С мен ли си, Вафт?

— Да.

Напред по пътя просветна, дърветата оредяха, пънове изникнаха от стъпканите треви. Очите му откроиха тъмните очертания на карета и редица коне, вързани за въже, изпънато между две знамена, мъждукане на гаснещ огън.

И човешки фигури в края на поляната — неподвижни и зяпнали сякаш право в Нарад.

Внезапно отекнаха викове, желязо изсъска в ръба на ножница и…

— Напред! — изрева жената до него.

И изскочиха на сечището, в откритите дворове на Великия дом на Андарист.

Лорд Джаен беше останал напълно облечен през нощта, като в бдение. Обикалял беше да проверява Домашните мечове и да говори тихо с постовете. Андарист и свитата му бяха поне на ден път оттук, а гостите щяха да го последват на следващия ден. Крачките му отмерваха нощта в бавна спирала, която най-сетне го върна отново до гаснещия огън.

Сърцето го болеше за дъщеря му, за слепотата на младостта. Всяка мисъл за заложник Крил го съкрушаваше: изпитваше страх за младия мъж, комуто навярно щеше да се наложи да защити дома Инис от атака; болка заради раните, които дъщеря му му беше нанесла.

Не съжалението беше същинското проклятие. Беше позволил на старостта да го обсеби, сякаш старческата досада бе сетният дар към него самия — блажената прегръдка на равнодушието под маската на мъдрост. Отегчение чакаше всяка нехайна душа, все едно колко стара, все едно с какъв ранг и титла. Знаеше, че го очакват още столетия, но това беше истина, пред която не можеше да се изправи, без да потръпне от страх. Същинското проклятие, онова, което изпълваше душата до пръсване, беше умората. Не на плътта, макар че и това играеше своята роля, а на духа. Започнал бе да разпознава в себе си някакво окаяно нетърпение: злочестието на човек, който очаква и иска да умре.

Загуба и разбити сърца можеха да се понесат от младия, със силна воля и със здрав дух. Не притежаваше ни една от тези черти, тъй че стоеше в очакване скоро да отдаде единствената си дъщеря, скоро да предаде в ръцете ѝ всички обещания на младостта и ни едно от неизречените съжаления, както подобаваше за гаснещ баща. „Оставам назад и съм доволен от това. Толкова доволен, колкото може да бъде всеки стар глупак. Навярно ще се отдам на пиене. Някоя мръсна отрова на безпаметност, за да потъвам ден и нощ в забрава.

Ненужен повече… Защо усещането за такива неща трябва да е толкова жестоко?“

Загледа се в изстиващия огън и тлеещите въглени, съхранили старите си форми на съчки и клони. Всяко гаснещо огнище беше дом за крехки призраци и светлината на жаравата бе само споменът за живот. Това и нищо…

Внезапно движение го накара да се обърне. Един Домашен меч извика — и Джаен видя как стражите му извадиха оръжия, видя как се стегнаха в плътна редица. А от гората изригнаха тъмни сенки — блесна оголено желязо…

Изумен и невярващ, лорд Джаен издърпа меча си. Втурна се към каретата и заудря с дръжката по вратата.

— Вън! Веднага! Вън!

Слугинята, Ефала, изпълзя изпод впряга, замаяна от съня. Джаен я сграбчи за ръката и я вдигна. Разтърси я.

— Чуй ме — вземи дъщеря ми — бягайте към къщата. Разбра ли ме? Към къщата! — Блъсна я силно към каретата и се обърна рязко.

Домашните му мечове отстъпваха в плътна редица около каретата, откъм страната срещу гората.

Чу как се люшна и отвори вратата зад него. Чу уплашения вик на дъщеря си, докато Ефала я дърпаше навън.

— Отстъпваме! — извика Джаен на Домашните мечове. — Назад към къщата. Назад!

Стражите му оформиха извита линия и заотстъпваха бързо. Джаен погледна през рамо и видя, че двете жени тичат към къщата.

Нападателите връхлитаха. Бяха твърде много.

— Задръжте ги! — заповяда той.

Първата редица на врага стигна до Домашните мечове. Задрънчаха оръжия, засякоха мечове. Двама от стражите му паднаха под напиращата вълна. Другите продължаваха да се бият, сечаха отчаяно по забиващите към тях мечове. Още един падна с разбит череп.

Останалите продължаваха да отстъпват. Лорд Джаен заотстъпва с тях, безпомощно заклещен между бойците си и двете жени, които се мъчеха да стигнат до къщата. Още миг колебание, а след това Джаен изруга, обърна се и затича след дъщеря си и слугинята. Щеше да задържи вратата, ако можеше, макар да знаеше, че това ще е безсмислено.

Андарист не беше построил крепост. Величествен дом и нищо повече. Вратата нямаше да издържи.

Жените се добраха до вратата. Ефала я дръпна и бутна Енесдия вътре.

„Преди съпруга ѝ — не един до друг — зла поличба, обречен брак…“

Мисълта го прониза със спазъма на нелепо чувство за вина.

Нападателите се приближаваха. „Стражите ми са мъртви. Още дванайсет и пак щеше да е същото… О, Крил…“

Стигна до зейналата врата и видя ужасените лица на дъщеря си и слугинята. Погледна Ефала и кимна.

Тя затръшна вратата и Енесдия изпищя.

Джаен се обърна на прага и вдигна меча си.

Изгуби единия кон. Погледа го безпомощно за миг как се понесе надолу по течението с вдигната глава и изпънат врат, а после се вкопчи в гривата на оцелелия и успя да се добере до отсрещния бряг и да излезе на пътя.

Щеше да подходи към къщата от юг. Пътят пред него беше пуст, зората все още едва се прокрадваше в небето.

Чу викове в далечината, а след това — трясък на мечове.

Скоро видя през дърветата новите плочи на покрива на къщата на Андарист, отби от пътя и пришпори коня по откритата ивица, а след това през храстите и в сянката на дърветата. Щом подкара към задната страна на къщата, видя пред себе си разпръснати от двете страни и тичащи фигури. Разбра, че Джаен се е оттеглил в къщата — това бе единственият му избор, защото нападателите бяха десетки.

Очите му се спряха на един затворен с капаци прозорец на долния етаж, вляво от задната врата, и той пришпори коня право към него.

Някой извика — бяха го видели, но нямаше значение. Беше почти стигнал.

Измъкна ботушите си от стремената и се изправи на седлото. В последния миг, когато конят зави, за да не се блъсне в стената, Крил се хвърли напред, с едното рамо надолу и прикрил лицето си с ръце.

Удари капаците и дървото се пръсна.

Треските полетяха след него, докато падаше на пода. Хлъзна се по каменните плочи, скочи, извади меча и се втурна към предната част на къщата. Чу тежки удари по входната врата и трясък на цепещо се дърво. Стаите профучаваха невидими от двете му страни.

Входната врата рухна разбита и Енесдия изпищя.

Крил се хвърли в преддверието… и я видя. Ефала беше извадила кама и стоеше пред господарката си. Изсвистя меч, плоското на оръжието удари ръката на слугинята и изпращяха счупени кости. Друго острие прониза гърдите ѝ, надигна я от пода…

Крил се хвърли напред, пред Енесдия. Дори не видя лицата на нападателите. Мечът му изсвистя, разпра гърлото на мъжа, който беше убил Ефала, изтръгна се и се заби в корема на втория нападател.

— Бягай назад! — извика през рамо. — На коня! Бягай!

— Крил!

Още нападатели нахлуха в коридора.

Някъде вдясно от него, в друга стая, бяха пробили през прозореца.

— Бягай! — изкрещя той отново и се хвърли пред тримата нападатели.

Беше Дурав. Кръвта бе огън в жилите му. Разцепи лицето на един, посече капачката на коляното на друг. Меч се вряза дълбоко в дясното му бедро. Той се олюля и се изтръгна от оръжието. Силата се изля от ранения крак. Крил изруга и залитна. Още връхлетяха към него, жадни да го достигнат. Блокира забиване и усети как мечът му се хлъзна по нечия ръка. А после нещо го удари в слепоочието и светът побеля. Докато падаше напред, два юмрука го посрещнаха в гърдите и го изправиха отново. Погледна и видя двата меча, които го бяха пронизали.

Още едно острие изсвистя и се вряза в шията му.

Видя се как пада в коридора, почти на ръка разстояние от прага, видя и съсеченото тяло на лорд Джаен, видя нахлуващите тежки ботуши. Някой стъпи на ръката му и му счупи пръстите, но Крил чу само звука. Нямаше болка.

Имаше само усилваща се празнота, черна като реката. Зачака да го поеме.

Не се наложи да чака дълго.

Бяха хванали благородничката в една от задните стаи, докато се опитваше да скочи навън през прозореца, и я бяха довлекли в главната зала. Тогава започна насилието.

Когато избутаха Нарад напред — с неокървавения и увиснал в ръката му меч, — жената, която бе тичала с него, се изсмя и рече:

— Този да я довърши! Красавица е, Вафт, и цялата е твоя!

Под грубите подкани на десетина зяпачи го избутаха към камъка на огнището, на който я бяха проснали. Дрехите ѝ бяха разкъсани. На камъка под нея имаше кръв. Устните ѝ бяха разцепени от целувки и хапания, а гладката ѝ доскоро плът беше на синини от длани и пръсти. Той се взря в оцъклените ѝ очи.

Тя срещна погледа му, без да мигне, и не се извърна.

Жената зад Нарад смъкна панталоните му, после го хвана в ръка, за да го възбуди. Изсмя се, подуши го по врата и го натисна да легне върху благородничката.

Той усети как се плъзга в кръв и разкъсана плът.

След като го намести, жената се отдръпна със смях.

Тялото на благородничката беше топло под неговото и въпреки всички отоци — възхитително меко. Пресегна се, за да я притисне до себе си — под воя на другите — и зашепна в ухото ѝ: молеше я за прошка.

Много по-късно му казаха, че е издишала сетния си дъх, докато била под него, и Нарад чак тогава осъзна, че в онази сутрин, върху камъка на домашното огнище, красотата е умряла в ръцете му.

Кадаспала се събуди стъписан. В ума му бе останало ехото от някакъв писък — ужасен сън, който дори не можеше да си спомни. Потърка лицето си, погледна се в смътната утринна светлина и видя, че отеклото му бедро се е подуло — беше два пъти по-дебело от другото. Простена и отново се отпусна на гръб.

Но смътните писъци не заглъхнаха. Изобщо не заглъхнаха.

„Не. О, не, не, не, не…“

Заряза кутиите с бои и четки, успя някак да се изправи и закуцука през вълни от заслепяваща болка към пътя. Опита се да затича, а кракът му се повлече под него и дъхът заизлиза накъсан от гърлото му.

Слънцето се изкатери през дърветата. Кадаспала куцаше по пътя и се чудеше що за лудост го е обзела. Не беше възможно да е чул нещо истинско. Разстоянието беше много голямо — бягал беше вечно по този път. Левги, десетки левги — но не, въздухът все още беше студен от отминалата нощ. Мъгла бе надвиснала над реката като дим.

Едва можеше да върви, още по-малко — да тича.

Когато пред очите му изникна къщата на Андарист, Кадаспала спря. Видя каретата, но конете ги нямаше. Нямаше никакво движение — нито един Домашен меч или слуга.

Закуцука отново напред.

Трупове по земята. Домашните мечове на баща му и други. Виждаше лица, които беше познавал през целия си живот, всички — плоски като най-тънък пласт боя, очите им бледи и празни под клепачите. И навсякъде — зловещите багри на зейнали рани. Когато вдигна ръце към лицето си, усети само изтръпналост, сякаш дори сетивата се бяха отдръпнали.

Пръстите му мушкаха във въздуха.

Входната врата на къщата беше изкъртена.

От Кадаспала излизаше звук. Нечовешки вик, вик от нещо, което пропадаше в яма, в бездна, пропадане в безкрайни дълбини. Викът го обкръжи, поздрави празното утро и безчувствената му светлина, а кръвта по земята правеше сенки под неподвижните тела. Видя отворената врата на каретата и още тела зад нея — още Домашни мечове, още непознати в мръсни дрипи, още зяпнали очи, както винаги зяпат мъртвите очи.

На стъпалата на къщата лежеше мъж, загърнат във фино вълнено наметало, синьо като нощ. Сивата коса бе полепнала от черна засъхнала кръв. Пръстите на Кадаспала заиграха трескаво — резки удари на невидимата четка — и през цялото това време викът продължи, като на погубена душа, душа, пропадаща вечно в бездната.

Прекрачи тялото на баща си, а след това и на Крил Дурав. И видя застиналото, оцапано с кръв тяло на Ефала.

А после застана пред камъка на огнището.

Това не беше тя. Това… нещо. „Не тя. Никога тя. Не знам коя е това. Това не е…“

Лицето беше съвсем сбъркано. Бледите страни, подутите и разкъсани устни. Никога не беше виждал тази жена. Беше зяпнала в тавана. Неволно пристъпи към нея, за да улови този празен поглед. Чу собствения си вой. Наведе се още по-близо, загледан в играта на собствената си сянка, хлъзнала се над лицето ѝ. Най-сетне погледна в очите ѝ.

Пръстите му се свиха като нокти на хищна птица. Пронизителният звук изпълни залата, забушува неистово, остана заклещен в ъглите, изтръгна се и се понесе нагоре към тавана. Набираше сила и се извисяваше, все по-нагоре. Звук, вкусил кръв, звук, надушил ужаса. Той залитна назад и се свлече на колене.

„Енесдия.

Не ме гледай така. Недей…“

Пръстите му се вдигнаха, очите му се взираха в озлочестеното тяло, проснато върху камъка на огнището, и невидимите четки пронизаха.

Очите му. Дълбоко.

Болката беше стъписваща, главата му се отметна, но художникът не можеше да пусне — четките се забиваха все по-дълбоко, прогизнали от червена боя. Викът вече беше писък сред хор от гласове и изригваше от устата му несекващ. Усети как пръстите му се вкопчиха в очите, усети как стискат здраво.

А след това ги изтръгна.

И тъмнината поднесе съвършения си благослов, а той потръпна като в екстаз.

Викът в черепа му затихна и остана само един, самотен и треперещ глас.

„Това е единственият въпрос, който терзае всеки художник, въпросът, на който никога не можем да отговорим. Как рисува човек любовта?“

Четките бяха свършили работата си. Всички богове на цветовете бяха мъртви. Кадаспала седеше отпуснат, стиснал очите си в ръце.

15

— Първи сине, вземи меча в ръцете си.

Келарас стоеше до вратата и не откъсваше очи от великолепното оръжие, което Хуст Хенаралд беше развил. Като че ли разделяше масата, на която лежеше, готово сякаш всеки миг да разцепи света на две. Лорд Аномандър, със загърнатото му в сянка лице, не посегна към меча.

Келарас виждаше командира си — мъжа, когото винаги беше познавал — през черния катран на кожата му. Дългата коса, някога черна, сега беше сребриста, с оттенъка на лъскаво желязо, ала способна да улови в нишките си всеки цвят. Блясъкът на светлината на фенера беше златисточервен и вълнист като вода. Аномандър бавно се наведе напред. Сенките отвътре бяха сини, на самия ръб на мастиленочерното, и начинът, по който падаше косата му, напомняше на Келарас за дъжд или сълзи. Все още се мъчеше да проумее това преобразяване.

Хенаралд заговори отново. Лицето му бе изсечено като от камък, а блясъкът в очите му можеше да е страх.

— Първи сине, недоволен ли си? Мечът е безмълвен, езикът му е откъснат от корена. Ако вие за теб, само ти можеш да го чуеш.

— Чувам го — прошепна Аномандър.

Хенаралд кимна.

— Оръжието очаква само благословията на Майка Тъма.

— Ти няма да видиш нищо — каза Силхас, подпрян на стената срещу Келарас.

Хенаралд поклати глава.

— Тогава ще чуя тази благословия, сър. Или ще я вкуся. Или ще я докосна, като роза, стапяща се на острието, и ще усетя топлина в отдръпването на светлината. Главата ми ще се изпълни с мириса на святото.

— Ще излезеш с кожата на тъмната нощ — каза Силхас.

Лорд Хуст потръпна.

Аномандър се изправи, все още без да е посегнал за оръжието. Обърна се към Андарист.

— Е, братко, какво мислиш за този меч?

Андарист седеше в края на масата като окован. Нуждата му да се махне от града, да поеме по пътя, който щеше да го отведе до жената, която обичаше, бе като пот на тялото му и излъчваше нетърпение, което сякаш пращеше около него. Очите му пробягаха към меча, а след това се вдигнаха към лицето на брат му.

— Аз вярвам в имена, Аномандър. Силата се разгръща на езика. Една дума забива нокти в ума и държи здраво. Но лорд Хуст ни казва, че този меч е без глас. Все пак, братко, твърдиш, че чуваш воя му. Бих искал да знам: с какво име се назовава този меч?

Аномандър поклати глава.

— Никакво. Чувам само обещание за чистота.

— В своята воля той настоява за най-чистата ръка — каза Хенаралд. — Да извадиш оръжие означава да обявиш край на несигурността. Този меч не търпи съмнение във владелеца си. Той е, благородни господа, меч за Първия син на Тъмата. Ако той го откаже, видял слабост или дефект, или усетил зло намерение в ясната му песен, тогава ще го строша и ще разхвърлям парчетата по света. Никой друг няма да владее този меч. Разберете това за този меч: в ръцете на крал той прави тиранин. В ръцете на тиранин прави проклятие. В ръцете на прекършения прекършва всичко, което докосне.

Думите увиснаха в залата като ехо, което не искаше да замре.

Хуст Хенаралд стоеше изправен високо пред Аномандър — привидение от сажди, остри ръбове, белези и петниста кожа — и Келарас си спомни за първата си среща с лорда, когато сякаш желязо се криеше под плътта и кръвта на Хенаралд; когато сякаш го държаха на място извити железни пръти, все още греещи от пещта. При все това Келарас видя страх в очите на стария ковач.

Силхас Руин проговори в натежалата тишина.

— Лорд Хуст, какво сте направили?

— Има едно тайно място — отвърна Хенаралд. — Познато на мен. Познато на някои азатанаи. Има една ковачница, която е първата ковачница. Зноят ѝ е първият зной. Огънят ѝ е първият огън, роден във времето преди Бягащите псета, във времето на Ересал, които отдавна са изчезнали в степите на юг, където джунглите пълзят до незнайни морета. Няма смърт в тези пламъци. Често са тлеели, но никога не са умирали. В тази ковачница бе направено това оръжие. Един ден, знаех — знам — ще бъда отново дете. — Обърна се и впи твърдия си поглед в Келарас. — Не го ли казах, сър?

Келарас кимна.

— Да, милорд, но признавам, не разбрах тогава. Не разбирам и сега.

Хенаралд извърна поглед и сякаш се смали, като поразен от болка от признанието на Келарас — от невежеството и глупостта му. Махна пренебрежително.

— Детето знае прости неща — промълви той почти шепнешком. — Прости чувства, всяко едно от тях — силно, всяко едно — страстно. Всяко едно — искрено в дръзката си увереност, колкото и да е жестоко.

„Лудостта на желязото е. Това оръжие е изковано от луд.“

— Чистота — продължи Хенаралд, изрече думата като вопъл. — Ние не сме готови за нея. Може би никога няма да бъдем. Лорд Аномандър, моля да бъдете сигурен в отговора си на това: чиста ли е Майка Тъма в мрака, който е изпрела около себе си? Мракът чист ли е? Умират ли съмненията там, където са посети? Вечно излинели за светлина, без почва, която да поеме корените им? Кажете ми, ще бъде ли благословията ѝ като на дете?

Аномандър бавно поклати глава.

— Лорд Хуст, не мога да отговоря на тези въпроси. Трябва да ги зададете на нея.

— Не сте ли нейният Първи син?

Свитите рамене на Аномандър издадоха безсилие.

— Какво знаят децата за своите родители?

При тези думи Андарист се сепна — толкова, че столът му изскърца. А след това стана.

— Братя, трябва да се приготвя. Бездруго закъсняхме. Бих искал да стигна до нея във втория ѝ ден на чакане, слънцето да грее високо и всяка сянка да се е отдръпнала. Аномандър, или вземи меча, или го откажи. Бъди прост като дете, точно както каза лорд Хуст, и реши.

— Всяко дете иска, първо и преди всичко — отвърна Аномандър и чак сега Келарас проумя съмнението на господаря си. — Но не всяко искане трябва да се задоволи.

— Давам ви меча — заяви Хенаралд. — Поръчката бе приета, както Келарас ми е свидетел. Сега ви я нося. Всички сме добре наточени на обещания, Първи сине, нали?

— Тогава не бих притъпил ефикасността ви, лорд Хуст. — Аномандър се пресегна и ръката му стисна увитата с кожа дръжка на оръжието.

Силхас плесна Андарист по рамото.

— Видя ли? Свършихме, както бе обещано, о, младоженецо нетърпеливи, тъй че можеш да тръгнеш. Но аз ще трябва да те догоня. Капитан Скара Бандарис е помолил да се види с мен за двайсетина мелеза в двора на пазача.

Аномандър отдръпна ръката си от меча.

— Лорд Хуст, сега ще ви отведа при Майка Тъма и в Мрака тя ще благослови това оръжие.

— Ще ви намеря при портата — каза му Андарист.

Брат му кимна.

— Празек и Датенар ви чакат долу. Бих искал Келарас да е с мен.

— А аз Галар Барас, който ни чака отвън — каза Хенаралд.

Андарист последва Силхас извън залата.

След загадъчната среща между жената азатанаи и Майка Тъма дните и нощите бяха напрегнати. Наносите, оставени от придошлата река, все още зацапваха основите на градските здания, досущ като мръсна длан на древен бог. Десетина граждани се бяха удавили, затворени в мазета или понесени от отдръпващите се течения. Всички рибари, кръстосващи по Дорсан Рил, си бяха заминали — нито една лодка не бе останала в Карканас и разправяха, че горите вече гъмжали от Отрекли се, тръгнали в поход — накъде, никой не знаеше.

В цитаделата цареше объркване и раздор. За висшата жрица Синтара, с избледняла от всякакво здраве и живот кожа, говореха, че била избягала да подири убежище незнайно къде.

Келарас почти нищо не разбираше от всичко това. Имаше чувството, че светът се тресе, подмята ги насам-натам и опората под краката му е несигурна, все едно самите природни закони са станали вече неблагонадеждни. Жречеството беше в хаос. Вярата се превръщаше в бойно поле и мълвата разнасяше приказки за пролята в горите кръв, Отрекли се, избити в колибите им. А през това време, доколкото Келарас можеше да прецени, господарят му не бе направил нищо. „Подготвя сватбата на брат си, както би направил баща, ако бащата все още бе жив. Чака новия си меч, който сякаш не е склонен да държи, още по-малко да използва.

Празек и Датенар се напиват всяка нощ, взимат курви и жрици в леглата си и ако очите им са измъчени — уловени в миг на размисъл, — то тъкмо там се таи ужасната причина и никъде другаде.“

Сега Келарас вървеше със своя господар, с Хенаралд и Галар Барас зад тях, а коридорите изглеждаха влажни и мухлясали, гоблените по стените миришеха на плесен, камъкът под краката му беше хлъзгав. Все едно тресавище се беше надигнало, за да погълне Карканас — водна обсада срещу пръстта и всяка стена подровена под уж твърдата повърхност.

Слуховете, кръжащи около легиона на Урусандер, бяха, според капитана, най-обезпокоителните от всички. Цели части бяха напуснали гарнизоните си и разформировани отряди бродеха в земите наоколо. Хун Раал беше напуснал Карканас през нощта и местонахождението му беше неизвестно.

„Когато верите хванат нож, всеки бог трябва да обърне гръб.“

Никога не се беше замислял много за Отреклите се. Бяха хора от горите, реките и обрулените голи хълмове. Кожата им беше с цвета на земята, на която клечаха, очите им бяха с мътния цвят на потоци и блата. Бяха плашливи и необразовани, затънали в суеверия и загадъчни тайни ритуали. Не можеше да си представи, че са способни на заговора да се внедрят, който им се приписваше сега.

Приближаваха се към Залата на Нощта. Въздухът в коридора бе странно студен и вмирисан на глина.

— Наистина е обременена — каза Хенаралд зад тях.

Аномандър вдигна ръка и спря. Обърна се към лорд Хуст.

— Това е безразличие, сър.

— Никаква почит, отдадена на камък и път? Дори когато водят към нейната особа?

— Никаква от нея — отвърна Първият син, загледан в Хенаралд и увитото оръжие в ръцете му.

— А храмовете ѝ?

— Жреците и жриците ги познават добре, сър, и чрез нощни стонове и буйства ги освещават със своето рвение. Ще трябва да ги попитате пряко за степента на техния успех.

— Първи сине, тогава, изглежда, сме изпаднали в смут.

— Милорд, къде е местонахождението на легиона Хуст?

Хенаралд примига, изненадан от въпроса на Аномандър.

— На полето на юг, Първи сине.

— Кога за последен път получихте вест от тях?

— Командирът потегли от Ковачница Хуст преди няколко дни. — Обърна се към Галар Барас. — Ти не присъстваше ли на заминаването ѝ, Галар?

Младият мъж изведнъж се смути, но кимна.

— Да, милорд. Торас Редоун пътува към легиона, но без да бърза. Тогава все още не се беше задала никаква неприятност на хоризонта.

Погледът на Аномандър се задържа за миг върху Галар Барас. След това той се обърна и тръгна отново.

Келарас побърза да го настигне и чу как Хенаралд заговори на Галар Барас зад тях.

— Когато приключим тук, лейтенант, ще препуснеш бързо до легион Хуст.

— Слушам, сър. А каква вест да им отнеса?

— Вест? Животът в града да не би да ти е изпил ума? Вслушай се добре в думите ми, щом си решил да не слушаш Първия син. Изправени сме пред гражданска война, лейтенант. Майка Тъма призовава легион Хуст. Кажи на командир Торас Редоун следното: везните са се наклонили и Урусандер стъпва слепешком, но всяка негова стъпка е тежка. Тежестта на Хуст би трябвало да го разколебае и може би да му даде миг за размисъл и преоценка.

— Не е Урусандер — заяви Аномандър, без да се обръща.

— Простете, Първи сине, но само мъжът, който добре познава бойния си кон, отпуска юздите му — изсумтя Хенаралд.

— Ако Хун Раал е боен кон, лорд Хуст — отвърна Аномандър, — тогава се молете ботушите на Урусандер да стоят здраво на стремената, защото наистина язди слепешком.

Стигнаха до вратите и Аномандър отново спря.

— Лорд Хуст, така е, както каза моят брат Силхас. Силата ѝ е такава, че няма да напуснете залата същият човек, който ще влезе.

Хенаралд сви рамене, но това не прикри съвсем безпокойството му.

— Кожата ми твърде дълго е наточвана на желязо и възраст, сър, за да ме накарате да съжаля за няколко нови петна.

— Изобщо не говорех за петна, сър.

Старецът вдигна рязко глава, сякаш оскърбен.

— Трябва ли да се боя от вярата на прага ѝ, Първи сине?

— Тук — повече от всякъде, лорд Хуст.

— По-добре изобщо да не бях приемал — изхриптя отчаяно Хенаралд, но очите му блеснаха, щом се спряха на меча в ръцете му. — Виждате ли как държа това, все едно е дете? Без да помисля дори, издавам страха на един баща, а вие смеете да оспорвате вярата ми? Обезсилен съм като мъж и твърде късно е да оспоря това раждане, тъй че трябва да направя всяка следваща стъпка като осъдена душа. Галар Барас, ще понесеш ли тежестта на един старец на този праг?

— Не, сър, но ще понеса силата на волята на моя лорд и няма да се огъна лесно.

Хенаралд въздъхна.

— Както бъдещето носи миналото, тъй синът носи бащата. Дали ще пресече това бреме меч като този, питам се?

Аномандър изглеждаше потресен от тези думи. Но замълча, обърна се и посегна към бравата.

Когато Силхас Руин, дошъл иззад капитана, сложи ръка на гърба на Скара Бандарис, той трепна и бързо отстъпи встрани. Като видя кой е зад него, се отпусна и се усмихна.

— А, приятелю, прощавай. Тези кутрета ръмжат и се дърлят цяла сутрин и нервите ми са изопнати. Още по-лошо, трябва отново да се уча на дворцови маниери, защото твърде дълго бях сред войници и грубият им нрав е полепнал по мен като пътна прах. Така че ме намираш не във форма.

Силхас кимна към двора.

— Виждам добре причината за плашливостта ти, Скара, и вече се боя, че бълхите са те налазили, тъй че изобщо съжалявам, че те доближих.

Скара се засмя.

— Още не, Силхас, още не. Но разбираш защо копнея час по-скоро да приключа с тия смрадливи подопечни. Още по-лошото е, че никой тук в Цитаделата не иска да вземе каишките.

— И затова ме молиш настойчиво за съпричастие по въпроса. Разбирам отчаянието ти.

— Никоя преценка не би могла напълно да измери отчаянието ми, Силхас. Кажи ми, подозираше ли изобщо, че джелеките ще отстъпят на настояването ни с тези заложници?

— Някой самодоволен посредник го е помислил за хитър отговор, несъмнено — разсъди Силхас и погледна накриво мръсните ръмжащи хлапета в двора. — Бих се обзаложил, че сега се вози на тежко натоварен фургон из хълмовете.

Скара изсумтя и отвърна:

— Такава измяна заслужава преследване с кучета и да се моли на колене заради наглите си предложения, та дано проявя милост.

— Писарите ще довършат нас рано или късно, Скара, с числа в колона и изрядни списъци на съдби, и в този ден ние с тебе ще бягаме с вой по петите ни и няма да има ни едно цивилизовано място, където да скрием горките си души.

Скара кимна съгласен.

— И ще паднем под тъмни небеса, един до друг.

— Само заради приятелството приемам с охота такъв край.

— И аз, приятелю. Но наречи се, ако можеш, моето спасение тук, и ще изпитвам вечна благодарност.

— Внимавай, Скара. Вечността има зъби. — Скръсти ръце и се подпря на един от стълбовете на колонадата около двора. — Но имам едно сладко решение за теб, в което чувам ехото на стари лудории и жестоки шеги от времето ни в походи и нощите ни пред битка. — Усмихна се, като видя как очите на приятеля му блеснаха с разбиране, а после кимна и продължи: — Казват, че фамилното му имение е голямо и просторно, диво по краищата, както подобава на отдалеченото му положение, а предвид предстоящия му брак с твърде красива и твърде млада жена, какво пък, мисля, че скъпият Кагамандра Тюлас ще е въодушевен от предизвикателството да опитоми тези пъклени хлапета.

Скара Бандарис се усмихна.

— След като си няма свои, защо не? Какъв по-добър подарък можем да му поднесем, за да отпразнува брака си! С радост се прекланям пред твоя гений, Силхас. Какво пък, тепърва ще съживим стареца!

— Е, да се надяваме, че новата му невяста ще свърши тази работа.

— А аз тук дълго размишлявах какъв дар да поднеса на стария ни приятел за сватбения ден — каза Скара. — Помислил бях за канапе, удобно за дремките му, от които несъмнено ще има нужда много в първата любовна седмица или две.

Силхас се засмя.

— Щедър си, че броиш седмици, а не дни, приятелю.

— Като негов приятел, бих ли могъл да съм по-малко щедър?

— Не по-малко, несъмнено. Вече съжалявам, че се отказа от канапето.

— Нямаше да оцелее при двайсет кутрета, дъвчещи краката му, а не бих могъл да му поднеса дар, който толкова лесно ще се съсипе. Ужасно би било да го натъжа и да го накарам да се чувства виновен. Би могъл да започне старателно да ме отбягва, а това не би ме зарадвало.

Силхас кимна.

— Наистина ни липсва ведрият му нрав, Скара.

— Като стана дума за ведрост — каза Скара и го изгледа, — виждам, че кожата ти още се съпротивлява на милувката на Майка Тъма.

— Нямам отговор на това, приятелю. Коленичих редом с братята ми, тъй че ѝ дадох обета си за вярна служба.

— И не те гложди съмнение?

Силхас сви рамене и извърна поглед.

Най-сетне Скара наруши мълчанието.

— Казаха ми, че Кагамандра сега язди към Карканас.

— И аз го чух. Заедно с Шаренас.

— Бас, че не се е възползвал от чаровете ѝ, Силхас?

— Ако ви трябва монета, достатъчно е само да помолите, сър. Хитрувате и с това излагате на риск приятелството ни.

— Тогава оттеглям баса си веднага.

— Кажи ми… — Силхас кимна към заложниците джелеки. — Виждал ли си ги вече да се превъплъщават?

— Да, и очите ми засмъдяват от мръсната пара. Ще са страховити зверове в зрелостта си и не си въобразявай, че не са умни…

— Не бих, след като виждам как ни поглеждат още сега.

— Мислиш ли, че Кагамандра може да ги опитоми?

Силхас кимна.

— Да. Но колкото и забавно да е за нас да разсъждаваме за изражението на Тюлас при получаването, признавам, че мислих доста над твоята дилема и вярвам, че само Кагамандра би могъл да накара тези хрътки да вървят по петите му. Всъщност дори би изпитал огромна гордост от това.

— Дано тогава да се върне при нас оживен и чудото да стане двойно.

— Наистина ще е дар, подобаващ за този жест — отвърна Силхас и се отдръпна от колоната. — Е, трябва да се върна при братята ми. А ти, Скара?

— След като вече имаме решение тук, мога да оставя войниците си да надзирават кутретата до пристигането на Кагамандра. След като напиша ценното си послание до него, ще препусна на север при бойците от частта ми, които оставих в леса. Оттам ще се върнем в гарнизона си.

Силхас го изгледа и попита:

— Чул ли си, че другите части са се раздвижили?

Скара се намръщи.

— Дори спорих с Хун Раал, преди да тръгне оттук. Силхас, казвам ти: не искам да имам нищо общо с това. Разбирам, че това преследване на Отреклите се е само повод да се вдигне легионът на Урусандер. Каузата е недостойна.

— Не Отреклите се са търсената кауза, Скара.

— Много добре знам това, приятелю. И няма да излъжа, като ти кажа, че тук са в ход основателни недоволства. Но такива неща не могат да се решават с меч и вярвам, че лорд Урусандер е съгласен с мен.

— Бъди много внимателен тогава — каза Силхас и отново потупа приятеля си по гърба. — Боя се, че Урусандер е като слепец, воден по непозната пътека, а този, който го води, има зла амбиция в сърцето си.

— Няма да последват Хун Раал — заяви Скара.

— Не и съзнателно, да.

Капитанът го изгледа въпросително, после присви очи.

— По-добре да напиша онова писмо. Може би ще се срещнем на северния път извън портите.

— Бих се радвал, приятелю.

Точно тогава две от кутретата се счепкаха — блеснаха зъби и се разхвърча козина.

Лейди Хиш Тула седеше в кабинета на резиденцията си в Карканас и размишляваше над писмото, което държеше. Мислите ѝ се върнаха към деня, в който за последен път беше видяла тримата братя, и към притеснението, когато се беше натрапила в скръбта им при гробницата на баща им. Дъжд беше валял този ден и тя бе намерила подслон под едно дърво, докато облаците отминат. Спомни си лицето на Аномандър, с втвърдените му черти в сравнение с онова, което бе познавала, докато споделяше леглото му. Младостта беше гъвкава, кожата гладка и ъглите смекчени, както се полагаше за спомен от по-щастливи времена. Но в онзи ден, с дъжда, който капеше по останалото без защита лице, ѝ се беше сторил по-стар от нея.

Не беше самолюбива. Собственото ѝ отражение винаги предизвикваше в нея странно суеверие и беше склонна да избягва мигове, в които би могла да улови образа си в огледало или размътено над замислени води: като призрачна сянка на някоя досущ като нея изглеждаше образът, заживял свой успореден живот, в който невидимите тайни се разкриваха и всички въображаеми сцени се сбъдваха. Страхът ѝ беше да не би да открие в себе си недостойна завист заради онзи друг живот. Най-смущаващото от всичко според нея бе да срещне погледа на онази загадъчна жена и да види в онези състаряващи се, измъчени очи личното си множество загуби.

Писмото затрепери в ръцете ѝ. Мъже като Аномандър заслужаваха да остават непроменими или поне така беше вярвала винаги и искаше да се придържа към тази вяра, сякаш тя можеше да опази миналото, което бяха споделили. Слухът за преобразяването му под влиянието на загадъчната сила на Майка Тъма я плашеше. Нямаше ли достатъчно тъмнина вътре в тялото? Но всъщност само споменът не се променяше, от времето преди войните, и макар той да я измъчваше в последно време, беше достатъчно благоразумна, за да не вини никого освен себе си.

Как щеше да го види този път? Какво можеше да каже в отговор на тази лична покана от един стар любовник да бъде до него на сватбата на брат му? Лицето му се беше втвърдило, опълчвайки се дори на мекото обещание на дъжда. А сега щеше да се яви пред нея като затворен в себе си човек, настръхнал и отчужден.

Боеше се, че жестът му е израз на съжаление, и се срамуваше от слабостта си пред него.

Слугите долу бяха улисани в чистенето на тиня и смет от потопа. Писмото, което държеше, беше отпреди няколко дни и все още не бе отговорила, а това само по себе си беше неучтиво и никакви наводнения не можеха да бъдат оправдание за мълчанието ѝ. Но може би той вече бе забравил за предложението си. В Цитаделата беше имало вълнения. Като Първи син, той вероятно се чувстваше затруднен от обстоятелствата дотолкова, че вниманието му да бъде отвлечено дори от сватбата на брат му. Всъщност не беше невъзможно да си представи, че ще закъснее за сватбеното тържество и ще потърси само прошка в очите на Андарист. Една жена под ръка с Аномандър в такъв момент обещаваше само неудобство и почти нищо друго.

Насроченото време наближаваше. Тя имаше да свърши още много неща тук в къщата. Всички складове в мазетата бяха съсипани и наводнените помещения се бяха превърнали в блато от подпухнали гниещи храни и малки космати телца на мишки, които се бяха удавили или затънали в тинята. Нещо повече, в деня на потопа старата баба на личната ѝ слугиня беше умряла, може би от паника пред нахлуващите тъмни води в спалнята ѝ, тъй че във въздуха в стаите долу витаеше скръб, а опечалената слугиня заслужаваше утешение.

Но вместо да се заеме с всичко това, ето, че седеше в кабинета си, облечена не както подобава за господарка на къщата, нито в изящно женствения тоалет, подходящ за присъствие на сватбено тържество. Беше облечена като за война. Бронята ѝ беше чиста, щавената кожа — гъвкава и лъсната до блясък. Всички бронзови нитове бяха на мястото си и всеки блестеше като излъскан скъпоценен камък. Всяка катарама и тока беше в изрядно състояние. Оръжието на кръста ѝ беше великолепен иралтански меч отпреди четири столетия, тачен заради честната му служба. Лежеше в ножница от лъскаво черно дърво, обковано със сребро, с ефес също от сребро, излъскан от вътрешната страна от непрекъснатия допир до прасеца ѝ.

На гърба на близкия стол я чакаше наметалото ѝ, тъмносиньо с висока яка в кремав цвят. Ръкавиците на писалището пред нея бяха нови, с железни шини, които преминаваха в пластини при китките. Маншетите оставаха твърди, но слуги бяха обработили пръстите и дланите, за да са гъвкави.

Долу на двора един коняр държеше юздите на бойния ѝ кон в очакване да се появи.

В това можеше да има обида и тя отново си представи коравото лице на Аномандър и гневното на Андарист зад него. Въздъхна, остави поканата на писалището, стана и тръгна към наметалото си. Заметна го на раменете си, затегна токата на гърлото си, а след това взе ръкавиците и закрачи към съседната стая.

Старецът, който стоеше пред нея, имаше болен крак, но беше отказал предложения му стол. Момчето зад него спеше дълбоко на един диван, все още в дрипите си и покрито с мръсотия като втора кожа. Тя погледа детето още за миг, преди погледът ѝ да се спре на Грип Галас.

— Понякога съм се чудила какво е станало с теб — заговори тя. — Аномандър отвръща на лоялността с лоялност, а твоята беше безукорна. Справяше се добре, когато трябваше с господаря ти да останем насаме, докато бяхме заедно. Дори отвличаше вниманието на баща му, когато се наложеше.

Погледът в очите на Грип се смекчи сякаш от спомена, но старият мъж бързо се овладя.

— Милейди, господарят ми намери други приложения за мен, във войните и след това.

— Господарят ти е изложил живота ти на риск, Грип, след като това, което наистина заслужаваше, беше спокойна пенсия в хубава селска къща.

Старецът се намръщи.

— Описвате гробница, милейди.

Момчето не се беше размърдало при разговора им. Тя го огледа отново.

— Казваш, че носи писмо?

— Да, милейди.

— Знаеш ли съдържанието му?

— Крайно сдържан е за него.

— Сигурна съм, но спи като умрял.

Грип сякаш посърна.

— Загубихме коня в реката. Едва не се удавихме и двамата. Милейди, той не знае, но писмото, което носи в тенекиената си тръба, вече е нечетливо. Мастилото се е размило и зацапало и нищо не може да се направи. Но печатът на пергамента е оцелял и със сигурност е от вашето имение.

— Сукул, несъмнено — разсъди Хиш Тула. — От рода на Корлас ли е?

— Така трябва да разбираме, милейди.

— И е за Цитаделата?

— За Децата на Нощ, милейди.

— Всичките деца са пораснали.

Грип не отвърна на това.

Погледите им се засичаха от време на време и Хиш бе доловила странна свенливост в очите на Грип. Зачуди се над това.

— Милейди, момчето настоя първо да намерим вас.

— Така разбрах и аз.

— Докато аз щях да предпочета да отидем направо при господаря ми.

— Но отстъпи.

— Той е знатен, милейди, а задължението ми беше да го опазя по пътя. Храбрец е и не се оплаква от трудностите. Но плаче за умрелите коне.

Тя се усмихна.

— Както едно дете на Нимандър направи веднъж, преди много време. С твоя кон, доколкото помня. Счупен преден крак, нали?

— Скок, който онова дете изобщо не трябваше да опитва, да, милейди.

— С цената на живота на коня ти.

Грип извърна поглед и вдигна рамене.

— Казва се Орфантал.

— Неприятно име — отвърна тя. След това отново улови странното изражение на сбръчканото лице на Грип и се намръщи. — Имаш ли да ми кажеш нещо?

— Милейди?

— Никога не съм била толкова гневлива, че да те карам да се притесняваш. Кажи каквото ти е на ума.

Той сведе очи.

— Простете, милейди, но е хубаво, че ви виждам отново.

Нещо стегна гърлото ѝ и тя почти посегна да го погали по лицето, да покаже, че обичта му не е нежелана, а всъщност е взаимна, но нещо я задържа. Вместо това каза:

— Този твой крак всеки момент ще рухне. Настоявам да повикаме лекар.

— Заздравява, милейди.

— Ти си един упорит старец.

— Времето ни е кратко, ако ще се срещаме с тях.

— Виждаш ме, че съм готова, нали? Е, добре, хайде да занесем тази неприятна новина на господаря ти и да понесем доколкото можем гнева на Андарист за войнственото ни натрапничество. Момчето ще поспи тук междувременно.

Грип кимна.

— Беше лош късмет, сигурен съм, а не опит за покушение. Момчето в края на краищата не е от голяма стойност за никого.

— Освен мъртво на пътя — отвърна тя. — Нежеланото дете като доказателство за нежелан раздор в кралството. Ще ми се да имахме друго име за него. Хайде, ще пояздим до портата на Цитаделата.

Галар Барас не виждаше нищо, но усещаше, че Хенаралд все още стои до него. Тъмнината в Залата на Нощта беше убийствено студена и същевременно странно сгъстена, почти задушаваща. Взрян напред в мрака, чу как лорд Хуст рязко си пое дъх.

Миг след това прозвуча тих женски глас, толкова близо, че Галар почти усети дъха му на лицето си.

— Възлюбен Първи сине, каква е ползата на благослова ми в това?

Аномандър отговори, но Галар не успя да долови откъде идват думите или къде стои той.

— Майко, щом ние сме само твои чеда, то и нуждите ни остават прости.

— Но не и лесни за удовлетворяване — отвърна тя.

— Не е ли чистотата добродетел?

— За добродетел ли ще говориш сега, Първи сине? Подът под стъпките ти е твърд и би трябвало да се осланяш на това.

— Докато се препъна, Майко.

— И мислиш, че този меч ще облекчи съмненията ти? Или благословията ми ще ти послужи в това?

— Като острие, хлъзгащо се в ножница, Майко, бих искал да имам и двете.

Майка Тъма помълча за миг, след което отрони:

— Лорд Хуст, а вашите мисли за добродетелта?

— Знам за добродетели — отвърна Хенаралд, — но се боя, че мислите ми за тях не са по-добри от хрътки, хапещи петите им, за да получат само ритник в отплата.

— Но упорити остават… тези мисли?

Сумтенето, с което отвърна Хенаралд, можеше да е одобрителен смях, но Галар не беше сигурен.

— Майко Тъма, позволявам си да допусна, тук и сега, че най-прекрасните добродетели са тези, що разцъфват невидими.

— Моят Първи син, уви, крачи не през градина, а по твърд камък.

— Ботушите му кънтят в очакване, Майко Тъма.

— Точно така.

Галар чу разочарованото съскане на Аномандър.

— Ако сте открили нови сили, Майко, то моля да знам за тях. Ако не във форма, то в ухание. В това ваше владение, толкова подобно на пустота, жадуваща да бъде запълнена, всички ние очакваме осъществяването на нашата вяра.

— Не мога да не отстъпя пред желанията ти, Първи сине. Колкото повече разбирам този дар на Тъмнината, толкова повече проумявам, че отказът му е необходим. Рискът, вече съм убедена, е да не бъде оковано онова, което не трябва да бъде оковано, и да не бъде закрепено на място онова, което трябва да е свободно да странства. В края на краищата в мярата на всяка цивилизация странстването трябва един ден да свърши. А свърши ли то, свършва и едно непроменливо бъдеще.

— Ако нищо не се променя, Майко, тогава надеждата трябва да умре.

— Лорд Хуст, бихте ли нарекли мира добродетел?

Галар усети как старецът до него помръдна неловко и подозираше, че мечът е натежал в ръцете му.

— Моят мир е мир на умората, Майко Тъма.

— Отговор на старец — промърмори тя без присмех или упрек.

— Аз съм старец — отвърна Хенаралд.

— Следва ли да смятаме умората за добродетел тогава?

— О, простете ми, Майко, този старчески отговор. Умората не е добродетел. Умората е провал.

— Дори ако печели мир?

— Това е въпрос за младите — рече Хенаралд и тонът му прозвуча язвително.

— Един ден, Хуст Хенаралд, ти отново ще бъдеш дете.

— Тогава ме запитайте отново, Майко Тъма. И дойде ли това време, ще ви дам простите отговори, които търсите, така, както са видени от един прост свят, от един живот, живян простичко, така, както само дете може да живее, където един въпрос може да се зарее още преди да е заглъхнало ехото на изричането му. Попитайте детето и то сигурно ще ви благослови в името на невежествения мир.

— Първи сине — каза Майка Тъма, — в Куралд Галайн има война.

— Дайте ми разрешение да взема меча, Майко.

— В мое име? Не.

— Защо не?

— Защото, скъпи сине, аз съм цената. Какво се стремиш да защитиш? Моята неприкосновеност? Аз владея притъпените ѝ граници. Моята добродетел? Този кон е избягал и дори кучетата са престанали да вият. Моята святост? Познах живот на кръв и плът, и не толкова отдавна, че да го забравя. Все едно, признавам, че не разбирам самото понятие святост. Къде се намира святото, освен у всеки един от нас, и кой може да го намери у когото и да е друг, след като не могат да го намерят в себе си? Тщеславие е да гледаш навън, да търсиш другаде и да мечтаеш за по-добри светове извън този. Вечно на ръка разстояние, докосваш го с върховете на пръстите си, и как се протягате всички вие, и как копнеете всички! Аз съм цената, Първи сине. Пресегни се към мен.

— Няма ли да благословите този меч тогава?

— Скъпи Аномандър, оръжието е благословено в сътворяването му. Очаква те в треперещите ръце на лорд Хуст, за когото тази умора не е нито мир, нито добродетел. Крайно неспокойно дете е този меч.

— Майко — рече Аномандър. — Къде е заминал Драконъс?

— Иска да ми поднесе дар — отвърна тя.

— Изглежда, само това прави.

— Негодувание ли чувам, Първи сине? Внимавай. Драконъс не е твой син и следователно не подобава да е твоята цел в тези неща. Макар да няма обща кръв помежду ви, той все пак е мой и изцяло мой. Както и ти.

— Прекалявате — изхриптя гласът на Аномандър. — По титла ви наричам тъй, както искате от мен, но не сте ми майка.

— Тогава измий тъмнината от кожата си, Аномандър Пурейк.

Студеният ѝ тон прониза Галар Барас. Чу как болезнено изохка Хенаралд. Галар се приближи към него, усети допир и посегна да поеме меча от отмалелите ръце на господаря си. Щом оръжието се отпусна с цялата си тежест на дланите му, Галар изпъшка — все едно държеше наковалня.

Хенаралд се смъкна на колене до него и затрепери неудържимо.

Аномандър заговори:

— Лишена от святост, изгубена за добродетелта и в неведение за всичко, що е свято. Що за кауза си ти?

— Ако искаш да ме потърсиш, вгледай се навътре.

— Може би това удовлетворява жреците, Майко, и теб, да гледаш как трепкат перата им по хартията и пергамента в жалко подобие на полета на твоите фантазии. Но аз съм воин и ти ме назначи за твой защитник. Дай ми нещо, което да защитавам. Не ми казвай кои са враговете ми, защото вече ги знам добре. Не ме съветвай за стратегии, защото това е моята градина и е поддържана добре. Не допирай устни до никое знаме, което вдигам, защото цялата чест е във воина до мен и моят оброк е към него или нея. Дай ми кауза, за която да се боря, Майко, и да умра, ако потрябва. За вяра ли ще воюваме? Или ще се сражаваме в името на справедливостта, или срещу неправдата? Меч, който поразява демоните на несправедливостта? Кампания, която да спаси безпомощните, или просто техните души? За храна на масата ли се бия? За сух подслон и топло легло? За блясъка на свободата в очите на едно дете? Назови цената си, ако трябва, но дай ми кауза.

В залата се възцари тишина.

Галар се сепна, чул тихата ругатня на Аномандър — близо до него — и усети как ръце подхванаха меча, а след това го издърпаха от ръцете му, лек като тръстика.

Стъпки на ботуши прокънтяха зад него, вратата изведнъж се отвори и бледа светлина се разля по каменния под около краката му. Обърна се и видя Келарас, чиято кожа бе попила дъха на нощта, да залита след господаря си, докато Аномандър излизаше от залата.

Галар се наведе и помогна на Хенаралд да се изправи.

Старият мъж изглеждаше почти в безсъзнание. Бе затворил очи, главата му се люшкаше, а слюнката, увиснала от устата му, бе замръзнала на висулка.

— Какво? — прошепна лорд Хуст. — Какво стана?

„Не знам.“

— Свърши се, милорд.

— Свърши се?

— Мечът е благословен, милорд.

— Сигурен ли си?

Галар помогна на Хенаралд да прекрачи прага, а после се пресегна и затвори вратата. Огледа се и видя, че Аномандър и Келарас вече са се отдалечили по коридора.

— Всичко е наред — увери той лорд Хуст.

— Детето… детето…

— Той го има, милорд. В ръцете му е. Има меча.

— Отведи ме вкъщи, Галар.

— Да, милорд.

Старецът, комуто помагаше, не беше старецът, когото бе довел в Залата на Нощта. И в това свое осъзнаване Галар нито за миг не помисли за абаносовия цвят на кожата на Хенаралд.

Една уморена от живота душа копнееше за жалък край. Райз Херат се заизкачва към кулата, убежището му, от което единственото бягство бе надолу и чиято височина смаляваше цели животи до петънца, пълзящи по далечни улици като насекоми в цепнатините между каменни плочи. По-рано този ден беше вървял по тези улици, скитал се беше из зацапания Карканас и неговите неспокойни тълпи. Вглеждал се беше в стотици лица, наблюдавал беше хора, криещи се от поглед или присвити до приятели и близки, като в същото време гледаха с подозрение всеки непознат, дръзнал да извърне поглед към тях. Видял беше самодоволно богатство, носено като скъпи наметала на неуязвимост, и беше видял в тези лица упоритото криене на неща, които не можеше да се скрият. Видял беше уличната бедност, фигури като клюмнали и опърпани знамена на лош късмет и провал, макар за всички други този лош късмет сам по себе си да беше провал. Видял беше проблясъци на завист и злоба в премрежени погледи. Чул беше смях толкова силен, че да привлече вниманието на другите, и бе разпознал в него неувереното перчене — онази детинска нужда за внимание като корен на тръстика, нуждаещ се от вода — но никаква увереност не израстваше права и дръзка от такива неща и очите винаги го издаваха с безсмисления гняв и готовото предизвикателство.

А онези редки жестове на разпознаване и доброта — те приличаха на останки от някой по-добър век. Модерният образ беше безразличието и самовглъбеността и всяко лице носеше маска на невъзмутимост и циничен песимизъм.

Райз беше историк, който не записваше нищо, защото историята не беше в минали векове, не в позлатени или патинирани векове. Не беше връщане към минало или неопровержимо възпоминание. Не беше редове, надраскани по пергамент, или истини, попили дълбоко в хартията. Не беше нещо мъртво, към което да посегнеш назад, да събереш трохите, които окото ще улови, и да изметеш всичко друго от масата. Историята не беше игра на състоятелност спрямо несъстоятелност или на строго преподреждане на убеждения, скроени и прекроявани. Нито беше аргумент, нито обяснение, и никога оправдание. Райз не пишеше нищо, защото за него историята беше настоящето и всяка подробност носеше собствената си история, пуснала корени в древността. Не беше нищо повече от непоколебимо признание на неутолимия глад на живота за всеки миг, като изригване на настоящето, отпращащо вълни в миналото и в бъдещето.

Ето защо не виждаше нищо, което не беше виждал преди и нямаше да вижда отново, докато го отнесеше смъртта, като спусне най-сетне капаците за отегчения му взор над злобната пъстра гмеж.

Отвори капака на шахтата и се изкачи на напечения покрив. Дори самотата беше илюзия. С шума на уличната врява, с гъмжащия живот в призрачните обиталища на паметта, вътрешният му глас ломотеше несвързано и несекващо и можеше да го измъчва дори в съня. Не му беше трудно да си представи Цитаделата долу като продължение на онзи хаос, с жреците, дебнещи вярата като ловци на плъхове, с лъжците, сеещи своите семена под смъртно бледата светлина на свещи във всичките стаички, толкова тесни за техните амбиции, и със събирачите на слухове, които ги вадеха от плитчините като от мрежи, хвърлени във въздуха.

Ако историята не беше нищо друго освен живеещото в настоящето, то тъкмо нейното безредие обричаше играчите на това главоломно пропадане в безпътицата. Всяко обещание на бъдещето се оказваше недостижимо. Нито едно не се превръщаше в нещо плътно и реално. И никой не градеше мостове, по които да се мине.

Загледа се в реката, лъкатушеща през Карканас, и я видя като метафора на настоящето — едва ли оригинална идея, разбира се — освен че в неговите очи беше неизмеримо пълна, с плуващите и давещите се, с труповете и с онези, които едва се удържаха на повърхността, всички завихрени във въртопите на непредсказуеми течения. Мостовете, достигащи бъдещето, където цареше справедливост, надежда и благодатен живот, тъй топло загърнат в хармония, се издигаха високо, отвъд досега на всички смъртни, и той можеше да чуе риданията, докато потокът носеше човешката гмеж под тези мостове, през и извън хладните им сенки, които сами по себе си бяха илюзорни като обещания.

Тези сенки не можеше да се преминат. Тези сенки не предлагаха опора за ръката, нито здрава твърд за стъпалото. Всъщност не бяха нищо повече от вечен спор между светлина и мрак.

Можеше да се хвърли от тази кула. Можеше да стъписа невинните непознати долу на двора или на улицата, или дори на моста, водещ към Цитаделата. Или можеше да изчезне в дълбините на Дорсан Рил. Краят на един живот отпраща вълни през тези, които остават. Може да са огромни или нищожни, но в схемата на тази живееща история повечето остават едва забелязани.

„Всички ние сме паузи в историята, мигновено поемане на дъх в устрема, а когато си отидем, тези дихания се вливат в хора на вятъра.

Но кой слуша вятъра?“

Историците, реши той, бяха също толкова глухи, колкото всички други.

Една уморена от живота душа копнееше за жалък край. Но същата тази душа в своя край копнееше за всичко, което беше минало, и така оставаше заклещена в настояще, изпълнено със съжаления. „От всички падания, обещани ми от този покрив, ще взема реката. Винаги и всякога реката.

И може би, един ден, ще вървя в сенките.“

Загледа се към димната мъгла над гората отвъд града, към вдигащите се към небето мръсни стълбове, разкривени като помитани от вятъра дървеса. Този вятър охлаждаше всяка сълза, потекла от очите му, а след това с хиляда дихания пресушаваше всяка от тях.

Мисълта му отново се върна към разговора, от който току-що бе избягал, далече долу в една осветена от свещи зала. Като свидетел беше само странична добавка, обичайното за всички историци. Прокълнат да наблюдава и отново прокълнат да разсъждава над смисъла на всичко наблюдавано. Такава позиция внушаваше чувството за превъзходство и досадна вътрешна непогрешимост на хладно отчуждение. Но той съзнаваше, че това е горчивата самозаблуда на един уплашен глупак: да си въобрази, че не може да бъде принуден да кърви или да плаче, или дори загуби живота си, когато течението забушува от ярост.

Имаше хиляди решения и всяко от тях бе на ръка разстояние, но волята беше обърнала гръб и никакво насърчение или заплаха нямаше да я върне.

— Загубили сме една трета от нашите братя и сестри — бе заявил Седорпул на влизане в залата и свещите бяха склонили пламъчетата си с появата му — не в предвестие за думите му, със сигурност.

Висшата жрица Емрал Ланеар стоеше съкрушена. Лицето ѝ бе изпито, очите — хлътнали и заобиколени от тъмни кръгове. Силата на титлата и високият ѝ сан бяха пометени заедно с вярата ѝ и всеки жрец и жрица, изгубени в полза на Синтара, явно я поразяваха като лична измяна.

— Каузата ѝ не е тази на Отреклите се — каза след това Седорпул и малките очи на кръглото му лице я погледнаха мрачно. — Можем да сме сигурни в това, висша жрице.

Райз Херат все още не можеше да проумее физическото преобразяване сред децата на Майка Тъма в Цитаделата, това раждане на андии, което продължаваше да се разпростира като петно между избраните ѝ. Нощта вече не заслепяваше, нито скриваше нещо от погледа. „И все пак продължаваме да вървим пипнешком.“ Винаги беше вярвал, че е господар на собственото си тяло, освен онези прищевки на болест или рана, които могат да засегнат човек във всеки момент. Не беше усетил докосването на Майка Тъма, но това, че го бе направила свой, не можеше да се отрече. Никакъв избор не бе имало по въпроса. „Но вече знам, че това е грешно. Някои хора избягаха от благословията ѝ.“

След като Емрал Ланеар не отвърна нищо на думите на Седорпул, жрецът се покашля и продължи.

— Висша жрице, значи ли това вече война на три вери? Нищо не знаем за намеренията на Синтара. Тя, изглежда, се поставя единствено в опозиция, но това само по себе си е скромна кауза.

— И вероятно краткотрайна — добави Ендест Силан.

Очите на Емрал пробягаха равнодушно към псалта и се извърнаха отново.

Седорпул погледна питащо Райз Херат.

— Историко, имате ли мнение по въпроса?

„Мнение? Какво значение има моето мнение?“

— Синтара потърси убежище в легиона на Урусандер. Но се чудя каква е ползата за тях. Не обърква ли това каузата им?

Седорпул изсумтя.

— Не е ли достатъчно объркана? Избиването на нещастни бедняци, за да се предизвика враждебността на благородниците, не би могло да бъде по-необосновано. — Отново се обърна към Емрал. — Висша жрице, казват, че нападат Отрекли се в името на Майка Тъма. Тя трябва да отхвърли това, нали?

При тези думи Емрал сякаш потръпна. Придърпа с разтреперана ръка стол от голямата маса в средата на стаята и седна, уморена сякаш от собственото си мълчание. Най-сетне проговори:

— Вярата в упованието във вярата… Чудя се… — вдигна очи към историка — дали това не е всичко, което имаме. Всичко, което винаги сме имали.

— Ние ли измисляме боговете си? — попита я Райз. — С тази — несъмнено. Но както всички можем да видим, у всеки друг и в огледалата, вярата ни е белязана и така тя доказва своята сила.

— Но нейна ли е? — запита Емрал.

Седорпул пристъпи напред и коленичи пред нея. Хвана лявата ѝ ръка и я стисна.

— Висша жрице, съмнението е нашата слабост, както и тяхното оръжие. Трябва да намерим решимост.

— Нямам никаква — отвърна тя.

— Тогава трябва да я създадем със собствените си ръце! Ние вече сме Децата на Нощта. Неведома река разделя тайстите и падаме от едната или от другата страна. Разсечени сме на две, висша жрице, и трябва да извлечем смисъл от това.

Тя го изгледа със зачервени очи.

— Да извлечем смисъл? Не виждам никакъв смисъл извън самото разделение, това разкъсване между мастило и неопетнен пергамент. Погледнете историка тук и ще видите истината за това, и опустошението, което тя обещава. Как бихте искали да отвърна за нашите загуби? С огън и жесток фанатизъм? Погледнете добре Майка Тъма и вижте пътя, който тя е избрала.

— Той е неведом за нас — отсече Седорпул.

— Речният бог отстъпи светите места — отвърна тя. — Родилните води са се отдръпнали. Няма война на воли между тях. Синтара не беше прогонена. Тя просто избяга. Майка Тъма търси мир и в негово име не би се опълчила на никого.

Седорпул пусна ръката ѝ и се изправи. Отстъпи крачка назад, после втора, докато не го спря гобленът, покриващ стената. Затрудни се, преди да проговори:

— Без опълчване може да има само поражение. Толкова лесно ли ще бъдем победени, висша жрице?

След като Емрал не отговори, Райз каза:

— Внимавайте с лесната победа.

Емрал го изгледа рязко.

— Галан. Къде е той, историко?

Райз сви рамене.

— Превърнал се е в призрак и върви невидим. Във времена като тези никой поет не е нужен и всъщност сигурно ще е сред първите, които ще бъдат набучени на кола за радост на грачещите врани.

— Думите не ни печелят нищо — каза Седорпул. — А сега Аномандър напуска града, с него и братята му. Легионът Хуст е на левги на юг. Стражите са се свили в Блещукаща съдба. Благородниците не се раздвижват, сякаш всички те са над бедствието и раздора. На кой праг всъщност стоят те и коя стъпка, направена от врага, ще е недопустимата? — Вече не гледаше умолително към Емрал Ланеар, докато говореше, и Райз разбра, че жрецът я е изоставил, че е видял във Висшата жрица слабост, която все още не е готов да приеме. Вместо нея гледаше с гняв историка, докато редеше тирадата си: — Това ли е проклятието ни? Че живеем във време на безразличие? Мислите ли, че вълците ще се сдържат, след като виждат пред себе си само слабост?

— Вълците са верни на природата си — рече в отговор Райз. — А безразличието поразява всеки век и всяко време, жрецо. Съдбата ни е да бъдем тласнати към действие, когато вече е много късно, и едва тогава с усърдие да се поправим. И се бием по челото, и осъждаме това безразличие, което никога не е нашето собствено, или гръмко заявяваме невежеството си, което винаги е лъжа. И стариците влачат метли по улиците, и гробовете се копаят в равни редове, а ние важничим пред лицето на собствената си уязвимост.

Погледът на Седорпул се втвърди.

— Вече ни съветваш да се предадем ли? Историко, подиграваш се с цената на уроците от миналото и това те прави негоден в очите на всички.

— Уроците от миналото заслужават подигравка, жрецо, точно защото никога не се научават. Ако смятате този възглед за негоден, значи не го разбирате.

Кръглото лице на Седорпул потъмня от гняв.

— Ние бърборим и бърборим — докато горките обитатели в провинцията падат под меч и копие! Най-сетне разбирам какво сме ние — ние, които се крием в тази зала. Ти знаеш за нас, историко, трябва да знаеш! Ние сме безполезните. Работата ни е да се терзаем и стенем, да закриваме очите си с треперещи ръце и да оплакваме загубата на всичко, което сме ценили някога, а когато най-сетне не остане никой друг, ще ни смачкат като охлюви под маршируващите си пети!

— Ако вълците наистина са се развихрили между нас, значи отдавна сме се предали — отвърна Райз. — Но вие ме укорявате за подигравката ми към уроците, в които не сме се вслушали. Бдителността е изтощителна необходимост, ако човек държи да защити каквото цени. Губим, като отстъпваме по малко, тук и там, подхлъзване, смушкване. Врагът е неуморен в тази атака и вярно оценява тези малки стъпки. Печелят в хиляда малки победи и знаят много преди нас кога ще застанат над труповете ни.

— Тогава се качи на кулата си — изръмжа Седорпул — и скочи от нея. По-добре да не видиш останките от безполезната ни кончина.

— Последният акт на историка, жрецо, е да преживее историята. Това е най-храбрият акт от всички, защото го изправя непоколебим пред разбирането, че всичката история е лична и че всяка външна истина за света е само отражение на нашите вътрешни истини — истините, които оформят нашите поведения, нашите решения, нашите страхове, нашите цели и нашите апетити. Тези вътрешни истини вдигат паметници и наводняват канали. Те издигат високо величави дела със същата готовност, с която пълнят гробове. Обвиниш ли един апетит, обвиняваш всички наши апетити. Всички плуваме в една и съща река.

— В която дори вълците ще се удавят — промълви Емрал.

— „Разрухата корони не щади и туй аз заявявам на господарите на всичките коптори и палати.“

— Пак Галан! — изръмжа Седорпул и се обърна рязко към Ендест Силан. — Хайде да си ходим. Като споменици са, ще си лежат по рафтовете, докато пламъците нахлуят в стаята.

Но младият псалт се поколеба.

— Господарю — каза той на Седорпул, — не дойдохме ли тук да говорим за Драконъс?

— Не виждам смисъл — отвърна жрецът. — Той е само още един споменик. На самата Майка Тъма.

Емрал Ланеар се изправи, най-сетне готова да се опълчи на обвинителя си.

— Да се присъединиш към сестра Синтара ли отиваш, Седорпул?

— Отивам да търся мир. Виждам в теб трагедията в това да се стои на място.

Излезе. Ендест се поклони на Висшата жрица, но се задържа.

Емрал въздъхна и махна с ръка.

— Върви и го пази.

Щом той се измъкна навън, по-съкрушен от всякога, тя се обърна към Райз.

— Нищо ценно не каза, историко.

— Дъще на Нощта, от другото останах без глас.

Емрал се загледа в гоблена, на който се беше облегнал Седорпул.

— Тя е млада — промълви Висшата жрица. — На здравето и лустрото на красотата се гледа като на праведна добродетел и с това Синтара триумфира. Над мен със сигурност. И над Майка Тъма, чийто мрак скрива всяка добродетел и всеки порок и с това ги слива в един облик… който не издава нищо.

— Може би това е намерението ѝ — изтъкна Райз.

Тя хвърли поглед към него и отново се извърна към гоблена.

— Твърдиш, че не си написал нищо, историко.

— В по-младите си дни, висша жрице, писах много. Има огньове, които горят ярко, и от това младежките очи греят като факли. Всяка купчина дърва, колкото и голяма да е, един ден ще свърши и ще остави само спомени за топлина.

Тя поклати глава.

— Не виждам край на горивото.

— При липса на искра то гние.

— Не разбирам този образ, Райз.

Той се приближи до нея и огледа гоблена.

— Алегория на сътворението, една от ранните. Първите герои тайст, които убили богиня дракон, изпили кръвта ѝ и с това станали като богове. Толкова жестоко било господството им и толкова студена силата им, че азатанаите се вдигнали като един, за да ги отхвърлят. Казват, че всеки раздор издава малко драконова кръв и че загубата на чистотата ни владее ръката на всички наши злини през всички векове оттогава. — Сви рамене, загледан в избелялата сцена. — Дракон с много глави според този неизвестен тъкач.

— Винаги азатанаите, като сянка на нашата съвест. Разказът ти е смътен, историко.

— Десетки митове са се борели за превъзходство някога, докато не оцелял само един. Уви, победителят не е този. Ние търсим причините за това, което сме и как си представяме себе си. И всяка причина се стреми да се превърне в оправдание, а всяко оправдание — в праведна кауза. С това един народ изгражда идентичност и се вкопчва в нея. Но всичко това е измислица, висша жрице, която прави от глината плът, от пръчките кости и от пламъците — мисъл. Никоя алтернатива не ни устройва.

— А ти коя алтернатива би приел?

Той сви рамене.

— Че сме безсмислени. Нашият живот, нашата същност, нашето минало и най вече нашето съществуване в настоящето. Този момент, следващия и по-следващия: всеки един ние откриваме с почуда и почти неверие.

— Това ли е твоето заключение, Райз Херат? Че сме безсмислени?

— Старая се да не мисля за смисъл, Дъще на Нощта. Само отмервам живота в степени на безпомощност и в наблюдаването на това намираме, в цялост, целта на историята.

Тя се разплака и го отпрати. Той не възрази. Нищо приятно нямаше в това да наблюдава същата безпомощност, за която бе говорил.

Сега стоеше на кулата, а от портата долу дойде скърцането на тежките врати и на моста излязоха двама Синове на Тъмата и тяхната свита. Чиста беше черната кожа на Аномандър и чисто — среброто на дългата му грива, и докато гаснеше дневната светлина, на Райз му се стори, че чу, във вятъра, онова раздиране на светлина — там, в грохота на конските копита, — а пред него, по улицата, едва различи фигури, разпръсващи се от пътя им.

Псето, раздърпано валмо от кал и тръни, се беше заплело в някакви корени, клони и отломки точно под източния бряг на реката. Беше се отпуснало от умора и се мъчеше да задържи глава над водата, докато течението го дърпаше за краката.

Без да обръща внимание на убийствено студената вода и като газеше срещу напора на течението — каменното дъно под подровения бряг се изместваше с всяка стъпка, — Гризин Фарл се приближи.

Кучето извърна глава към него и той видя как големите му уши клепнаха сякаш от срам. Щом стигна до него, азатанаят надигна пътната си торба и я хвърли на брега, а после се пресегна и нежно измъкна окаяното същество от капана.

— Повечето храброст, мъничък мой — заговори той, след като издърпа кучето от водата и го намести на здравия си мускулест врат, — е белязана от сила по-малка, отколкото сме си въобразявали, и от надежда по-безпределна, отколкото сме очаквали. — Хвана се за корените горе и дръпна, за да провери дали ще издържат тежестта. — Един ден, приятелю, ще бъда помолен да покажа героите на света и знаеш ли къде ще заведа питащия? — Корените издържаха и той се измъкна от дърпащото течение. Кучето, все още вкопчено в раменете му, го облиза отстрани по лицето и Гризин кимна. — Напълно прав си. В гробище. И там, пред всеки надгробен паметник, ще стоим и ще гледаме герой. Какво мислиш за това?

Изкатери се на брега, а след това се смъкна на ръце и колене — преминаването се бе оказало по-изтощително, отколкото си беше мислил, — а кучето се хлъзна от раменете му. Заобиколи го, застана пред него и тръсна водата от козината си.

— Ай, мръсно същество! Не видя ли колко се мъчих да опазя косата си суха? Тази грива ѝ трябва само да види вода и гора, за да се оплете на възли. Зверски дъжд!

Леко кривогледите очи го изгледаха и кучето кривна глава, сякаш да прецени избухването му, и реши, че изобщо не е заплашителен.

Азатанаят се намръщи.

— Крайно изгладнял екземпляр си, приятелю. Бас държа, че споделяш всяка храна, колкото и нечестно да са споделени дажбите. Е, отдъхнахме ли си достатъчно? Виждам, пътят ти е на юг и те зове. А, и на север те зове, казваш? Но ни едното, ни другото няма да видим с гърбовете си, нали? Не, с очи и воля нека стесним света пред нас.

Взе торбата си, надигна се с пъшкане и когато тръгна, кучето тръгна до него.

— Провидението добре ме разбира — заговори Гризин — и знае колко по̀ ми е добре с мъдро мълчалива компания. Липсата на удоволствието да чувам собствения си глас е изтезание, каквото не бих пожелал и на най-лошия си враг — стига да имах врагове и най-лош сред тях, който и да е той. Но помисли си за страха, който такъв враг би изпитал, щом чуе, че се приближавам! Истинска мъст съм аз за него или нея… но не, нея хайде да заобиколим, че да не си представим лице за този въображаем враг и гърне, запокитено от съвсем не нежна, но не по-малко отмъстителна ръка. Тъй че него, този враг, дето се свива от страх пред нас. Виждаш ли и един кокал на милост у мен, приятелю? Който би си направил труда да отмъкнеш и заровиш? Не, разбира се. Сърцето ми е студено. Очите ми са лед. Самата ми мисъл е неподатлива като здрав камък.

Кучето изтича десетина крачки напред. Гризин въздъхна.

— И от мишка мога да направя враг, изглежда. Да говориш е все едно да боравиш с оръжие и с него да пердашиш приятел и враг, да правиш приятеля враг, искам да кажа, а като няма жертва, какво пък, просто си го размахвам свирепо във въздуха, толкова дръзко, че да засрамя и бог. Куче, я ми кажи, да имаш вино?

Кучето май щеше да припка пред него по този път, както прави животно, познаващо добре господаря си. Миризмата на пушек се носеше във вечерния въздух и Гризин беше виждал сивите стълбове над гората през повечето си пътуване през деня. Не му допадаше смисълът на такива подробности, тъй като му напомняха за всички места, които бе защитил в миналото. Непознати бяха стъпвали нехайно във всяка градина, за която се беше грижил, и това бе тъжно признание отвсякъде.

— Защото ценят само каквото е тяхно и ламтят за всичко, което е мое, и ако се срещнем, може би ще трябва да измислим икономиката или кражбата, или и двете. Куче!

Кучето спря и погледна назад към него, е щръкнали уши и кривнало очи.

— Заради обърканото ти зрение, приятел, наричам те Провидение. Твърде дълго ли е това име за хилава твар като теб? Все едно. Извратеното ми допада, освен ако не е твърде извратено, а се знае, че на това джафкам с горчив смях. Можеш и ти, ако държиш. Но те наричам не за да те наричам с разни имена, а за да ти кажа, че съм уморен и гладен, а в торбата ми има риба — две всъщност, и виждам някои билки, които примамват очите ми. Накратко, тъй като виждам, че тръпнеш от нетърпение, ще си направим бивак на някоя удобна полянка или сечище в гората отляво. Тъй че: отваряй си очите за удобно кътче за спане.

Кучето затича отново, а Гризин се усмихна и го последва.

Скоро след това псето свърна към дърветата и се скри от погледа му.

Азатанаят сви рамене — не очакваше, че ще се върне. Беше благодарен обаче за краткото приятелство и реши, че добре е нарекъл животното заради тази краткост.

То обаче изведнъж се появи отново и поклати опашка.

Гризин спря на пътя и изгледа кучето с присвити очи.

— Възможно ли е да си отгатнал желанието ми? Стойката ти е крайно изчаквателна, а не се доближаваш повече. Много добре, покажи ми място за спане и покажи ми, всъщност, че това е най-малкото, което може да направи Провидение.

Животното се обърна и затича навътре в леса.

Недалече от пътя имаше поляна с висока мека трева, освен в центъра, където почернели камъни обграждаха лагерен огън.

Гризин спря до огнището и смъкна торбата си.

— Променяш хода на този нощен разговор, приятелю — каза на кучето, което вече бе легнало до камъните. — Вече предвкусвах удоволствието от това, че няма да бъда разбран и така ще съм свободен да се извися до плашеща искреност и тъжно признание. Но сега се боя, че бълхите ще разнесат разказа, тъй че трябва да съм предпазлив. А повече се боя, че не ми отстъпваш по ум и ще загубя играта, о, Провидение. Сега отдъхни тук, докато аз събера дърва, билки и прочее. Ще пируваме тази нощ, а после ще почовъркаме зъбите си с рибешки кости и ще направим свеж дъха си с клонки хвойна. Какво ще кажеш?

Но кучето вече спеше и краката му потръпваха — беше заплувало през сънищата.

Грип Галас се качи малко непохватно на коня си. Хиш Тула го погледна в очите и той кимна и подкара пред нея. Наведоха се под тежкия трегерен камък на портата. Подобни порти се редяха от двете страни на лъкатушещата улица, по която препуснаха, и пред много от тях стояха стражи със спуснати забрала на шлемовете.

Реката можеше да е отстъпила, но теченията на страха се бяха задържали. Хиш Тула се зачуди колко ли от тези стражи, покрай които минаваха, са някогашни войници от легиона на Урусандер. Въпроси за вярност витаеха по всяка улица, дори и тук, където зад високите стени обитаваха благородниците. Този проблем за недоволствата дразнеше Хиш, след като изглеждаха толкова несъществени. Ако в признание за службата им на кралството тези войници сега искаха пари и земя, то проблемът с компенсирането можеше лесно да бъде решен. Преговори и достойно посредничество можеха да заменят войнствеността. Ала не беше толкова просто. Доколкото можеше да прецени, войниците копнееха за нещо повече, на което парите и земята бяха само материалните проявления.

Може би не беше нищо повече от гледането в очите, всяко положение изравнено все едно, че рожденото право е несъществено. Похвална идея, но тя знаеше, че е неосъществима. Едно кралство само от знатни бързо щеше да рухне. Без слуги, без работници занаятчии — грънчари, тъкачи, дърводелци и готвачи — цивилизацията не можеше да функционира. Но дори това не беше част от новия свят, който си представяха разформированите войници. Това, което търсеха те, беше само за тях и това, което търсеха, бе издигане на професията им до ниво на обществена важност, равно на нивото на благородниците.

И тъкмо това я безпокоеше. Войниците вече притежаваха средствата и уменията да наложат насилие или да размахат заплахата от него. Отстъпването и затрупването им с богатство и земя можеше само да натори градините на алчност и амбиция, а те бяха отровни плодове, нещо, което всеки благородник добре разбираше.

Рангът и привилегиите налагаха отговорности. Несъмнено, защитата на владението също беше голяма отговорност. „Но защита срещу кого? След като всички врагове извън границите са подчинени, кой остава на тяхно място освен тези в границите ни? Една армия е юмрук, стегнат за удар, но това стискане на пръсти и съсредоточаване на страст не може да се удържи вечно. Направено е за удар и трябва да удари.“

Горките Отрекли се в горите и хълмовете вече измираха, но това бяха най-низшите от вярващите. Колко време оставаше, докато легионът удари манастирите и започне да пали храмове? И кой не можеше да види това само в най-користната му светлина? Никой не беше в безопасност в границите на Куралд Галайн, от самата армия, създадена за да ги защитава.

Помисли за благородниците като противовес на легиона на Урусандер. „Но ние сме горчив пример общо взето. Дърлим се помежду си, дращим за най-високо издигане над съседите ни и храчим отрова по онези, които стоят до Майка Тъма, сякаш въпросите за справедливост и благоприличие не се смразяват на езиците ни!“ Не, бъркотията беше ужасна и в много отношения благородниците трябваше да винят единствено себе си. Ако войник рискуваше живота си, то трябваше да е в защита на достойни неща: семейство, мирен живот и край на раздора. Но ако през такива добродетели бе прокопан ров, в който толкова много бяха оставени да се боричкат за жалките остатъци от най-облагодетелстваните от тази войнишка саможертва, то не беше чудно, че наранените длани сърбят.

Минаваха през благородническия квартал, с неговите чисти каменни настилки и пищни порти, с каретите от черно дърво и с охранени коне, със забързаните слуги, изгърбени под тежестта на вещи, които не бяха техни и на които нямаше да се радват. А богатите крачеха в сумрака — по-малко от обичайното, — пазени от личната си стража и както винаги самодоволно безразлични към света извън тях. Минавала беше през по-бедните квартали на града. Виждала беше развалата и болестта, витаещи в атмосфера на занемареност. Но подобна храброст беше рядка сред сродниците ѝ.

Щеше да е лесно да се винят обитателите за мръсотията, в която живееха, и да се погледне на тази смет като на симптом на морална слабост и духовна нищета. Като на доказателство всъщност за кръвното неравенство и за възникването на привилегията на рожденото право. При конете породата си личеше и ако крантите се мъчеха пред скърцащи фургони и носеха следи от бича по хълбоците си, а бойните коне познаваха само разкаляни от кръв полета и горните тераси на града предлагаха сухи и равни каменни плочи под добре подрязаните им и подковани с желязо копита, то със сигурност това бележеше естествен ред на нещата, нали?

Беше започнала да се съмнява. Твърде удобни бяха тези изводи. Твърде самообслужващи твърденията. Твърде нечовешки присъдите. Рововете ставаха все по-дълбоки, а погледите над тази пропаст се втвърдяваха. Привилегированите имаха право да се боят в днешно време също както обезправените имаха право на негодуванието си.

Но легионът на Урусандер не стоеше никъде между тази разделителна линия. Стояха отделени, искаха само за себе си и сега се събираха в редиците си с оръжия в ръка, за да вземат онова, което бедните нямаха, а богатите не бяха заслужили.

Щеше да е първата, която да се надсмее над идеята за упорития труд сред класата ѝ. Задачите по организацията бяха лишени от стойност без организираните. Без работници, подкарани като стадо с наведени очи и следващия ден не по-различен от този ден, и този живот — не по-различен от следващия. Знаеше, че се е родила със своето богатство и земя, и знаеше, че това наследство е изкривило усета ѝ за света и за хората — особено онези в копторите, които се свиваха в смет от страх, грях и развала. Знаеше и беше безпомощна пред това.

Приближиха се към моста и видяха пред себе си голяма група благородници, и Хиш успя да зърне сред тях Аномандър — сребърната коса, кожата, дадена му от Майката.

Грип Галас подкара до нея и рече:

— Милейди, толкова съм неподходящ за тази компания, колкото и разказът, който нося на господаря си.

— Няма значение, сър.

Но той все пак се поколеба.

Хиш Тула се намръщи.

— Грип Галас, от колко време служиш на своя лорд?

— Откакто съм се родил, милейди.

— И как преценяваш думите, които му носиш?

— Като нежелано бреме в този ден, милейди. Те отиват на празненство.

— Мислиш ли, че твоят господар не знае за насилието в околността? Тази вечер той язди през дим и пепелища.

— Милейди, Отреклите се са отвличане. Легионът просто прочиства полето в подготовка. Те възнамеряват да вкарат Урусандер в Залата на Нощта. Замислят втори трон, милейди.

Тя го изгледа, смразена от откровеността на твърдението му.

След малко Грип продължи:

— Не знам доколко е в течение господарят ми за тази ситуация. Нито знам дали донесението ми ще помрачи удоволствието от деня на брат му. Всички познаваме малко радостни спомени и не бих искал да обременя този.

— Винаги ли трябва да са малко, Грип Галас? — Въпросът бе зададен меко и все пак сякаш го удари като плесница през лицето.

Той се извърна, присвил очи, и Хиш Тула усети пропастта, зейнала между него и нея, пропаст, която бе признал, отстъпвайки на настояването на детето Орфантал да заведе момчето първо при нея. Този човек беше стоял в сянката на знатните: слуга, телохранител, животът му подчинен и зависим от същата привилегия, която се беше заклел да защитава. По тази мярка на взаимната необходимост се определяше цялата цивилизация. Сделката беше жестока, напълно нечестна, и от тази мисъл ѝ призля.

— Милейди, има достатъчно поводи за притеснение и без да мислим твърде много — каза Грип. — Прекаленото мислене само ражда проблеми. Една птица свива гнездо, снася яйцата си и пази пиленцата си, и никакво мислене няма в това.

— Ние птици ли сме, Грип?

— Не. Гнездото все не е достатъчно голямо или хубаво, а пиленцата ни разочароват непрекъснато. Дървото не дава достатъчно закрила и дните са твърде къси или твърде дълги. Храната все не стига или е много застояла, а жена ти изглежда все по-грозна всяка сутрин.

Тя го погледна стъписана, а след това избухна в смях.

Реакцията ѝ го стресна и след малко той поклати глава.

— Не очаквам господарят ми да мисли вместо мен, милейди. Всеки от нас трябва да го прави за себе си и това е единствената сделка, заслужаваща уважение.

— И все пак ти получаваш заповеди от него и правиш каквото ти нареди.

Той сви рамене.

— Повечето хора не обичат да мислят прекалено. По-лесно е така. Но съм напълно доволен от сделката, която съм сключил.

— Тогава той ще иска да чуе какво мислиш, Грип Галас.

— Знам, милейди. Просто съжалявам за това, което ще загуби, като му кажа.

— Би ли предпочел да не му кажеш нищо? Да изчакаш за след брачното празненство?

— Да — призна Грип. — Но ще приема това, което трябва, и няма да се оплача, нито ще виня някого.

— Значи наистина си доволен от сделката си.

— Да.

— Напомняш ми за моя кастелан.

— Рансепт ли, милейди? Мъдър мъж.

— Мъдър?

— Никога не мисли прекалено много.

Тя въздъхна и погледна отново свитата.

— Иска ми се да си бях в имението и да се карам сега на кастелана си заради жестокостта му към любимото му куче. Съжалявам, че не мога просто да се скрия и да не обсъждам нищо по-важно от тенията на окаяното животинче.

— Щяхме да скърбим за отсъствието ви, милейди, и да завиждаме на кастелана, че ви гледа.

— Ще ме прелъстяваш ли сега, Грип Галас?

Той повдигна вежди и се изчерви.

— Милейди, простете ми! Винаги съм почтителен в комплиментите си.

— Боя се, че не вярвам на мъже, които правят подобни твърдения.

— И така наранявате себе си.

Тя замълча, вгледа се в очите му и за първи път видя нежността в тях, искрената обич и болката, която явно изпитваше за нея. Всичко това само усили тъгата ѝ.

— Съдбата ми е да губя мъже, на които държа, Грип Галас.

Очите му леко се разшириха, а после той наведе смутено глава и ръцете му се засуетиха с юздите.

— Пази се в това, което предстои — каза му тя.

От свитата се разнесе вик и конниците и впряговете подкараха по моста.

Грип присви очи към процесията и вдиша дълбоко.

— Време е, милейди. Благодаря ви за чистите дрехи. Разбира се, ще ви се отплатя.

Тя си спомни зацапаните с кръв дрипи, които носеше в нощта, когато се появи на вратата ѝ, и очите ѝ се напълниха със сълзи.

— Не ти ги продадох, Грип. Нито ти ги заех.

Той я погледна, кимна неловко и подкара към свитата.

Хиш Тула смуши бойния си кон след него. Щом се приближеше, щеше да свърне настрани и да се опита да се включи най-отзад към процесията. С малко късмет Аномандър нямаше да забележи идването ѝ и така щеше да му спести неудобството.

Но още на моста той видя и двамата и свитата спря толкова внезапно, колкото беше тръгнала, след жеста на Аномандър. Обърна се към брат си Силхас. Заговориха, но тя и Галас, вече спрели, бяха много далече, за да чуят какво си казват. Малко след това Аномандър вече яздеше назад, а всички останали бяха вперили погледи в тях.

Лорд Аномандър спря коня си и слезе от седлото. Закрачи и застана пред Хиш Тула.

— Сестро на Нощта — заговори той. — Благословията на нашата Майка ви приляга добре.

— С липсата на светли тонове възрастта ми става загадка, искате да кажете.

Отговорът ѝ го накара да замълчи и той се намръщи.

„И така наранявате себе си.“ Избягна погледа му и съжали, че го е разколебала.

Грип Галас заговори:

— Простете, господарю…

Но Аномандър вдигна ръка и без да откъсва очи от Хиш, каза:

— Виждам, че имаш да ми кажеш сериозни неща, Грип, и няма да ги пренебрегна. Моля те, след малко.

— Разбира се, господарю.

Грип плесна с юздите и подкара към челото на колоната, а Хиш се загледа след него изоставена.

— Няма ли да слезете, лейди Хиш?

Сепната, тя го направи и застана до главата на коня, с юздите в ръка.

— Не се отзовахте на поканата ми, милейди. Признавам, че изпитвам срам за дързостта си. Толкова отдавна беше все пак, и годините са ни отдалечили. Но все още се чувствам като дете в очите ви.

— Никога не си бил това — отвърна тя. — И срамът е мой. Ето ме, отстъпих пред жеста ви на съжаление.

Той се взря в нея смутен.

— Говорих с Грип Галас — продължи тя. — Той е безцеремонно откровен в поведението си, но започнах да харесвам искреността му.

— Грип е най-малко безцеремонният мъж, когото познавам.

— Значи съм изиграна.

— Не, ни най-малко. Ако е принуден да крие чувствата си, лейди Хиш, той се обърква. В това, че е дошъл при вас преди мен, има история, предполагам. Последното, което знам за него, е, че пътуваше от дома Корлас да охранява един млад заложник. Не му е присъщо да пренебрегва такива отговорности.

— Разбира се — отвърна тя и се засрами от малко резкия си тон. — Детето е под моя закрила засега и да, има история, но е редно Грип да я разкаже.

— Добре.

— Не вярвам в непреодолими раздели, лорд Аномандър.

Той като че ли се отпусна.

— Ако си въобразявате, че гледа на вас като баща, грешите.

— Разбирам — отвърна тя — и вече всякаква опора под мен е несигурна.

— Между другото — продължи Аномандър, — склонен съм да вярвам във великодушието на Грип Галас и че няма да изгори от ревност, ако види ръката ви на моята на сватбата на брат ми.

— Ще има ли място и за него като свидетел на церемонията?

— Винаги.

Тя кимна.

— В такъв случай, милорд, тук съм, за да приема ръката ви.

Отвърна ѝ с усмивка.

— И снаряжена за война при това. Не мислех, че съм толкова застрашителен.

И вместо да я изчака да се приближи, пристъпи напред, погледна я в очите и заяви:

— Лейди, красотата ви ме оставя без дъх, както винаги, и отново изпитвам възхита от привилегията да ѝ се насладя, сега и след всички тези години. — Поднесе ѝ ръката си. — Ще ме удостоите ли с честта да приемете поканата ми?

Тя кимна.

Китката му беше твърда като желязо, сякаш можеше да понесе не само тежестта на цяло кралство, но и всяко нейно съжаление.

Когато Аномандър слезе пред Хиш Тула, Силхас Руин махна на Келарас да се приближи. Капитанът остави Датенар и Празек и подкара към белокожия воин.

Силхас се усмихваше.

— За една красива жена господарят ти дори младоженец ще накара да чака.

— Имаше покана, сър — отвърна Келарас.

— Не мислехме, че тя ще приеме, иначе аз щях да се опитам същото и да се окажа съперник на брат си. Бихме могли да стигнем до бой. Да кръстосаме мечове дори. Десетки мъртви, имения в пламъци, самото небе да кипне от огън и мълнии. Всичко заради една жена.

— Хиляда поети биха благословили драмата и трагедията — каза Келарас.

— Ще отсяват прахта и пепелищата — отвърна Силхас и кимна — за всичките съкровища, които могат само да си въобразят, и с фалшив екстаз ще привличат ридаещи скърбящи за своя публика, и всяка сълза ще превръщат в най-драгоценна перла. По този начин, капитане, поетите се кичат със световната скръб. — Сви рамене. — Но твърде много поети вече са присъствали на пира на двама братя, воюващи заради жена. Лесно е да дебелееш от глупостта.

Келарас поклати глава.

— Дори поетите трябва да ядат, сър.

— А глупостта е най-опасното вино, винаги подръка със сладките си обещания, без мисъл за утрешното главоболие. Уви, не само поетите присъстват на пира на нашето безумие.

— Вярно, сър, но те дъвчат по-дълго.

Силхас се засмя. А после, когато Аномандър пристъпи напред, за да поеме ръката на Хиш Тула, изсумтя и рече:

— Какво мислиш за оная стара жила, дето чака в готовност?

— Присъствието му ме безпокои — призна Келарас. — Грип Галас имаше други задачи и се боя, че присъствието му тук означава провал.

— Дано не си прав — измърмори Силхас.

Келарас вдигна глава и огледа замислено небето на север.

— Боя се за именията по края на гората, сър. Толкова много пожари и никакъв огън от много дни. Знае се, че блатата поглъщат пламъците, но не ги убиват. Ако вятърът ги разнесе…

— Речният бог се бори с онези пламъци, капитане. Ще се провали само когато умрат последните Отрекли се в гората.

Келарас го погледна.

— Домашните мечове само чакат заповедта, сър.

Силхас го погледна твърдо.

— Ще рискуваш ли живота си в защита на неверници, капитане?

— Ако така ми се заповяда, сър.

— А ако Майка Тъма смята Отреклите се за свой враг?

— Не ги смята.

— Така е. Но все пак питам.

Келарас се поколеба.

— Сър, за това не мога да говоря от името на никой друг. Но няма да последвам никое божество, което поиска да убивам.

— Защо?

— Защото знаем, че убийството е грешно.

— Толкова ли е просто, капитане? Няма ли изключения? Не чертаем ли кръгове в пясъка и не твърдим ли, че всичко извън тях е по-долно от нас, и с това разграничаване не се ли оправдаваме от престъплението в убийство?

— Софистика, сър.

— И все пак, като воин, капитане, ти си извършвал убийства в името на нашия народ и в името на своя господар.

— Да, но отнемайки живот не изпълнявам повелята на нито един бог. Престъплението е мое и не го прехвърлям на други рамене. Ако го правех — ако всички го правехме, — тогава никой бог нямаше да понесе бремето на тези престъпления. Но нещо повече: ние нямаме това право.

— Легионът на Урусандер не е съгласен с теб, капитане.

— С меч съм готов да споря, сър.

Лорд Аномандър и лейди Хиш Тула вече бяха на конете си и Келарас видя, че Грип Галас се присъедини към тях. След малко процесията отново тръгна. Капитанът се зачуди дали Андарист, затворен в предната карета, се е ядосал от забавянето и дали е потърсил обяснение от слугата си. След това очите му се спряха на меча на кръста на господаря му, в лакираната ножница от черно дърво. Оръжие, благословено от богиня, изковано, за да отнема живот. „Но тя отказа да му каже чий живот. Кой ще умре в нейно име?“

Но мечът беше неназован и щеше да остане безименен до края на церемонията на Андарист. Нямаше да има никакви поличби поне засега. Ако съвършенството беше възможно, Аномандър щеше да го потърси за своя брат и Енесдия. Или да умре.

— Андарист е най-добрият от нас — каза Силхас.

Келарас го разбра. Силхас говореше за братята си, сякаш мислите му бяха тръгнали по пътека успоредна на тази на капитана.

— За него — продължи белокожият андий — ние ще донесем мир на владението. От всичко, което следва, капитане, би могъл да измериш целостта на една братска любов. Като теб, Келарас, Аномандър няма да убива в нейно име.

„Добре е, че мечът няма глас.“

Щом излязоха от Карканас и поеха по северния път, капитан Скара Бандарис пристигна с отряда си. Слънцето се бе снишило и нощта обещаваше да е топла.

Много преди имението да изникне пред очите им, кучето започна да се присвива боязливо и да хвърля погледи към Гризин Фарл, сякаш се съмняваше в избраната посока. При този знак стъпките на азатаная се забавиха и той продължи напред колебливо.

Нямаше думи, с които да облекчи усилващото се безпокойство на кучето, след като не можеше да намери такива и за себе си. Титлата Закрилник не беше почетна, а и той не я беше избрал по своя воля. Нещата, от които закриляше, не можеше да понесе никой, но той щеше да е първият, който да се изправи на пътя им, първият, който да устои на бурята им, и първият, който да пусне кръв. Знаеше, че малцина го разбират, дори между азатанаите. А сред джагътите лордът на Хейт беше единственият, който бе обърнал гръб, отбягвайки погледа му.

Кучето спря при отклоняваща се от пътя пътека, където храстите бяха разчистени и камъните струпани на купчини от двете страни. Гризин Фарл отпусна ръка на главата му и каза:

— Съжалявам, но това е мой път. Всяко мое желание е самонадеяност и там, където пътят свършва, отново започва. Провидение, прости ми.

Тръгна по пътеката. Утринният въздух миришеше на кръв и разлагаща се плът, но все още недоразложила се, сравнително прясна. От ден-два, не повече. Кучето вървеше до него.

Щом излезе на поляната, Гризин Фарл видя каретата с отворената врата и проснати тела на тревата. Над едно от тях бе приклекнала лисица, замръзнала от страх при появата на кучето. След миг хукна към дърветата. Кучето не издаде никакво желание да я подгони, а само се притисна в крака на Гризин.

Той тръгна покрай труповете, като спираше да ги огледа. Погледът му обходи пътеките от утъпкана трева и местата, където се беше разляла кръв. Мухи бръмчаха и врани политаха с грак.

Входът на имението беше почернял от засъхнала кръв и на прага лежеше нечие тяло. Гризин Фарл продължи напред, към отворената врата и мрачното жертвоприношение пред нея.

Знатен тайст, ако се съдеше по богатите му одежди, мъж със сива коса. Врани бяха накълвали едната му буза, за да стигнат до езика. Беше паднал от поне шест рани, а нападателите, които беше убил, лежаха от двете страни на стъпалата, петима, издърпани от приятелите им и след това зарязани.

Гризин изкачи стъпалата и мина покрай още трупове. В главната зала видя тялото на жена, слугиня, а на камъка на домашното огнище млада жена, лежеше по гръб. Кръвта около нея не оставяше съмнение какво я е сполетяло. Той се приближи и видя, че лежи на азатанайски камък за огнище, видя и онова, което кръвта беше скрила: тя носеше традиционната рокля на бъдеща невяста.

Чу шум отдясно и се обърна. На пода в единия ъгъл на стаята се беше свила някаква фигура. Краката бяха придърпани под брадичката, но едната страна на лицето беше притисната в каменната стена със зацапана длан до нея, почернелите пръсти разтворени и залепнали за камъка. Сенките скриваха всички други подробности.

Гризин се приближи. Млад мъж, облечен нито като нападателите, нито като онези, които бяха бранили тази къща. По лицето му имаше кора от засъхнала кръв, зацапала с черно цялата му буза и запълнила с тъмнина кухината на окото му. Не носеше шлем и косата му беше дълга, провиснала на мръсни кичури над челото. С всяка стъпка на азатаная мъжът потръпваше и се издърпваше все по-навътре в ъгъла, и главата му стържеше по камъните.

— Не ти мисля зло, приятелю — каза Гризин Фарл. — Сами сме тук и искам да ти помогна.

Главата се извърна към него и Гризин видя какво е сполетяло очите на мъжа.

Погледът му се смъкна към ръцете, а после отново се вдигна към раздраното, обезобразено лице.

— О — въздъхна Гризин. — Това не е решение.

Викът, който се изтръгна от мъжа, бе на ранено животно. Без да обръща внимание на юмруците, които го заблъскаха, Гризин го взе в ръцете си и го притисна силно, докато крясъците замряха, а тялото спря да се бори и бавно се отпусна в прегръдката му.

След малко кучето дойде и легна до тях.

Бяха пътували през нощта. Закусиха на седлата и продължиха, щом слънцето се закатери по небето. Когато се извиси, процесията стигна последната отсечка на пътя преди отбивката.

Аномандър, Хиш Тула и Силхас бяха в челото и яздеха един до друг. Зад тях бе Грип, а до него беше капитан Келарас. Не можеше да се разбере колко много още са се присъединили към процесията: благородници и техните слуги и стражи, готвачи с техните фургони със съдове и провизии, носачи на палатки и музиканти, поети и художници, и всевъзможни чираци. Грип беше видял стария приятел на Силхас от войните, капитан Скара Бандарис, който бе поел ариергарда с отряда си. По традиция никой не бе проговорил от заранта и тази строга тържественост ги съпътстваше сякаш да опази дневната светлина и топлина, за да не разбие покоя нечий глас.

Грип мислеше най-вече за жената, която яздеше пред него, а когато гузната съвест изтласкаше тези мисли, мислеше за момчето, Орфантал. Имаше достижими и недостижими съдби. Един благоразумен човек знаеше разликата, а той искаше да е благоразумен човек. Това мълчание му беше добре дошло след сякаш безкрайните въпроси, които господарят му бе задавал, търсейки всяка подробност от спомените му за нападението, бягството, преследването и последвалото спасение. Лорд Аномандър никога не разкриваше чувствата си, нито позволяваше тяхната крайност или дълбочина да стегнат гърлото му или да размажат думите, които изричаше. Тъй че Грип нямаше представа за реакцията на господаря му на разказаното. Накрая той само му благодари, че е спасил заложника, и това насочи мислите на Грип към момчето.

Орфантал трябваше да е в тази процесия, да язди сега дръгливия си кон и нищо да не знае за смърт или убийство, за страх или за нощи с плач в студа. Повече от късмет, отколкото от нещо друго, съдбата му бе достижима за Грип. Но имаше толкова много неща, които трябваше да подреди в името на онова момче, и той щеше да го направи.

Стигнаха отбивката.

Чак сега Грип забеляза лешоядните птици, кръжащи над крайната им цел. Изпълни го хладен страх, внезапен като потоп. Без да чака заповед или да обясни, той пришпори коня си и профуча покрай изненаданата тройка в челото на колоната. След миг господарят му и неговият брат вече го следваха.

Грип видя напред каретата… но никакви палатки, никакъв павилион, никакви празнични знамена и хора, които да ги чакат.

Но по моравата лежаха тела и надвитото отстъпление беше белязано с мъртви Домашни мечове чак до къщата, а там, на стъпалата…

Някой зад него извика, но той не позна гласа.

Светът беше станал невъзможно рязък и в същото време се тресеше, блъскан сякаш от непрестанни удари… и те ехтяха в гърдите му, и всеки удар беше побеснял юмрук в клетката на ребрата. Раната на гърба му закърви отново. Ако едно сърце можеше да има сълзи, със сигурност щяха да са червени.

Препусна към къщата и скочи от коня още преди той да спре в паника на сплъстената от кръв трева. Изкуцука покрай тялото на лорд Джаен и през входа. Кръвта бе оплискала стените, гъста като кал и по плочите на пода. Залитна в стаята, докато очите му се бореха да надвият сумрака, жестокото гмуркане от светлина в мрак. Един последен паднал Домашен меч… не, това бе заложникът на Инис, Крил Дурав, гърдите му в рани от меч, единият крак полепнал от кръв, едната ръка счупена, докато сякаш се бе протягала навътре към къщата. Лицето му бе почти неузнаваемо, подпухнало и сбръчкано като на старец. Грип го подмина.

— Спрете, моля ви — глухо прокънтя глас от сенките на главната зала.

Грип посегна за меча си.

— Държа близък на падналите — продължи гласът. — Ужасно ранен. Сега спи или е в несвяст — не смея да съдя за мярата между двете.

Зад Грип изтропаха ботуши.

— Късно дойдох — каза гласът, — но не толкова късно като вас, приятелю.

Грип осъзна, че е паднал на колене. Раненият му крак заплашваше да поддаде напълно и той го разтри. Чу собствения си дъх, твърде накъсан, твърде сух, яхнал скръбта и борещ се с ужаса.

От сенките на един ъгъл притича псе — там, където Грип вече успя да различи две свити фигури. Полупримрялото от глад същество спря пред него, а после клекна и изпъна уши назад. Грип се намръщи. Познаваше това куче.

— Рибс — чу той собствения си глас. — Липсваше ми в Крепостта. Ти и Рансепт.

От ъгъла се чу шумолене и след малко пред очите му изникна фигура, изпънала ръце и опипваща във въздуха.

— Кой идва?! — изкрещя глас. Викът отекна в залата и Грип потръпна. Едва ли въпрос можеше да прозвучи по-умолително; едва ли нечия нужда можеше да прозвучи толкова безнадеждно. Но никой не се отзова.

Зад Грип стоеше Аномандър — присъствие, което той усети, без да види, но и без да се усъмни. Господарят му проговори:

— Кадаспала…

Слепият мъж залитна към Аномандър и едва сега Грип видя камата в ръката на Кадаспала.

Надигна се бързо, хвана го за китката и я изви.

Стегнат в ръцете му, Кадаспала вдигна глава и пълните с кръв кухини сякаш се впиха безпогрешно в Аномандър. Устата се отвори и се затвори, и се отвори отново, като рана. Червени зъби лъснаха в грозна усмивка.

— Аномандър? Очаквах те. Всички. Имаме въпрос, видиш ли. Само един, и всички го задаваме — всички ние тук. Аномандър, къде беше?

Някой започна да вие при камъка на огнището — хриплив, дрезгав вой, който изригваше и изригваше.

Кадаспала започна да се бори и посегна за ножа си на пода. Грип го издърпа назад и го хвърли на каменните плочи. Притисна с коляно гърдите му и се наведе над него.

— Още едно такова движение и ще ви посека. Разбирате ли ме, сър?

Но устата на Кадаспала беше зейнала, сякаш не можеше да диша. Грип отдръпна коляното си. Устата остана зейнала и ужасните кухини закървиха отново. Изведнъж Грип осъзна какво вижда. „Той плаче. Без звук, без сълзи, плаче.“

В сумрака изникна друга фигура. Огромна, тъмна. Грип вдигна очи към нея и изхриптя:

— Кой си ти? В сенките? Излез напред!

— Гризин Фарл — отвърна непознатият и се приближи. Макар в рижата му брада да лъщяха сълзи, се усмихна. — Знаят ме като Закрилника.

Грип зяпна онемял великана. После, потресен от усмивката му, се обърна към своя господар.

Аномандър стоеше извърнал глава и впил очи в проснатия на пода Андарист. Беше съвършено неподвижен, изваян сякаш от оникс. Воят на брат му продължаваше нестихващ.

Силхас също дойде и спря на няколко крачки от камъка на огнището. Взря се в тялото на Енесдия и Андарист. Зад него дойдоха други. Всички мълчаха.

Плачът на Кадаспала под Грип продължаваше — безмълвен и ужасяващ. Пръстите на дясната му ръка драскаха по пода малки фигури, а тялото му трепереше като в треска.

Аномандър извади меча от ножницата на кръста си и Андарист вдигна глава и воят му секна внезапно — ехото обаче се задържа неописуемо дълго.

Аномандър тръгна с колебливи крачки към Андарист, като пиян, и спря до камъка на домашното огнище. Преди да успее да проговори, Андарист тръсна глава и заяви:

— Аз ще му дам име.

Аномандър се вцепени от студения глас на брат си. Силхас се намеси:

— Андарист, оръжието не е твое…

— Раната е моя и аз ще му дам име!

Под Грип Кадаспала изграчи задавено и извърна глава, за да чуе по-добре думите между тримата братя.

— А ако аз нарека бъдещето си, Андарист — каза Аномандър, — ще се усъмниш ли в мен? Ще ми се опълчиш ли?

— Не сега — прошепна Силхас на Андарист. — Не днес, моля те.

— Къде бяхте? — изхлипа Кадаспала. — Слепи в тъмното… предупредих ви всички, но вие не ме чухте! Предупредих ви! Вижте сега какво направи тя!

Андарист се наведе над Енесдия, взе я в ръцете си с нежност, която прониза сърцето на Грип, и задържа главата ѝ до гърдите си. Направи всичко това, без да откъсва очи от Аномандър.

— Аз ще му дам име.

— Мечът е изваден, братко, както можеш да видиш. Мъстта е пробудена в мен и така ще бъде назовано това оръжие. Мъст.

Но Андарист поклати глава, докато галеше с ръка косата на Енесдия.

— Гневът те заслепява, Аномандър. Вкопчил си се в мъстта и вярваш, че тя е чиста. Спомни си думите на Хенаралд!

— Пътят е верен — заяви Аномандър.

— Не — каза Андарист и сълзи блеснаха по страните му. — Мъстта заблуждава. Когато виждаш, че пътят ѝ е тесен, той всъщност е широк. Когато я видиш широка, пътеката ѝ е по-тънка от нишка. Назовеш ли меча си Мъст, братко, той винаги ще жадува за грешната кръв. По дирята на този меч виждам смъртта на хиляди невинни. — Замълча и се огледа, но очите му сякаш не виждаха нищо. — Кой е виновен за това? Убийците, дошли в този дом? Онези, които са им го заповядали? Страстта на самата битка? Или жестокостта на баща към детето му преди десет години? Открадната храна, мъртва майка? Стара рана? Въображаема? Мъстта, Аномандър, е убиецът на праведността.

— Не ми е нужно да стигам до трагедията на едно детство, за да знам кой се превърна в мой враг този ден, братко.

— Тогава всички ще се провалим — каза Андарист. — Мъстта не е чиста. Горчив е вкусът на наградата ѝ. Тя е жажда, която не може да се засити. Позволи ми да дам име на меча ти, Аномандър. Моля те…

— Братко…

— Позволи ми да го назова!

— Направи го тогава — каза Аномандър.

— Скръб.

Думата увисна самотна в залата, сред поетите и отдадени дихания, пареща като дим.

— Андарист…

— Вземи това име от мен, Аномандър. Моля те, вземи го.

— То няма сила. Няма воля. Скръб? По желязо то е ръжда. В огън то е пепел. В живот то е смърт. Братко, нищо няма да взема от тази дума.

Андарист го погледна с тъжни очи.

— Ще вземеш моята скръб, Аномандър, или никога повече няма да те погледна, нито да те нарека свой брат, нито да призная твоята кръв като моя.

Аномандър прибра меча в ножницата.

— Тогава ще чуваш само разказите за правосъдието, което ще раздавам в твое име, и за мъстта, която ще нанасям — в това се заклевам тук, над мъртвото тяло на твоята възлюбена и над студената плът на баща ѝ.

Андарист наведе глава, сякаш брат му току-що бе изчезнал пред очите му, и Грип Галас разбра, че няма повече да я вдигне — не и докато Аномандър не напусне.

Силхас пристъпи от прага и когато Аномандър понечи да го подмине, се пресегна и го спря.

— Не прави това! — извика му. — Вземи скръбта му, Аномандър! Над своя меч, вземи я!

— И с това да притъпя всеки ръб ли, Силхас? Не мисля.

— Ще го оставиш да я носи сам?

— Аз съм мъртъв в очите му — каза хладно Аномандър. — Нека скърби и за двама ни.

Кадаспала се изсмя тихо и изхриптя:

— Вече го имам! Портрета му. Имам го, най-сетне, имам го. Портрета му, портрета му, и го имам, на кожата. На кожата. Имам го. Почакайте и ще видите. — И устата под празните кухини се изкриви от радост, и пръстите на ръката му зарисуваха във въздуха.

А до камъка на домашното огнище Андарист заплака, а после думите се изляха от него, неудържими и изпълнени с отчаяние.

— Никой ли няма да сподели моята скръб? Никой ли няма да скърби с мен?

— Ще го върна — каза Силхас.

Но Андарист поклати глава.

— Сляп съм за него, Силхас. Избери сега.

— Ще го върна!

— Върви тогава — прошепна Андарист.

Силхас бързо излезе от залата.

Кадаспала избута Грип с крака и се освободи. Надигна се, залитна, пръстите му посякоха във въздуха.

— Чуйте ги! — изкрещя. — Кой вижда тук? Не те! Само аз! Кадаспала, който няма очи, само той вижда!

— Кадаспала — извика Андарист. — Държа сестра ти в ръцете си. Ела тук.

— Плачи сам — отвърна мъжът с глас, лишен от всякакво съчувствие. — Тя не беше за теб. Ти проправи този път за нея, ти, с жалките си думи за любов и обожание, и тя го извървя — до смъртта си! Погледни ме, о, забравен Син на Тъмата, защото аз съм твое дете, твоята уродлива издънка. В тези дупки виж бъдещето си, ако смееш!

— Стига — изръмжа Грип на глупака. — Умът ти е съкрушен и сега само беснееш.

Кадаспала се извърна с лице към него, ухилен.

— Не аз въздавам мъст, нали? Тичай при господаря си, пълзящо псе. Още кръв има да се пролива!

Грип замахна и ударът му просна художника на пода. Пристъпи отново към него.

— Спри!

Той се извърна, погледна Хиш Тула и отстъпи.

— Простете, милейди. Повлякоха ме по разяден ръб. Реже навсякъде.

Кадаспала лежеше на пода. Смееше се и ломотеше тихо.

Хиш Тула застана пред Андарист.

— Виждаш ли сълзите ми? — попита го. Коленичи и отпусна ръка на лицето му. — Не си сам в скръбта, Андарист.

А после взе последния брат в прегръдката си.

Четвърта част Ковачница на мрак

16

— Вярата — каза Драконъс — никога не е нещо чудно за вярващия. Като железен стълб, дълбоко забит в земята, тя е котва за множество убеждения. Никакви ветрове не могат да я изтръгнат, докато земята остава твърда.

Аратан, който яздеше до баща си, не отвърна. Земята напред беше равна, осеяна само с ниски каменни грамади, които сякаш обозначаваха кръстопътища. Но не можеше да види кръстопътища. Едва можеше да различи само пътеката, по която яздеха. Небето беше матовосиньо като излъскан калай и в него се мяркаха големи, но далечни ята птици, понесени като облаци от високи ветрове.

Драконъс въздъхна.

— Никой баща не успява да втълпи мъдрост на детето си. Никоя боя не се задържа по запотен камък. Ти си твърде напорист, твърде нетърпелив и твърде лесно пренебрегваш ползата от нечий чужд опит. Едва ли съм сляп за порива на младостта, Аратан.

— Нямам никакви вери — отвърна Аратан и сви рамене. — Никаква котва, никакви убеждения. Ако ветровете ме подхванат, ще се понеса.

— Вярвам, че търсиш майка си — каза Драконъс.

— Как мога да търся това, което не познавам?

— Можеш и го искаш, с нужда, която е непреодолима. А ако някой ден намериш каквото търсиш, несъмнено си представяш край на нуждата си. Мога да те предупредя, че те чака разочарование, че най-скъпите дарове на живота винаги идват от неочаквани източници, но няма да се отклониш от желанието си. Тъй че от мен не научаваш нищо.

Аратан се намръщи, осъзнал, че не може да скрие нищо от баща си. Заблудата беше лесен път, но в мига, в който се провали, само глупак би останал на него.

— Ти си я отпратил.

— От обич.

Минаха покрай друга купчина камъни и Аратан видя до нея разпръснати кости, избелели от слънцето. Като че ли бяха от пръсти. Очертаваха редици като зъби.

— Това е безсмислено. Тя не те ли обичаше? Нима в името на любовта си решил да разбиеш сърцето ѝ? Не, никаква мъдрост не виждам в това.

— Така ли дразнеше учителя Сагандер?

— Никога не съм го дразнил…

— Зад маската на невинност превръщаш всяка дума в оръжие, Аратан. Това може би е действало със Сагандер, след като той не виждаше в теб нещо повече от дете. Сред мъжете обаче ще те знаят като лицемер и коварен.

— Не лицемернича, татко.

— Когато се преструваш, че не съзнаваш раните, които нанасят думите ти, лицемерничиш.

— Винаги ли пропъждаш онези, които обичаш? Винаги ли трябва да пътувам през руините на твоето минало? Олар Етил…

— Говорех за вярата — прекъсна го с железен тон Драконъс. — Аз ще проправя пътя ти, Аратан, и казвам това с увереност, защото вярата е това, което води всеки един от нас. Би могъл да си я представиш като множество и като нищо би могъл да усетиш капризното дърпане на всяко убеждение, и да се убедиш, че всяко от тях те зове с цел. Но този път не е целенасочен и представата за напредък е илюзия. Не се доверявай на целите, които те чакат: те са химери и обещанието им уталожва самата вяра, която ги е измислила, и с тази заблуда винаги свършваш там, където си започнал, но в този край намираш себе си не млад, не изпълнен с устрем, а стар и уморен.

— Това, което описваш не е достойна амбиция. Ако това е дарът ти на мъдрост, той е горчив.

— Опитвам се да те предупредя. Очаква ни борба, Аратан. Боя се, че ще стигне много извън границите на Куралд Галайн. Направих каквото можах за Майка Тъма, но като теб тя беше млада, когато за първи път ѝ дадох дара си. Оттогава вярва, че всяка стъпка, която прави, е целенасочена и води напред. Това е една котва, която всички споделяме. — Замълча, обезверен сякаш от собствените си думи.

— Така ли гледаш на любовта, татко? Като на дар, който поднасяш на други, само за да се отдръпнеш след това и да гледаш дали са достойни за него? А когато се провалят, както очакваш, тогава ги зарязваш и тръгваш да търсиш следващата жертва.

Лицето на баща му помръкна.

— Има една тънка линия между безстрашие и глупост, Аратан, и ето, че ти я прекрачваш рисковано. Дарът, за който говорех, не беше любов. Беше сила.

— Силата не бива никога да бъде дар — каза Аратан.

— Интересно твърдение от толкова безсилен човек. Но ще слушам. Продължи.

— Даровете рядко се ценят — каза Аратан, спомнил си за първата си нощ с Ферен. — И този, който получава, изпитва само объркване. В началото. А после глад… за още. И в този глад има очакване, тъй че дарът престава да бъде глад и се превръща в заплащане, и самото даване се превръща в привилегия, а да го получаваш — право. От това се вгорчава цялото чувство.

Драконъс дръпна юздите. След малко Аратан направи същото и обърна Бесра, за да го погледне в лицето. Вятърът сякаш се хлъзна между тях.

Баща му беше присвил очи и го гледаше изпитателно.

— Аратан, вече мисля, че си чул какво ме предупреди Гризин Фарл.

— Не помня, сър, дори да съм чул. Не помня много от онази вечер.

Драконъс го изгледа още за миг, след което извърна очи.

— Изглежда, всеки дар, който поднасям, е изрязан от собствената ми плът и с всяка рана и всеки белег по тялото ми чертая загубата на тези, които съм обичал. Знаеш ли, сине, че рядко спя? Само понасям нощта, с болки и в просъница.

Ако това признание търсеше съчувствие от Аратан, за жалост не успя.

— Бих искал да избегна тази съдба за себе си, татко. Мъдростта, която ми предлагаш, не е тази, която целиш, но не мога да не я приема като най-скъп дар.

Усмивката на Драконъс беше кисела.

— Ти съживи в мен жалостта за Сагандер — и не говоря за отрязан крак.

— Железните устои на Сагандер отдавна са го приковали към земята. С крака или не, той не се движи и никога няма да го направи.

— Лесно съдиш. Това, което описваш, не го прави по-малко опасен.

Аратан сви рамене.

— Само ако се приближим до него. Той вече е в миналото ми. Не очаквам да го видя отново.

— И аз не мисля — съгласи се Драконъс. — Но се чудя дали не бях несправедлив към него. Ти съвсем не си лесна компания, Аратан. Ето, че една къща ни очаква.

Аратан проследи жеста на баща си и погледна напред. Като сътворена от земята на по-малко от сто крачки от тях ясно се виждаше ниска постройка. Дългият ѝ покрив беше хлътнал в средата и няколко пролуки се виждаха като черни дупки между обраслите с лишей сиви плочи. Каменните стени под издадените стрехи бяха грубо изсечени и изпъстрени с червени петна. Дворът около къщата изглеждаше утъпкан.

— Сътворена ли е? — попита Аратан.

— Внушена е по-подходящата дума — отвърна Драконъс.

Къщата изглеждаше запустяла, но Аратан бе някак сигурен, че не е. Присви очи към черните петна от прозорците от двете страни на здравата врата — която сякаш бе изсечена от единична плоча сив камък, — но не можа да различи никакво движение в сенките вътре.

— Очаквани ли сме?

— Повече от очаквани, Аратан. Необходими.

— Необходими за да я има тази къща?

— Точно така.

— Тогава вярата определено има повече сила, отколкото ѝ признаваш, татко.

— Никога не съм оспорвал силата на вярата, Аратан. Само те предупредих, че тя може да предложи съмнителни съблазни и рядко подканя към самоанализ, още по-малко към самоосъждане.

— Значи магията не трябва да се проучва прекалено задълбочено? За да не изгуби силата си?

— За да не престане да съществува, Аратан. Какво е да си бог, ако не да поддържаш необузданата охота да се вярва?

— Ето, че приписваш на вярата всемогъщество. Мога да разбера как това би омагьосало всеки, дори един бог.

— С всеки изминал ден, сине, виждам, че ставаш все по-силен.

Това изненада Аратан. Вече съжаляваше за жестоките си думи към баща си. „Сякаш мога да говоря за любов. Единствената игра, която знаех да играя, беше на притежаване. Лошо е да се отнасяш към любовта като дете с играчка. Ферен, съжалявам за всичко, което направих, за всичко, което бях и не бях.“

— Изобщо не съм силен, татко. Само размахвам нахалост оръжия, които са твърде големи за мен.

Драконъс изсумтя.

— Като всички ни.

Нещо се раздвижи в единия прозорец, щом се приближиха, и след малко от него изпълзя мъж, не много по-възрастен от Аратан. Дрехите му бяха зацапани с кръв, широки и ушити от коприна. Къса пелерина от тъмнозелена вълна покриваше раменете му, с вдигната нагоре яка. Беше тъмнокос, гладко обръснат и не грозен на вид, макар че лицето му бе намръщено.

Драконъс спря и слезе от коня.

— Ела с мен, Аратан — каза и в гласа му се долови странна възбуда или може би облекчение.

Ято от непознатите птици се приближаваше и скоро изпълни небето зад къщата. Летяха странно и гледката притесни Аратан. Той слезе от гърба на Бесра и застана до баща си.

Непознатият — азатанай, несъмнено — вече стоеше пред тях, впил очи в Драконъс, а мръщенето бе заменено от насмешлива усмивка, която само загрози красивото лице. Аратан си представи, че забива юмрук в тази нагла усмивка, за да я заличи. Мисълта за това го стопли.

Погледът на непознатия се измести към Аратан и мазната усмивка се разшири.

— Не би ли предпочел да ми я отнемеш с целувка? — попита азатанаят.

А Драконъс каза:

— Не се поддавай на заяжданията му, сине. Той е хлъзгав като змия.

Непознатият повдигна вежди.

— Е, Драконъс, не е нужно да си толкова жесток в присъдата си. Майсторството е това, което обвързва двама ни все пак.

— За не повече от един дъх, Ерастас. Дарът е направен, от теб, изглежда, и аз ще го имам.

— С радост — отвърна Ерастас, но остана неподвижен. Не носеше нещо, което можеше да се нарече „дар“. „Може би дава както аз ще дам“, помисли Аратан.

— Кръв носиш по себе си, Ерастас — каза Драконъс. — Що за мрачен път е зад тебе?

Ерастас погледна петната по коприните си.

— О, не е моя, Властелине. Е, повечето. Пътуването, което ми възложи, бе отчаяно. Никога не бях обвързвал сила към вещ, в чието сътворяване не давам нищо от себе си. Оказа се крайно… поучително.

— Нощта е желана, Ерастас, и хаосът не се нуждае от кръв, нито може да бъде накаран да я пролее.

Аратан долови нарастващо напрежение във въздуха. Ятото птици се приближаваше устремно и с него въздухът сякаш кипеше, но не от крила, а от гласове, странни и пронизителни. Все още не можеше да различи вида на птиците. Тялото му се напрягаше и устата му бе пресъхнала. Ерастас не му харесваше.

При думите на баща му азатанаят само сви рамене. После кривна глава.

— Не повече от дъх ли, Драконъс? Не можеш да си представиш какви открития съм направил. Пътуването ми беше пълно със събития, както би потвърдил Секул Лат, след като ме придружаваше, и както би могъл да се досетиш, отплатата от него вече чака ръката ти днес. За теб със сигурност стига. Но колкото за мен, аз едва започнах. — Протегна в ръката си остър черен диск, малко по-голям от дланта му. — Виж, Властелине, сгънатата Нощ.

— Ще го имам.

Ерастас се усмихна отново и пристъпи към тях.

— Замислял ли си се дори за създадения прецедент в сътворяването на това, Драконъс? Едва ли. Ти си твърде стар. Всичката острота на ума ти е притъпена и любовта те е заслепила като тези хищни прилепи.

— Тебе ли гонят, Ерастас? Тогава най-добре бягай оттук. — С тези думи Драконъс се пресегна и взе предмета от ръката му.

— Това е осветена земя, о, Повелителю. Те кръжат, усещат, че съм наблизо, но не могат да ме намерят. Тези неща, които вече мога да правя, и много повече. Ще проумееш ли поне това? Това, което направихме — ти със своето искане и аз, като се отзовах, — ще донесе смъртта на старите порядки. Смъртта на самото странстване. — Ерастас махна с празната си вече ръка. — Нашите събратя, които коленичат пред Азата и така сътворяват божества от безчувствен камък, ще намерят нова увереност в онова, което почитат, защото, харесва ли ни, или не, ние направихме вярата им истинна. Сила вече ще намери онези места, Драконъс, и макар богомолците да останат в неведение за източника ѝ, всичко е от нашите ръце. — Той се засмя. — Не е ли забавно това?

— Този дар е изключителен, Ерастас.

Младият мъж сви рамене.

— Наистина.

— Не си направил друг, нали?

— Разбира се, че не.

— Къде е Секул Лат?

— Наблизо, но няма желание да говори с теб.

— Ако открия, че ме заблуждаваш, Ерастас, ще те подгоня, и много по-ефикасно от тези безпомощни търсачи.

— Несъмнено. Но ти казвам истината. Не съм направил никакви съперници, нито от облика на Нощ, нито от някой друг.

Драконъс го изгледа мълчаливо.

— Заклевам се! — Азатанаят се изсмя. — Виж ме добре! Мислиш ли, че драговолно бих повторил изпитанието, което изтърпях при сътворяването на този Терон? Как си представяш, че обвързвам толкова много сила към тези смачкани листа? Ти, повече от всички други, ще проумееш ли ограниченията на дървото, ужасната липса на гъвкавост в камъка и вбесяващата неуловимост на вода и въздух? Наистина ли мислиш, че Нощта с готовност би се поддала на такова обвързване? И с каква монета го изкупувам? — Отстъпи назад с дълбок поклон. — Виждаш ли как нося богатството си, о, Властелине?

Изведнъж Драконъс се олюля като поразен.

Пред тях Ерастас, все още наведен в поклон, се стапяше като привидение. Покривът на къщата зад него изведнъж рухна сред грохот и прах.

Вихър от прилепи се спусна отгоре с тътен. Въздухът закипя от пляскащи криле и Аратан се присви до хълбока на Бесра — но животното замята уплашено глава и го повлече в паниката си по земята. Хелар обаче се задържа здраво и макар Бесра да можеше да влачи Аратан с лекота, спря, щом поводът между двата коня се изпъна. Аратан се сви ниско, покрил главата си с ръце.

Последва внезапен гръм.

След миг въздухът отново бе чист. Съвсем празен, сякаш прилепите просто бяха изчезнали.

Потресен, Аратан вдигна очи към Драконъс.

Баща му стоеше като мъж, понесъл тежки рани в кървава битка. Широките му рамене бяха изгърбени, главата наведена. Въпреки огромния си ръст изглеждаше крехък и уязвим. След това Аратан чу как Драконъс прошепна една-единствена дума, име, което беше чул преди.

— Кариш.

Изведнъж си спомни сцената между баща си и Олар Етил: изведнъж прибраните словесни ножове, пренебрегнатите заплахи. „Азатанай е извършил убийство.“ Жена от джагътите. „Името ѝ беше Кариш и татко я е познавал, толкова, че вестта го потресе, толкова, че бе наскърбен и потърси утеха от старата си любима.“

— Твоят дар за Майка Тъма е подгизнал от кръв — каза Аратан.

И понеже баща му не отвърна нищо, продължи:

— Ерастас е имал нужда от нея. За да постигне каквото си му поискал. Вече носи одеянието си открито и в тази дързост издава жаждата си за още… още кръв и силата, която идва от нея.

— Тя ще направи този дар чист — каза Драконъс, без да го поглежда. — Когато Нощта се разгъне отново, ще прочисти обвързването… ще прочисти тази отрова.

— И така ще скрие греха от очите ѝ. Ти няма да ѝ кажеш, нали, татко?

— Нищо не остава вечно прекършено. — Прошепнатите думи бяха обещание. Той се обърна към Аратан. — Мислиш да държиш тази тайна над мен?

Аратан поклати глава. Изведнъж се почувства безкрайно уморен и искаше само да обърне гръб на всичко това.

— Куралд Галайн не е за мен. Нито Майка Тъма, нито ти, татко. Нищо от това не е за мен. Предложи ѝ своя опетнен дар, ако трябва. Все ми е едно. Ще ми се да можех да изплюя тази тайна между нас и ако Ерастас беше тук да прочете мислите ми, сигурно щеше да има повод за страх.

Драконъс изсумтя.

— Повечето същества на този свят разбират, че страхът може да е сила. Ерастас — не. Потърсиш ли го, ще те чака и ще узнае всяка твоя мисъл. Този път не е добър, Аратан. Не си готов да се опълчиш на Ерастас.

— Кой го преследва, татко?

— Не знам.

Аратан не повярва на този отговор. Отново извърна очи към рухналата къща.

— Кой е живял тук преди?

— Има ли значение?

— Ерастас я използва. Бих искал да знам как действа умът му.

Драконъс закрачи към Каларас.

— Остави, Аратан.

— Ти каза на Олар Етил, че ще потърсиш господаря на Хейт. Ще го направиш ли все пак, татко?

— Да. — Драконъс яхна коня си.

— И него ли ще излъжеш?

Драконъс не отвърна. Смуши бойния кон и го подкара.

Аратан яхна Хелар вместо Бесра.

Драконъс беше толкова израснал в очите на Аратан. Сега отново се беше смалил. Баща му прекършваше жените, които обичаше, и въпреки това се боеше, че Майка Тъма ще го прекърши. Беше само Консорт. Предизвикваше негодуванието на благородниците и вдъхваше страх в Цитаделата. Беше изградил армия от своите Домашни мечове и с това си бе спечелил подозренията на легиона на Урусандер. Бе като човек, обсаден отвсякъде.

„И все пак я напуска, за да търси дар не на любов, а на сила. Мисли, че любовта е играчка. Мисли, че блести като дрънкулка и превръща всеки жест в искане на любов в замяна. Затова всяко нещо, което прави, трябва да е нещо с много значения.

Но не разбира, че това е неговият личен език, тази игра на спазаряване и трупане на дългове, език, който никой друг не схваща.

Започвам да разбирам многото животи на баща ми и във всяка маска проличават нови недостатъци. Веднъж се заклех да го нараня, ако мога. Глупава самонадеяност. Той не познава нищо освен рани.

Обичаше ли някога Кариш? Кажи ми, татко, кръвта на една любима ще нахрани ли следващата? Това ли е прецедентът, за който спомена Ерастас? Или той говореше като бог, опиянен от жизнената кръв на смъртен?“

Очите на Аратан се впиха в баща му, който продължаваше да язди напред. Преди дни щеше да е пришпорил коня си, докато се изравни с него, и щяха да заговорят като баща и син, търсещи се един друг, и всяка рана щеше да е малка, а всяка истина щеше да се провре през обърканото кълбо помежду им. Щеше да мисли за това като за нещо скъпо и в същото време естествено и да цени още повече миговете заради неизвестността, която носеха.

Сега предпочете да остане сам и да язди отзад с неохота, по път, който вече не желаеше. Мислите му се върнаха към Ферен — не към горчивината от раздялата им, а към миговете, в които бе споделял топлината ѝ. Съжаляваше, че не може повече да ѝ се отдаде. Нощ след нощ, макар и само за да покаже на баща си любов, която действа.

През следващите месеци тя щеше да наедрее с детето, което бяха направили, и в селото си щеше да отбягва въпроси и да обръща гръб на всички жестоки подмятания, които щяха да я преследват. Брат ѝ щеше да брани честта ѝ с юмруци. И всичко това щеше да се разиграва в отсъствието на Аратан, и щяха да го съдят подобаващо. Такава злоба никога не губеше силата си.

Ако беше по-голям, щеше да се е борил за нея. Ако беше имал друг баща — не лорд Драконъс, Консорт и Властелин на Нощта, — щеше да е намерил кураж да му се опълчи. Но баща му се беше възродил отново в своя син. „А аз отстъпвам. Отново и отново отстъпвам пред това.“

Тази броня, която носеше, изобщо не го правеше силен. Само издаваше слабостта на плътта.

„Ферен. Един ден ще дойда да те взема.“ Щеше да изтърпи укорите на съседите ѝ и щяха да заминат. Щяха да намерят свят за своето дете.

Свят, който не се храни с кръв.

Коря и Хаут вървяха по пътя. Ниски четвъртити каменни кули бяха осеяли околността, свити по склоновете и израснали по билата на хълмове. Изпълваха изровената от порои низина от двете страни на старата река, грубите им очертания стърчаха над дърветата там, където гората отново беше израснала, или клечаха изгърбени в падини, където блатна трева се полюшваше разлюляна от лекия ветрец, задухал през долината.

Докато минаваха между тях, заобикаляйки високия бряг на долината от север, Коря виждаше, че повечето са изоставени, а малкото, които издаваха следи от обитаване, бяха далечни: избраният от Хаут път навътре в мъртвия вече град на джагътите като че ли ловко отбягваше възможността да се доближат много до някоя от тях.

Не виждаше никакво свидетелство за оживена дейност, земеделие или занаяти. Никакви пристройки не се виждаха, било за складиране на храна или за подслон на животни. Джагътите все едно се бяха хранили с въздух.

Бедрата и прасците я боляха от цялото това вървене. Мълчанието на Хаут беше потискащо, болката зад очите ѝ постоянна, а плънката от мъх между краката ѝ беше подгизнала от кръв. Чакаше да чуе поне една дума от него, нещо, на което да се сопне и от това да се почувства по-добре, но той крачеше неспирно напред и тя се чувстваше все едно е вързана за невидима каишка и просто я дърпат напред като опърничаво кутре. Искаше ѝ се той да дръпне тази каишка и да я доближи достатъчно, та да го досегне с ноктите си.

Не че ги имаше. Нощите готвене над лагерните огньове бяха превърнали ръцете ѝ в почернели и оцапани чукани. И въпреки цялата ѝ жар силата ѝ си беше отишла, увехнала от това безкрайно сякаш вървене. Дрехите ѝ косата ѝ бяха мръсни и вмирисани на пушек.

Още една четвъртита кула изникна пред тях. Този път Хаут не се опита да я избегне и Коря предположи, че тя също е изоставена. „Още един паметник на провал. Колко копнея за Куралд Галайн!“

Когато учителят ѝ стигна до нея, спря и се обърна към Коря.

— Тази нощ ще спим вътре, защото ще вали.

Тя погледна намръщено към безоблачното небе, а после — джагъта.

— За всичко ли ще се съмнява детето във възрастния? — попита той.

— Вярвам, че въпросът бе риторичен — отвърна тя и смъкна торбата от раменете си.

Хаут посочи едно закърняло дърво пред зейналия вход на кулата.

— Онзи храст се нарича илбарея.

— Мъртво е.

— Така изглежда, да. Напълни една торба с листата му.

— Защо?

— Виждам, че ти е зле и си ядосана, и искам да оправя това. Не толкова заради теб, колкото заради себе си. Нямам желание да отбягвам бодли цяла нощ.

— Въпроси имам, не бодли.

— И всички бодат като тръни. Събери най-сухите листа. Правя това и за двама ни.

— Току-що каза…

— Заядох се, да ти пробвам настроението. Капанът изщрака, но ти още се ежиш. Ще се погрижа да се успокоиш и да не изглеждаш толкова зле.

— Да не би да оскърбим чувствителността ти, нали?

Зарови в пътната си торба и намери малка торбичка, в която беше държала грудки — гадни на вкус дори сварени на каша; останалото беше изхвърлила още след първата нощ.

— По-добре е, когато готвиш с въодушевление — каза Хаут.

— Мислех, че гоним убийци — подхвърли тя, докато вървеше към храста. — А ние само вървим и вървим, и не стигаме никъде. — Започна да скубе сухите сбръчкани листа. — От това ще стане отвратителен чай.

— Естествено — отвърна той зад нея. — Щом напълниш торбата, ще ни трябва огън. Зад кулата, в двора, трябва да има сухи дърва. Запазил съм една бутилка вино и ще ми благодариш за това, когато ти се върне настроението за благодарности.

— Ще има доста да почакаш, докато се върне — отвърна тя, докато скубеше листата.

— Развалил съм те с многото покрив над главата, да — изсумтя Хаут. — Издръжлива си в цивилизована среда, но в дивото си хилава.

— Диво ли наричаш това, учителю?

— Би ли го нарекла цивилизация, заложник?

— Цивилизация на колене — стига онзи покрив да се окаже сух за несъществуващия дъжд. Никак не съм очарована, учителю, като гледам тези следи на упадък. Но това е само дивото на занемареността и още по-гадно заради историята, която разказва.

— Съвсем вярно. Няма нищо по-гадно за гледане от провала на една култура. Особено с начина, по който се просмуква в теб, малко по малко и незабелязано. Ако мислим за цивилизацията като форма на напредък, как трябва тогава да се измери той?

Тя въздъхна. Още уроци.

— Държиш ли да въвлечеш в спор една изнервена жена, учителю?

— Хм, вярно. Жена си. Вече не си дете. Е, тъй като съм отегчен, ще облека бронята си и ще нагазя смело в гибелния кипеж на женския гняв.

Толкова ѝ се искаше да изпита неприязън към него, но това за сетен път се оказа невъзможно.

— Напредъкът на цивилизацията се измерва в даровете ѝ на труд и служба. Улеснени сме от единението на намерение, воля и способност.

— Тогава как измерваме затлачването на този напредък? Или упадъка?

— Намерението остава. Волята отслабва, а способността става спорна. Съгласието се разпада, но е невъзможно да се припише вина, което води до безпокойство, смут и глупаво негодувание. — Торбата беше натъпкана. Тя погледна храста и с изненада видя, че на всеки клон, който бе оголила, са напъпили нови филизи, също толкова кафяви като листата, на чието място се бяха появили. — Що за нелепо дърво!

— Маската му е смъртта — каза Хаут. Беше свалил металните си ръкавици и смъкваше ризницата си. — Дай ми илбареята, за да освободиш ръцете си за дървата.

— Много мило от твоя страна, учителю. Но се чудя, щом ще бъда мхаби, съсъд, който трябва да се напълни, защо да се пълни с досадна шетня и тлеещо безсилие?

Той седна на един камък до старото огнище и вдигна очи към нея.

— Държала ли си някога запушена бутилка под вода? Не? Да, защо ли да го правиш? Все едно. Дръпнеш запушалката и какво става?

— Ако в бутилката е имало въздух, излиза на мехури и го замества вода. Ако е имало течност, представям си някакво бавно смесване с водата. Това са опити за дете, подходящи за дете в корито. Но, учителю, както виждаш, аз не съм под вода, нито съм толкова празна, колкото сигурно си мислиш.

— Тези предмети, заложник, са за твое добро с това, че облекчават и носят утеха на собствената ми същност. Твърде дълго съм бил в цивилизация, за да разбера шаблонните съждения за основните ѝ изисквания.

— Ти си намерение без способност и без никаква воля.

— Точно така, и нямаше да съм ценен учител, ако в небрежност те бях повел към живот, също толкова лишен от полезно знание.

Тя го изгледа продължително, а после тръгна към задната стена на кулата. Вместо обрасла с бурени градина видя огромна дупка в земята. Беше четири-пет разтега на ширина и когато се доближи до ръба и надникна долу, видя само чернилка. Взе един камък и го пусна. Камъкът удари в нещо чак след няколко удара на сърцето, а после заподскача и затрополи, докато звуците най-сетне заглъхнаха.

Дървата бяха струпани до стената, достатъчно за десетина нощи огън на открито. Тя събра наръч и се върна при търпеливо чакащия Хаут. Беше поставил последната си бутилка вино на земята. Като я видя, Коря помисли за миг да я грабне и я строши в плешивото му теме. Но се наведе, остави дървата до огнището и тръгна да потърси подпалки.

След малко огънят вече гореше, а тя седна да почака, докато стане хубава жарава. Котлето бе на земята до нея, пълно с вода и няколко съмнителни на вид зеленчука.

Хаут порови в торбата си и извади три бокала. Започна да ги лъска с копринена кърпа, която Коря никога не беше виждала. После постави бокалите пред бутилката в изрядна редица.

Звук откъм кулата я накара да се обърне. На входа стоеше джагът. Беше с цяла педя по-висок от Хаут, широк в раменете и дългокрак. Бивните му бяха почти черни, освен при извитите нагоре върхове, където избледняваха до червеникав кехлибар. Стар, но грозен белег беше прорязал раздрана пътека през лицето му. Нямаше нищо по себе си освен безцветната набедрена препаска, която не можеше да скрие долната половина на мъжеството му. Вертикалните му зеници бяха тънки като цепки.

— Убивам натрапници — каза той.

Хаут кимна.

— Ще предупредим всеки, който дойде насам. Коря Делат, това е Варандас. Мислех, че е умрял.

— Надявал си се — каза Варандас и се приближи. — Възхитителен огън. Само като го погледна и виждам пътя към кончината ни. Всяка крачка, която правим, е добре осветена, докато изведнъж не падне мракът. Но пък животът е залитане, а залитането е главоломен скок и все напред. Чудно ли е изобщо, че смъртта взима толкова много от нас?

— Но не и теб — подхвърли Хаут. — Засега поне. Е, сядай, щом трябва да се натрапиш в нашия мир, и си налей.

— Много е млада да…

— Опознала е виното от майчината си гръд.

— … много е млада да пиеш от нея, щях да кажа. Колкото до отварянето на бутилката, още ли си толкова несръчен, Хаут, че ти трябва помощ за толкова проста работа?

Коря изсумтя.

Варандас я погледна, сякаш я преценяваше отново.

— Това е женски смях.

— Тя е тайст — обясни Хаут. — Може да е на хиляда години и да не го разбереш.

— Не е, разбира се.

— Не е, но друго имах предвид. Може да съм несръчен, но забелязвам упоритата ти умствена негодност, Варандас, което ме подсеща, че склонността ти да плещиш глупости наистина е вечна.

— Твърдя, че глупостта е заболяване — отвърна Варандас. — Дори съм написал чудесен трактат, в който се аргументирам. Лошо, разбира се.

— Не съм го чел.

— Никой не го е чел. Задоволявам се с мисълта, че писането е страст, която си струва да имаш, но практическото упражнение е тежко изпитание, което оставям на по-низшите, тъй като имам да правя по-добри неща с разумните фрагменти на мозъка си.

— Аргументът на хиляди безполезни гении, всички бързащи да предложат мнение, особено отрицателно, тъй като с отрицанието си могат да оправдаят това, че не вършат нищо, освен да се оплакват.

— Добра компания, всички до един — кимна Варандас. Вдигна бутилката и огледа внимателно глиненото ѝ тяло без печат. — Заявявам, че качеството е изключително.

— Така е — съгласи се Хаут.

— Имаш ли още нещо?

— Не.

— О, добре. — Издърпа запушалката и напълни бокалите до ръба.

— Да го разлеем по ръцете си ли искаш?

Варандас седна до тях.

— Не, искам просто да ги погледаме и да се порадваме на съвършената ми мярка.

— Боя се, че Коря успя да ѝ се порадва преди малко.

— О?

— Поличката ти е прекалено къса, Варандас.

— Въпрос на мнение, Хаут. Няма да се извинявам за прочутото си изумително мъжество. Е, нека се отдадем с лепкави ръце на мляскане с устни и прочее. Тайст, бъдете първа, моля.

— Доколкото знам — каза Коря и се пресегна за първия бокал, — гръдта на майка ми не е била пълна с вино. Отказвам да поема отговорност за мненията на учителя ми.

Варандас я изгледа.

— Настроението ѝ е кисело, Хаут. Как се примиряваш с това?

— Предимно се крия, но както виждаш, в момента това е трудно постижимо. Имам решение, разбира се.

— Казвай, о, злонамеренико.

Хаут извади от торбата си глинена лула.

— Листа илбарея, от собственото ти дърво, Варандас.

— О? Мислех, че е мъртво.

— Това — каза след малко Варандас — е изражение, което никога няма да забравя.

Хаут се намръщи, пресегна се и вдигна лулата, паднала от безчувствената ръка на Коря. Подуши дима, който още лъхтеше от чашката, и рязко отдръпна глава.

— Олеле, това ще подложи на изпитание и организма на един Тел Акаи. Колко време са зреели тези листа на лозата?

— Не мога да кажа със сигурност, след като никога не съм ги брал. Десетилетия сигурно. Или столетия навярно… защо ми задаваш такива предизвикателни въпроси? Обичаш да изтъкваш симптомите на глупостта ми, а това ме ядосва и ме прави войнствен.

— Е, да се надяваме, че утре ще се събуди освежена и изпълнена с жизненост.

— Или може би вдругиден, или в подругиден. Това смукване можеше да стопи и желязна руда. Виждаш ли как още лъха бели струйки с всеки дъх? Но ще кажа, озлоблението ѝ вече не ни оскърбява, тъй че резултатът е радващ.

— Бутилката е празна — изтъкна Хаут — и вече не съм гладен, което е добре, след като готвачката ми лежи възнак.

— В такъв случай трябва да се разходим до задната стена на кулата, Хаут.

— Щом настояваш.

— Имаме да обсъдим някои неща.

Станаха и Хаут заметна Коря с едно одеяло.

Варандас го поведе към ръба на огромната дупка в двора. Хаут застана до него. Зяпнаха в катранената чернилка и дълго мълчаха.

Хаут въздъхна и каза:

— Боя се за Качулатия.

— А аз от прецедента — отвърна Варандас. — Един азатанай вече се е отделил не на шега и ще претендира дръзко за божественост.

— Какво да се прави?

— Този въпрос го задават всички, Хаут. Освен самия Качулат, който не казва нито дума и все още гние окован във вериги.

— Във вериги ли?

— Господарят на Хейт има грижата за него.

— Във вериги?

— Беше сметнато за милост. Акт на състрадание. Чакаме Гуглата, мисля — всички ние, които ни интересува. Чакаме неговата дума.

— А ти?

Варандас сви рамене.

— Отдавна не съм хващал меча и вече гледам на това като на безразсъдно вилнеене. Какво помня от войната? Какво знам за воюването? Но ще слушам Качулатия и ще му предлагам откровената си преценка, докато мога да преценявам думите му.

Хаут кимна.

— Това е почтено, Варандас. Колко други ще се присъединят към теб в този ден, чудя се?

— Шепа, струва ми се. Поддържаме градинки и скубем плевели с необичайна енергия. В края на краищата господарят на Хейт само каза истината и с това предложи пъклен аргумент, който никой не може да опровергае.

Дълго помълчаха, а после Варандас най-сетне се обърна към Хаут и попита:

— А ти?

— Мхаби Коря.

Варандас повдигна вежди.

— Нима? Тайст мхаби? Безпрецедентно и дръзко.

— Иначе съм безпомощен — отвърна Хаут.

Варандас посочи дупката.

— Какво мислиш за това?

— Признавам, че много съм мислил за това. Как се натъкна на нея?

— Представа нямам — отвърна Варандас.

Заоглеждаха я отново.

— Почитането на камъка е домогване към дълголетие — каза Ерастас. — Но това е тайна, която камъкът никога не издава.

Изпотен, Секул Лат продължаваше да вади камъни от отломките и пръстите му пареха, щом докоснеха някоя все още нажежена канара. Димящата пръст се изсипваше надолу и могилата продължаваше да хлътва. Във въздуха се носеше миризмата на нещо, което не можеше да определи, но му напомняше за оскърбление.

Ерастас наблизо се беше навел над купчина каменни плочи, ровеше из тях и заделяше някои настрани, като ги редеше на равни купове все едно, че броеше монети.

— Твърдят — продължи той, — че сградите просто израснали от земята. В началото не били нищо повече от каменни купчини, но продължавали да се издигат от пръстта и скоро започнали да се оформят като колиби. Тук-там стена или линия. Други очертавали кръгове. А после сякаш всички тези жалки усилия се слели и се намерили едни други и се родили къщи. Е, не точно къщи, както ние ги знаем, а кули, като на джагътите. И други, които наподобявали дърво, както би могъл да си представиш, че ще го направи тайст. Други пък се задържали в самата земя, като на Тел Акаи, или заприличали на заслони, като колибите на Бягащите псета.

Секул прихвана една особено голяма канара и я задърпа. Тя се изтръгна със стържене. Той я изтъркаля настрани и огледа дупката, оставена от камъка. А после се извърна и погледна приятеля си.

— Но това е борбата за ред — продължи Ерастас, докато оглеждаше намръщено една счупена плоча. — Повелята на организацията, която е и похвална, и жалка. Всички сме се съпротивлявали на разпада, всеки посвоему, и така сме превърнали живота си в дръзка претенция за цел и смисъл. — Захвърли плочата и вдигна друга. — Тази поза, за която настояваме, Сек, е материя, конструирана като аргумент. Нашата плът, кръв, кост, нашите същности. Аз поне не съм впечатлен.

Секул отново се зае с отломките. Изтръгна няколко камъка и изгреба няколко шепи пръст. Дупката стана по-голяма.

— Можеш да спориш с природата и, разбира се, ще загубиш. Можеш да спориш с някой друг и освен ако залогът не е живот или смърт, то упражнението е безсмислено. Природата ни очаква всички с категорична убедителност. Всичко, което е спечелено, е илюзия. Всичко, което е загубено, така или иначе си бил обречен да го загубиш рано или късно. Наричат къщите Азати и от това са ни нарекли тайстите, но не всички сме поклонници на камъка, нали, Сек?

Секул изправи гръб и изтупа пръстта от ожулените си длани.

— Точно този спор, изглежда, си го спечелил, Ерастас.

Ерастас се надигна с пъшкане и се измъкна горе.

— Знаех си. Дори една кула на джагът не би могла да издържи половин хълм пръст срутил се отгоре ѝ.

Секул Лат си спомни мощта на заклинанието на спътника си. Магията беше брутална и звукът, който предизвика — като трясък на мълния в черепа му — още отекваше в костите му.

— Това би могло да започне война.

— Имам цел — отвърна Ерастас. Наведе се и надникна в малката кухина, която беше изровил в могилата. — Това може да прилича на лудост — убийството често изглежда така. Но трапезата е подредена и мнозина ще се притекат на пиршеството, скъпи ми братко.

— Половин брат — поправи го Секул Лат, почувствал нужда да изтъкне разликата. — Ще ти благодарят ли?

Ерастас сви рамене.

— Ще се тъпчат, приятелю. И ще дебелеят, и нито веднъж няма да помислят за орача или за пастира, или за онзи, който е стривал зърната. Нито ще се замислят за майстора на съдовете, с които боравят, или за ръката, изковала калаените им блюда. Ще седят на столове, които скърцат под тежестта им, и няма и да помислят за дърводелеца, нито за дървото. Ще слушат трополенето на дъжда по покрива и няма да благодарят на зидаря. Не търся признателност, приятелю. Не копнея за ласкателства. Но ще остана носителят на пиршества.

Секул Лат се изправи, за да разкърши схванатото си тяло, а после се отдръпна, докато Ерастас се провираше в изровената дупка. След малко спътникът му измъкна премазания труп на неизвестен джагът, който беше живял в кулата. Натрошените кокали стърчаха от подутата кървава плът, от което тялото и крайниците приличаха на раздрани торби. Паднало парче зидария беше сплескало черепа.

Ерастас издърпа трупа навън, изправи се и скръсти ръце.

— Усетих смъртта му. — Лицето му бе зачервено. — Като ръка на слабините си.

Секул Лат извърна очи отвратен и огледа небето. Стори му се някак сбъркано, но по начин, който не можеше да обясни.

— Не виждам търсачи.

— Имаме време — съгласи се Ерастас. — К’рул опипва слепешком. Още не е видял лицата ни. Все още не познава плячката си.

— Неговия дар оскърбяваш — изтъкна Секул. — Никак не ми се ще да изпитам гнева му, когато разбере с какво сме се захванали.

— Готов съм за него. Не се безпокой. Обезкървеният е слаб и безпомощен.

— Вече се уморих да бягам.

Ерастас се изсмя.

— Бягството ни скоро ще стане неистово и отчаяно, Сек. Драконъс проумя — там, в самия край, сигурен съм. И в този момент пътува към господаря на Хейт. Ще признае ли ролята си в онова първо убийство? Чудя се.

— Ако предпочете мълчанието, ще превърне господаря на Хейт в свой враг.

— Не те ли радва мисълта за тези двамата, вкопчени в битка? Планини ще се срутват и морета ще се надигат, за да потопят половината свят. — Ерастас награби двата счупени крака и задърпа трупа към купчината плочи.

— Също толкова възможно е — каза Секул — двамата да сключат съюз, да привлекат и К’рул, а след това всички да тръгнат по дирята ни!

— Едва ли — отвърна Ерастас. — Защо изобщо си мислиш, че лорд Хейт ще изпитва някакво влечение към убития си събрат? Виждам го седнал срещу Драконъс, търпи пламенната тирада на Властелина и чак после кани глупака на чаша чай. Освен това Драконъс трябва да се върне при драгоценната си жена, понесъл драгоценния си дар, и в прелестното си невежество ще ѝ го поднесе. — Тялото вече лежеше до купчините плочи, които бе отделил, и Ерастас коленичи. Избра една от върха на най-близката купчина и след като намери достатъчно голяма рана на тялото, я напъха вътре. — Всеки ритуал не е нищо повече от повторение и избрана последователност, но въпреки това смятаме, че ритуалът е съществен елемент от чародейството. Е, от тази нова магия, искам да кажа. Разбира се, ритуалът не създава магия — единственото, което правим с ритуала, е да се успокоим.

— Навикът е това, което успокоява — каза Секул Лат.

— А от навика произлиза редът. Точно така. Виждам бъдеще, пълно с глупци…

— Не по-различно от миналото значи. Или от настоящето.

— Грешиш, братко. Глупците в миналото бяха невежествени, а тези от настоящето са преднамерено глупави. Но бъдещето обещава великолепен стремглав скок в секващ дъха идиотизъм. Възлагам ти да станеш пророк на нашето време, Сек. Бъди настойчив в прорицанията си за глупост и ще станеш неописуемо богат.

— Страхотно пророчество, Ерастас.

Ерастас мажеше парчетата плочи с кръв и тъпчеше разкъсания труп с тях.

— Природата се надсмива над всякаква сигурност, освен единствената, която приема.

— Можеш ли да продължиш да ни криеш, Ерастас?

— Съмнявам се. Наистина ще трябва да избягаме от земите на азатанаите и джагътите.

— Към джхеките ли тръгваме тогава? Към Бягащите псета? Със сигурност не и към Тел Акаи!

— Никои от тези. Защото граничат с азатанаите. Не, трябва да прехвърлим морето, мисля.

Секул се сепна и се намръщи.

— Където избяга Маел? Няма да ни приеме с охота.

— Няма — съгласи се Ерастас. — Мисля… отвъд неговото владение дори.

— Високото кралство? Онези граници са затворени за азатанаите.

— Тогава ще трябва да се пазарим за достъп във владението, приятелю. Трябва да има сериозна причина Кралят да бъде толкова обичан сред народа си. Нека превърнем това в следващото ни приключение и открием всички скрити истини за Високото кралство и неговия съвършен владетел.

Секул Лат изгледа отгоре приятеля си. Кръв беше обагрила в червено дланите му, но по мокрите плочи същата кръв бе изваяла странни символи. Нямаше две плочи, които да си приличат. Вонята на гняв тежеше във въздуха.

— Ерастас, всъщност откъде е дошла всичката тази пръст и камъни?

Ерастас сви рамене.

— Представа нямам. Защо?

— Не знам. Нищо, няма значение.

Събуди я изливащият се на порой дъжд и плющенето му по камъните. Коря отвори очи. Беше тъмно. Лежеше на под от студени каменни плочи, мазни на допир. Във въздуха се долавяше тежка животинска миризма, която ѝ напомни за джелеките. Надигна се озадачена и объркана.

Варандас седеше до маса, изгърбен над нещо, над което се трудеше. Вътрешността на кулата представляваше единична зала със стара дървена стълба в центъра, водеща към покрива. Хаут не се виждаше никакъв.

Закашля се и изведнъж си спомни как седеше до огъня, после поднесе въглен към чашката на лулата, както я бе накарал Хаут, после пое дима в устата си и надолу в дробовете. След този миг беше пустош. Погледна ядосано Варандас.

— Къде е той?

Джагътът извърна очи към нея.

— Навън. Защо?

— Ще го убия.

— На опашка чакат за това, повярвай ми. Но той не искаше да ти навреди много, а каузата беше справедлива и всъщност приемлива за всички присъстващи…

— Не за мен!

— Е, ти веднага се оттегли, така да се каже. Беше приятна вечер общо взето. Аз даже сварих онова котле със сбръчканите неща, дето си въобразяваше, че са зеленчуци. Не опитахме супата, но поне се намери работа за нервните ми ръце.

Чувстваше се отпочинала и ободрена.

— Ще призная, че беше хубаво спане. Цяла нощ.

— И ден — уточни Варандас. — В забравата се краде време, което никога няма да се върне. Представи си, някои хора всъщност с охота приемат загубите. Смятат ги за победи над… какво, скуката? Баналната преценка за собствената им духовна бедност? Жалката безполезност на живота им? Голата досада на мрачните им мисли? Обмислям трактат. „За изкушението на забравата“. Аргументите ми са безсмислени, както се полага за темата.

— Не мисля, че е възможно — каза Коря.

— Какво?

— Вече вярвам, че Хаут е изключителен сред вас, джагътите.

Варандас помисли малко над думите ѝ, след което изсумтя.

— Не отричам, въпреки че намирам идеята за неприемлива. Кажи ми, той обясни ли ти защо лорд Хейт се нарича така?

Тя се надигна от мръсния каменен под.

— Не. Трябва да пишкам.

— Има една дупка отзад, но внимавай с брега, че се рони.

— Не съм мъж, глупако.

— Спокойно. Достатъчно голяма е, тъй че няма да се налага да я целиш, скъпа.

На път към вратата тя спря до масата и впи очи в предметите, подредени пред джагъта.

— Какво правиш?

— Играя си с кукли. Защо?

— Познати ми са — прошепна тя.

— Разбира се. Учителят ти купи десетина за теб първата седмица, когато дойде под опеката му. Аз ги направих.

Тя онемя, но очите ѝ се напълниха със сълзи и тя изтича навън.

Застанала под дъжда, Коря вдигна лице към небето. „О, богиньо, не са били твои деца все пак.“

От входа зад нея Варандас каза:

— Смята те за последната си надежда.

Тя поклати глава. Долу в долината блесна мълния и тя чу глухия тътен на гърма през дъжда.

— Убиецът на Кариш те изпрати на път — продължи джагътът. — В това имаше цел. Убиецът иска да ни разбуди или поне така вярва Хаут. Но се чудя дали този път не е предопределен за теб.

— Това е безсмислено — отвърна тя, ядосана от мисълта. — Никой нищо не знае за мен.

— Невярно. Ти си единствената тайст, живяла някога сред джагътите. Пристигането ти събуди спорове и догадки не само сред джагътите, но и сред азатанаите.

Тя се обърна към него.

— Защо?

— Направил е магия за теб…

— Кой? Хаут ли? Нищо такова не е направил. Аз съм слугинята му, готвачката му, робинята му.

— Уроци по смирение. Но не, не говорех за Хаут. Говорех за Драконъс.

— Консортът? Никога не съм го срещала!

— А. Като казвам „теб“, имам предвид всички тайсти. Драконъс даде на тайстите магията на Тъмата. Той вървя през Леса на Нощта и по бреговете на самия Хаос. Тя е вътре в теб, мхаби, и пътят ти е наблюдаван от мнозина.

— Това е безсмислица. Никаква магия няма в мен.

— За жалост — продължи Варандас — някои от тези наблюдатели имаха враждебни мисли и неприятни амбиции. Видяха прецедента в манипулирането на сила от Властелина. С пътя, по който те отпратиха, там на Мачтата, ти беше излъгана. Драконъс беше прекалено търпелив. Майка Тъма е изгубена в дара му към нея. Тайстите са слепи за собствената си сила.

— Не знаех, че готвенето и миенето на подове можело да събуди магия, джагът.

— Най-големият дар на образованието, Коря, са годините подслон, осигурен, докато се учиш. Не помисляй да свеждаш това учене до факти и твърдения на предполагаеми мъдреци. Много от това, което се учи, е в сферата на съгласието, обществените нрави, приличието в поведение и мислене. Хаут би ти казал, че това е друго трудно спечелено постижение на цивилизацията: времето и безопасната среда, в която да се учиш как да живееш. Когато това е унищожено, подронено или подценено, цивилизацията е в беда.

— Вие джагътите сте обсебени от това, нали? И все пак сте го захвърлили!

— Ние бяхме убедени в безумието, свойствено за узаконеното неравенство. Всяко съдействие включва някаква степен на отстъпване. И принуда. Но алтернативата, анархията, сама по себе си не е ценна добродетел. Тя е само извинение за егоистична враждебност и всеки, който търси оправдание чрез приемането на тази позиция, винаги е студеносърдечен. Анархистите живеят в страх и копнеят за смърт, защото се отчайват, като виждат у другите същите тези добродетели, които на тях им липсват. Ето защо изпитват удоволствие да сеят разрушение, макар и само за да съответства на вътрешната им разруха. — Приближи се и застана до нея, огромен и почти безформен в гъстия сумрак на дъжда. — Ние отхвърлихме цивилизацията, но също така отхвърлихме анархията заради жалката ѝ войнственост и слабостта на мисълта, която тя прогласява. С тези решения направихме себе си изгубени и лишени от цел.

— Струва ми се, че отчаянието би трябвало да гложди всеки джагът — каза тя.

— Трябваше да е така — отвърна Варандас. — Щеше да е така, ако не беше лорд Хейт.

— Изглежда, той е причината за всичко това!

— Беше, тъй че в замяна пое върху себе си нашето отчаяние и го нарече свое наказание. Той понася омразата ни към него, както и самоомразата ни. Опира се на нашето отчаяние и ни се смее в лицата, тъй че ние го мразим още повече.

— Не ви разбирам вас, джагътите — каза Коря.

— Защото търсиш сложност там, където тя не съществува.

— Къде е отишъл Хаут?

— На покрива на кулата ми е.

— Защо?

— Наблюдава битката в долината долу.

— Битка ли? Каква битка? Кой се бие?

— Не сме сигурни. Трудно е да се види в този дъжд. Но щом се съмне, ще те заведе при господаря на Хейт.

— Защо? Още един урок по смирение?

— О, интересна мисъл. Мислиш ли, че е възможно?

Коря се намръщи.

Блесна нова мълния и този път гърмът изтътна през земята под нозете ѝ и тя чу трополене в кулата зад гърба си. Беше прогизнала и все още ѝ се пишкаше.

— Мислиш ли, че може да види нещо отгоре?

— Не, разбира се. Боя се, че аз съм виновен, защото го отегчих до побъркване с приказките си за новите ми кукли. Радват ме безмерно, виждаш ли, и скоро ще ги пусна на воля, да си намерят своя път в света.

— Моите ги затворих в кутия — каза му тя.

— Че защо?

Коря сви рамене.

— Може би за да бдят над детството ми.

Варандас изсумтя.

— Достоен пост, мисля. Браво. Но не за дълго, надявам се? Все пак всички рано или късно трябва да си спечелим свободата.

Тя се зачуди дали този застанал до нея джагът, този майстор на кукли, не е луд.

— Та кога ще пуснеш новите си създания на свобода?

— Ами, първо трябва да се събудят — отвърна той.

„Права бях. Той е луд. Напълно луд.“

— Кожа и плът, кръв и кост — каза Варандас, — пръчки и клонки, плат и слама, всичко това са само капани за една странстваща душа. Умението е в деликатността на примката, но всяка кукла е временна. Моето изкуство, мхаби, е прехвърляне на душата. Най-последните ми кукли ще потърсят една рядка крилата скална маймуна, обитаваща старите канари на пустиня далече на юг. Наричам тази серия Нахт.

— А как нарече серията, която даде на мен?

— Болеад. Но се боя, че ги направих твърде много, особено при тези техни недостатъци. — Помълча, след което добави: — Сътворяването включва рискове, разбира се, но стореното — сторено, а с тези думи можеш да оправдаеш всеки идиотизъм и жестокост. Изричам епиграфа на тирани без ирония, не си ли впечатлена?

— Много.

Тръгна встрани от кулата, за да не я гледа джагътът.

Долу, почти пред нея, изригна мълния с ослепителен блясък, земята се разтърси и тя се олюля. Залитна към каменната стена и усети, че се тресе. Варандас от прага извика:

— Не много далече, мхаби! Спорът долу освирепява.

Коря потръпна, но дъждът изведнъж стана топъл. Реши, че се е отдалечила достатъчно, и клекна да се облекчи.

Нов гръм разтърси склона.

— Побързай — извика Варандас. — Спорът идва насам.

— Плашиш ме и ми пречиш!

Склонът затътна като под стъпки на великан.

Тя се изправи и затича към входа.

Хаут беше дошъл и Коря видя, че отново е с бронята и шлема си. Ръцете му в металните ръкавици държаха брадвата и целият лъщеше. Нагоре по склона право към тях се катереше огромна фигура.

— Внимавай! — ревна Хаут.

Фигурата спря и вдигна глава към тях.

Варандас повиши глас, за да се чуе в поройния дъжд:

— Аз обитавам тук, азатанай, и имам гости. Но ти не се броиш сред тях в това възбудено състояние. Върви си, освен ако не държиш да предизвикаш гнева на капитан Хаут.

Огромната фигура остана неподвижна и смълчана.

Но не, не съвсем смълчана: на Коря ѝ се стори, че чу глухо сумтене, понесло се нагоре по склона.

— Прогониха те от долината — продължи Варандас, — носиш рани и ти се ще да отприщиш гнева си. Много кули има наоколо, които са незаети, и те ще понесат яростта ти с поетично безразличие. Промени пътя си, азатанай, и помни уроците от долината долу.

Съществото свърна настрани по склона и сякаш се движеше повече с ръцете, отколкото с краката си по земята. От време на време една от тези ръце се надигаше и тупаше по земята и по хълма отекваше тътен. Кулата се люшкаше при всеки удар със злокобно стържене на камъка.

Дъждът бавно размъти фигурата на азатаная, а после я заличи напълно, но тътенът на ударите продължи, заглъхвайки в далечината.

Коря погледна Хаут и видя, че се е подпрял на брадвата. Вода се стичаше като завеса от ръба на шлема му, раздвояваше се около извитите му нагоре бивни, но иначе скриваше лицето му. Тя пристъпи към него.

— Само името ти уплаши великан, който събаря кули с юмруците си.

Варандас изсумтя.

— Обвинява те в знаменитост, Хаут. Какво казваш в своя защита?

— Великанка — отвърна той. — Да, с юмруци.

— Много добре — кимна Варандас и се обърна към Коря. — Ето, че имаш отговора на учителя си. Бих продължил да посреднича в този дебат, но се намокрих. Отивам да запаля огън в огнището вътре…

— Нямаш никакво огнище вътре — каза Коря.

— О. Тогава ще трябва да направя, разбира се. Междувременно те съветвам да благодариш на учителя си, че отби гнева на Килмандарос. Че то, както чувам, дори съпругът ѝ, Гризин Фарл, бяга, когато тя се разгневи. И вече разбирам защо. — Обърна се и влезе вътре.

Коря погледна намръщено Хаут.

— Кой я прогони от долината?

— Наистина би трябвало да ми благодариш — каза той. — И не забравяй какъв кураж показах последните няколко дни. Два пъти вече твърдо застанах пред гибелния кипеж на женски гняв. — Вдигна брадвата си на рамо. — Колкото до въпроса ти, предполагам, че скоро ще разберем.

Нещо малко и опърпано изхвърча от кулата, хукна като див заек надолу по склона и бързо се изгуби от погледа ѝ.

— Какво беше това?

— Ох, Варандас пак се заигра с куклите си — въздъхна Хаут.

Аратан яздеше след баща си между изоставените кули. Теренът ставаше все по-неравен, низините отстъпиха място на заоблени хълмове. След малко, когато четвъртитите постройки започнаха да стават по-многобройни, на Аратан му хрумна, че навлизат в нещо, което може да мине за град. Нямаше никакви улици в строгия смисъл, нито се забелязваше особен ред в разположението на жилищата, но не беше трудно да си представи хиляди джагъти, движещи се между кулите.

Небето, мрачно сиво, се спускаше над тях и докато продължаваха напред, заваляха първите капки дъжд. След малко пороят погълна цялата гледка наоколо. Аратан усети просмукващата се до кожата му вода, надвила бронята, която носеше, и студът го завладя. Едва можеше да различи баща си напред, с избелялото му, черно някога наметало като мъгливо петно и с Каларас като изправен камък, който отказваше да се доближи. Теренът стана хлъзгав и коварен и Хелар забави тръса си.

Аратан едва надви желанието си да се задържи назад и да изгуби баща си от поглед. Странността на този град подканяше със съблазънта да го проучи, а дъждът обещаваше загадката на всичко, останало невидимо и може би непознаваемо. Имаше чувството, че всеки момент ще среже въже и ще се зарее сам в мъглите.

Драконъс спря пред някаква кула и слезе. Хвана юздите и поведе Каларас през зейналия вход.

Аратан също слезе от Хелар, с намерението да последва баща си в кулата, но се поколеба, усетил нечие присъствие наблизо. Ушите на кобилата потръпнаха, щом Хелар долови звук отдясно — шляпане на тежки стъпки в калта. Малко след това се появи огромна фигура: жена, но много по-внушителна на ръст дори от Гризин Фарл. Ръцете ѝ изглеждаха несъразмерно дълги, а пръстите им — грамадни и очукани. Дългата ѝ коса висеше на дебели плитки, зацапани с кал, все едно беше падала. Носеше опърпани кожи, черни като катран и също така зацапани с кал. Когато се приближи, примижа сякаш към Аратан и той видя широко плоско лице с широка уста с пълни устни и очи, скрити в подпухнала кожа.

Не видя никакви оръжия по нея. Нито носеше някаква броня. Тя се приближи, пресегна се и пъхна дебелите си пръсти под каишката на шлема му, а след това го придърпа към себе си. Той се изпъна, докато го повдигаше от земята, за да погледне лицето му. После, преди да е започнал да се задушава, го смъкна долу и го пусна. Без нищо да каже, мина покрай него и влезе в кулата.

Аратан още усещаше коравите кокалчета на пръстите ѝ под челюстта си. Мускулите на врата и гърба му пулсираха от болка. Развърза шлема с трепереща ръка и го смъкна от главата си, а после дръпна и кожената шапка. Дъждът запердаши по темето му като лед. Обърна се и погледна към града, а Хелар го подбутна с муцуна.

Той хвана юздите и поведе двата коня през входа.

Вътре имаше само една стая, поне петнайсет разтега на ширина. Каларас стоеше до отсрещната стена и баща му тъкмо беше изсипал пред него торба зоб. С влизането на странната жена Драконъс се беше обърнал и изправил.

Тя смъкваше кожените си дрипи насред стаята и ги пускаше на каменния под около краката си. Под тях беше гола.

— От всичките ти издънки, Властелине — заговори тя с тънък глас, — у този не усетих никаква лудост. — Погледна го почти свенливо и добави: — Вярвам, че всичките други си ги убил. Голям камък да им строши черепите, а после си им откъснал главите, разчленил си телата и си ги хвърлил в пламъците на най-горещата пещ. Та да остане само пепел.

— Килмандарос — каза Драконъс. — Далече си от дома.

— Никой не гостува — изсумтя тя. — От дълго време. — Погледът ѝ се извърна към Аратан, докато той водеше конете покрай нея. — Пробуден ли е?

— Не — отвърна Драконъс. — И да.

— Значи не го запази за мен.

— Килмандарос, срещнахме мъжа ти по пътя.

— И сина ми също, предполагам. С онзи ужасен негов приятел, който направи каквото го помоли.

На това Драконъс не отвърна нищо, а се обърна към сина си.

— Аратан, запали малък огън, като свършиш с конете. Има топливо до стената вляво от теб.

Смутен, докато се мъчеше да задържи очите си настрана от женската голота, Аратан остави шлема си и почна да разседлава Хелар и Бесра.

— Срещнахме и сестра ти, в дух, ако не в плът — каза Драконъс.

Килмандарос изсъска.

— Оставям я да дебелее от суеверия. Един ден форулканите ще зажадуват за земята на Бягащите псета, отново ще започнем войната и този път може би ще я приключим.

— Искаш да превърнеш богомолците си в оръжия?

— За какво друго стават, Властелине? А и форулканите не ме почитат. Превърнали са вездесъщия закон в свой бог и в същото време непрекъснато го покваряват сами. В някой момент — каза тя, като се доближи и застана зад Аратан, — ще сметнат за явно правото над всичко, което имат Бягащите псета, и ще превърнат този закон във фанатизъм, който да оправдае геноцид.

— Глупаво — заяви Драконъс. — Казаха ми, че между Бягащите псета вече има джагъти, заемащи тронове на божественост и тирания. Не претърпяха ли форулканите достатъчно унижение срещу тайстите, че да отправят дръзки претенции срещу Бягащите псета и джагътите?

— Зависи какво шепна в ушите им — каза тя.

Усетил дъха на думите ѝ по тила си, Аратан бързо отиде при другия кон и започна да го разседлава.

Тя отново се доближи.

— Тиранията вирее — каза Драконъс от другия край на залата. — След като според всяка честна мярка би трябвало да линее.

— Оскъдицата ражда война, Властелине, това искаш да кажеш. Гладът тласна децата ми срещу тайстите…

— Глад за желязо. Нуждата беше изфабрикувана, оправданието измислено. Но това е стар спор между нас. Простил съм ти, но само защото се провали.

— А аз претеглям великодушието ти, Властелине, и виждам, че не тежи на везните. Но както казваш, това вече е зад нас.

Когато ръката ѝ обгърна лявото бедро на Аратан и се плъзна към слабините му, Драконъс рече:

— Спри, Килмандарос.

Ръката се отдръпна и Килмандарос отстъпи назад.

— Нощта е млада — каза тя с въздишка. — Знам желанията му и бих искала да ги задоволя. Това е между мен и него и не те засяга, Властелине.

— Имам думи, които ще те откажат — каза Драконъс.

— Би причинил това на мен? И на него?

— Аратан ще престане да те интересува, опасявам се. Но е следствие от това, което трябва да ти кажа, а не цел.

— Тогава го остави за заранта.

— Не мога.

— Никога не си разбирал удоволствието, Драконъс. Правиш любов отчаяно, когато трябва да е леко, и изпълваш нуждата с напрегнатост, след като трябва да е нежно. Може би един ден ще се провъзглася за богинята на любовта… какво мислиш за това, о, Властелине? Няма ли да те приеме с охота този аспект, както любовта приема нощта и както ласката приема мрака?

Привършил засега с конете, Аратан отнесе готварската торба в средата на залата. Запали фенер и извади котле, прибори и храна. Четири каменни плочи на пода бяха извадени, за да се направи огнище. Аратан вдигна фенера и погледна нагоре, но светлината не стигаше достатъчно високо, за да може да види тавана. Все пак усещаше въздушното течение нагоре. Запъти се към запаса с гориво, посочен от баща му, и намери купчина големи изсъхнали парчета тор.

През цялото това време, а и докато се връщаше при огнището, усещаше как очите ѝ го следят.

— Ти какво мислиш, сине на Драконъс? — запита го тя. — Дали ще съм добра богиня на любовта за теб?

Аратан се съсредоточи върху огъня, а после отвърна:

— Бихте събудили необятен копнеж, който никой не би могъл да утоли, милейди, тъй че ще гледате под себе си един нещастен свят.

Тя затаи дъх.

— Колкото до това — добави Аратан, загледан в разгарящия се огън, — вие вече сте богинята на любовта.

— Властелине, синът ти ще е мой тази нощ.

— Боя се, че не. Неговото е копнежът на младостта. Твърде много предлагаш, а той копнее да се изгуби.

Аратан усети как се изчервява. Баща му можеше да проследи всяка мисъл в ума му с толкова дълбока проницателност, че чак го ужасяваше. „Твърде лесно ме разбират. Мислите ми вървят по отъпкани пътеки, всяко мое желание е зле прикрито. Изписан съм ясно за всички. Баща ми. Тази жена азатанаи. Ферен и Ринт. Дори Раскан не откри никаква загадка в историята ми.

Един ден ще стана непонятен за всички.

Освен за Ферен и нашето дете.“

— С думите си издаваш слабостта на Консорта — каза Килмандарос. — Попаднал си в капана на любовта, Драконъс, но се боиш от унижението. Всъщност аз съм тази жестока богиня и виждам в очите си мъж, оголен от страха.

— С Ерастас твоят син е извършил убийство — каза Драконъс.

Аратан затвори очи. Пламъците на малкия огън, над който се беше присвил, носеха светлина и зной през клепачите му, но не предлагаха утеха. Чуваше дъха ѝ наблизо и звукът в ушите му му носеше безнадеждност.

— С какво право предявяваш това обвинение? — попита тя.

— Двамата с брат му са убийците на Кариш. Намериха сила в нейната кръв и в нейната смърт. Сега вървят по земите, опетнени с нейната кръв, и както каза синът ми, я носят гордо. Твоят син може би не толкова гордо, след като не пожела да ни се покаже. Все едно. Онова, което Ерастас изкова за мен, е изковано в кръв.

— Секул — прошепна Килмандарос.

— Твърде благоразумна си, за да се усъмниш в думите ми — каза Драконъс. — Ако в очите ми има ужас, вече не отстъпва на твоя.

— Защо не бягаш, Властелине? — попита тя. — Гуглата няма да прости съучастието ти в убийството на жена му!

— Ще се изправя пред него — отвърна Драконъс. — Той е окован в Кулата на Хейт.

— Надявай се тогава веригите да издържат!

Чул тътена на стъпките ѝ към баща му, Аратан отвори очи и се обърна. Видя, че е стиснала юмруци, и се зачуди дали ще удари Драконъс, но тя спря.

— Властелине, вечно ли ще бъдеш дете на този свят? Втурваш се към всеки разлом и си готов да хвърлиш тялото си в пропастта. Предлагаш кожата си, за да заздравеят раните на други. Но има неща, които дори ти не можеш да поправиш. Не разбираш ли това?

— Какво ще направиш? — попита я той.

Тя извърна очи.

— Трябва да намеря сина си. Трябва да го отклоня от този път.

— Не ще успееш, Килмандарос. Той все едно е женен за брат си, а Ерастас плете мрежа около К’рул и магията, която някога бе дадена безвъзмездно за всички, които биха посегнали за нея, вече е обвързана с кръв.

— Отровен е. Моят син е отровен — каза тя, отпусна ръце и се обърна. — Също и Ерастас. Отровени са до самите си души от негодността на баща си.

— Ако ги намериш, убий ги — каза Драконъс. — Убий и двамата, Килмандарос.

Тя скри лицето си в ръце и затрепери цялата.

— Сега е най-добре да си отидеш — каза с нежност баща му. — Никакви каменни стени не могат да понесат скръбта ти, още по-малко мека плът. Дълбоко съжалявам, че трябва да изрека тези думи, Килмандарос. Още повече съжалявам за съучастието си в това престъпление.

Тя поклати глава, макар лицето ѝ да остана скрито зад шепите, и промълви:

— Ако не беше ти, щеше да е някой друг. Познавам ги.

— Ще се опитат да те оплетат с думите си — каза Драконъс. — Пази се от острите им умове.

— Познавам ги — повтори тя. След това се изправи и тръсна глава. Обърна се към Аратан и рече: — Сине на Драконъс, не позволявай на копнежа да те заслепи за това, което притежаваш. — Сбра прогизналите кожи от пода и се извърна към входа. Постоя за миг мълчаливо, загледана в съскащия порой навън. Ръцете ѝ се свиха в юмруци. — Като дъжда, с плач ще прекося долината. Скръб и гняв ще водят юмруците ми с гръм, с мълния, както подобава на богинята на любовта. Всички трябва да бягат от пътя ми.

— Внимавай — каза Драконъс. — Не всяка кула е празна.

Тя го изгледа през рамо.

— Властелине, прости ми за суровите думи. Твоят път напред е не по-малко коварен.

Той сви рамене.

— Истините винаги ни нараняват, Килмандарос.

Тя въздъхна.

— По-лесно е да отбиваш лъжите. Но нито едно от двете вече не ме утешава.

— Нито мен — отвърна Драконъс.

Тя се загърна в кожите си и пое в сумрака навън.

— Съжалявам — промълви Аратан в натежалата тишина, докато тежките ѝ стъпки заглъхваха, — че не ме остави у дома.

— Скръбта е мощно оръжие, Аратан. Но твърде често ни прекършва.

— По-добре ли е тогава да се бронираш в съжаления? — Вдигна глава и видя, че тъмните очи на баща му го гледат напрегнато. — Може би съм лесно разгадаем — продължи Аратан — и не мога да ти предложа никакъв съвет. Но думите на предупреждение, които ѝ предложи… е, мисля, че тя ти го върна. Не можеш да поправиш всичко, татко. Достатъчно ли е да те видят, че се опитваш? Не знам как би отговорил на този въпрос. Ще ми се да знаех.

Някъде в далечината изтътна гръм.

Аратан започна да приготвя вечерята.

След малко го порази мисъл и той се смрази. Обърна се и видя, че баща му стои на прага, загледан в дъжда навън.

— Татко? Дошли ли са азатанаите да живеят сред тайстите?

Драконъс се обърна.

— И ако да — продължи Аратан, — могат ли по някакъв начин да се превъплъщават?

— Азатанаите — отвърна баща му — правят каквото решат и се превъплъщават както пожелаят.

— Майка Тъма азатанаи ли е?

— Не. Тя е тайст, Аратан.

Младежът се зае отново с готвенето и хвърли още няколко бучки тор в огъня, но студът не го напусна. Ако една богиня на любовта имаше жестоки деца, под какви имена щяха да ги знаят?

Утрото дойде ясно. Все още в бронята си и с брадвата на рамо, Хаут поведе Коря надолу към долината и Изоставения град на джагътите. Варандас си беше заминал през нощта, докато Коря спеше и сънуваше кукли, които дращеха вътре в един сандък, а тя плачеше и им повтаряше и повтаряше, че няма да ги погребе живи — но колкото и да викаха, не можеше да намери с какво да отвори сандъка, а пръстите ѝ кървяха под ноктите, а когато вдигна глава, откри, че и тя е затворена в кутия. Паниката я беше сепнала и събудила и видя учителя си седнал до огнището, направено от Варандас през нощта.

— Дървата са мокри — каза ѝ, щом тя се надигна, сякаш тя бе виновна за дъжда.

Още разтреперана след съня, тя направи студена закуска. Залата миришеше от пушека, който бе изпълвал кулата предната нощ, защото нямаше отвор, през който да излиза, освен входа, където дъждът бе издигал сякаш непроницаема стена. Докато дъвчеха сушено месо и корав хляб, Коря погледна сърдито учителя си и каза:

— Нямам никакво желание да гостувам на някой, когото знаят като Господаря на Хейт.

— Споделям чувството ти, заложник. Но трябва да го посетим.

— Защо?

Хаут хвърли в огнището коричката хляб, която дъвчеше, но тъй като нямаше огън, тя падна между мокрите съчки и прогизнали цепеници и остана там. Джагътът се намръщи.

— Със злобния си непрекъснат тормоз над вродената ми добронамереност ме принуждаваш да разкажа една история, а мразя да разказвам истории. Е, заложник, защо трябва да е така?

— Мислех, че аз задавам въпросите.

Хаут махна пренебрежително с ръка.

— Ако тази заблуда те утешава, така да бъде. Но аз съм непреклонен в решимостта си. Хайде, кажи ми, защо мразя да разказвам истории?

— Защото те предполагат единство, каквото не съществува. Много рядко един живот има тема, а дори и тогава тези теми съществуват в объркване и несигурност и се описват само от други, при това чак след като този живот е свършил. Една разказана история е обвързване на теми към минало, защото никоя история не може да бъде разказана, докато се случва.

— Точно така — кимна Хаут. — И все пак това, за което бих искал да говоря тази сутрин, е само началото на история. Тя е без граници и играчите в нея съвсем не са мъртви, а разказът съвсем не е довършен. За да станат нещата още по-лоши, дума по дума заплитам истини и неистини. Приписвам цел на събития, когато тези цели не са разбрани в момента, нито помислени дори. Очаква се да предложа решение, да облекча съзнанието на слушателя или да спечеля миг-два на лъжливо утешение, с вярата, че с това битието ще бъде по-добре осмислено, точно като в един разказ.

Коря сви рамене.

— С това искаш да ми кажеш, че си лош разказвач на истории. Чудесно. Хайде сега продължи.

— Може би ще те изненадам, но нахалството ти ме радва. До известна степен. Младите търсят бързо удовлетворение и са готови да прехвърчат като птиченца от един пищен цвят на друг, и докато полетът остава буен, са възхитени от своя живот. Приключение и възбуда, нали? Но съм виждал дъждовни капки да се втурват по стъклото на прозорец с подобно увлечение. И смятам тяхното нелепо приключение за точно толкова ценно.

Тя кимна.

— Младите са жадни за преживяване, да, и го търсят в безумната лудория. Схващам мисълта ти. Само глупак не би се зарадвал на една среща с някой, наречен „лорд Хейт“, макар и само за да понесе дръзко съблазънта на погледа му.

— Съжалявам всички бъдещи жертви на пътя ти, заложник. Прочее, сега разказът, който ще се постарая да направя сбит и ясен. Какво са азатанаите? Забележи краткостта на отговора ми: никой не знае. Откъде са дошли? Дори те не могат да дадат отговор. Каква е тяхната цел? Трябва ли да имат такава? Ние имаме ли в края на краищата? Виждаш ли как изкушението на разказа подканва към такива опростени понятия? Цел — ба! Все едно. Тези неща трябва да знаеш: азатанаите са могъщи по начин, който дори джагътите не разбират. Те не обичат и са зле настроени към общество. Коварни са в изявленията си дотолкова, че често това, което твърдят, че са, всъщност е антитеза на това, което са. Или изглеждат, че са, или не.

Коря потърка лицето си.

— Един момент, учителю. Това ли е разказът?

— Да, окаяно момиче. Стремя се да ти дам знание.

— Полезно знание?

— Зависи.

— О.

— Сега. Азатанаите. Дори това име е в грешка, след като предполага култура, единство на форма, ако не на цел. Но азатанаите не носят плът като нас, както сме затворени в това, което ни е дадено и което можем да разберем за него. Не, те могат да избират всяка форма, която пожелаят.

— Учителю, описваш богове или демони, или духове.

Хаут кимна.

— Всичките ти описания са уместни.

— Може ли да бъдат убити?

— Не знам. За някои се знае, че са изчезнали, но нищо повече не може да се каже за това.

— Продължи, учителю. Неволно се заинтригувах.

— Да, намекът за сила винаги е изкусителен. Така. Сред азатанаите има един, който сега се нарича К’рул.

— Сега ли? Под какво име е бил известен преди?

— Керули. Преобразяването е в сърцевината на този разказ. Сред Бягащите псета името Керули се разбира като живото, от настоящето, така да се каже. Но в преминаването, в обръщането и тръгването в миналото, Керули трябва да се превърне в К’рул.

— Керули е умрял и така се е превърнал в К’рул? Значи азатанаите все пак могат да умират.

— Не. По-скоро, да. Достатъчно е трудно и без въпросите ти! Бих предпочел да хвърлиш още дърва в огъня.

— Защо?

— Ами, усещам, че не гори. Но огънят бележи отминаването на времето с това, че нагледно ни предлага прехода на едно нещо в друго. Той е като музиката, придружаваща гласа на бард. Без проклетите пламъци между нас разказът сякаш трябва да се забави, като наполовина изречена дума, като наполовина поет дъх.

— Разказваше ми за азатаная, наречен К’рул.

— Дори приятелите му азатанаи не разбират какво е направил той, нито дори защо. Може би той просто подлага на изпитание собственото си безсмъртие. Или навярно скуката го е тласнала към това. Тук се спускаме в бездната на намеренията. Той не отвръща на молитва.

— Какво е направил?

— Пуснал е кръв, а от раните, които е отворил по себе си, в самата кръв е породил загадъчна мощ. Чародейство. Магия в много течения и вкусове. Все още са млади, със смътен аспект, едва се долавят. Тези, които ги усещат, могат да изберат да избягат или да се доближат. В проучването тези течения намират определение.

— Казват — прекъсна го Коря, — че джагътите притежават своя собствена магия. Както и Бягащите псета, и Тел Акаи, и дори форулканите.

— А тайстите? — попита Хаут.

Тя сви рамене.

— Така каза Варандас, но никога не съм виждала нещо такова.

— Беше много малка, когато напусна Куралд Галайн.

— Знам. Признавам, учителю, че съм скептична за магията на Тайст.

— А на Майка Тъма?

— Не знам, учителю. Всичко може да бъде почитано и да бъде превърнато в бог или богиня. Нужен е само общ страх — от отчаяния вид, безпомощния вид, страх, който идва от това, че няма отговори за нищо.

— Е ли тогава отсъствието на вяра същото като невежеството?

— Толкова, колкото присъствието на вяра може да е невежествено.

Хаут изсумтя, а после кимна.

— Кръвта изтича от него на тънки струйки, на тежки капки и така силата му се предава в света и оставяйки го, той се превръща в нещо изоставено, и така Керули се е превърнал в К’рул.

— Бягащите псета са очаквали да умре.

— Да. Кой не умира, когато кърви непрестанно?

— Но той продължава да лежи.

— Да, и сега, най-сетне, подозирам, че другите азатанаи започват да осъзнават последствията от дара на К’рул и са разтревожени.

— Защото К’рул предлага на всеки дял в силата, която някога са пазели само за себе си.

— Много добре. Каква полза да си бог, когато всеки един от нас може да стане бог?

Тя се намръщи.

— Каква полза да си бог, когато насилваш всички с по-малко сила от теб? Къде е удовлетворението в това? Ако изобщо съществува, трябва да е мимолетно, жалко и користно. Все едно да откъснеш краката на онзи паяк на стената зад теб — едва ли си струва перченето, нали?

— Заложник, не са ли всички богове егоистични? Карат вярващите си да се свиват от страх, ако изберат да имат вярващи. А ако не, то в таенето на силата си стават отчуждени и неизмеримо жестоки. Кой бог предлага дарове и го прави безвъзмездно, без очакване, без настояване за форми и забрани?

— Това ли е прецедентът на К’рул? — попита Коря и самата идея я остави без дъх и изпълнена с удивление.

— Преди много време — каза Хаут и изпъшка, докато се вдигаше на крака, — имаше джагътски пазари, още когато имахме нужда от такива неща. Представи си стъписването на един такъв пазар, ако дойде някой продавач, понесъл безброй съкровища, които започва да раздава, без да иска нищо в замяна. Една цивилизация не би могла да преживее такова нещо, нали?

— Учителю, К’рул ли е Господарят на Хейт?

— Не.

— Свърши ли разказът ти?

— Да.

— Но ти не свърши никъде!

— Предупредих те, заложник. Сега стягай багажа, трябва да тръгваме. Денят обещава въздух, прочистен от всички неща зад нас, и прекрасна гледка, която да ни блазни напред…

И сега вървяха надолу по терасите на брега на долината, а в далечината имаше една кула, която се издигаше над всички други. Беше бяла, искряща като перла и привличаше погледа ѝ непрестанно.

Аратан последва Драконъс до широко пространство, което във всеки друг град щеше да бъде наречено площад. Точно срещу тях се издигаше кула сред купчина нейни по-малки посестрими. Докато другите бяха четвъртити и ъглести и направени от сив гранит, кулата пред тях бе облицована с нещо, което приличаше на бял мрамор, с кръгла стена, гладка и изящна. Зданията, струпани под нея, изглеждаха схлупени като колиби.

Драконъс спря пред една такава по-малка кула и слезе от коня. Обърна се към Аратан.

— Вържи конете. Стигнахме.

Аратан вдигна глава и очите му се зареяха нагоре по бялата кула.

— Не разбирам защо толкова красиво нещо е трябвало да се нарече Кулата на Хейт.

Драконъс се спря до Каларас и погледна сина си намръщено. После посочи ниския вход на четвъртитата кула.

— Тук вътре.

Пролуката беше толкова тясна и ниска, че се наложи да се наведе, когато пристъпи вътре.

Аратан върза Бесра и Хелар и го последва.

Залата беше тъмна и вмирисана, с почернели от дим тавански греди и дъски, зацапани с нещо, което приличаше на птича тор. В един ъгъл близо до три вертикални цепнатини в стената, които минаваха за прозорци, беше поставен стол с висок гръб. Проникващата през амбразурите светлина минаваше на решетки по малко, високо писалище, на което имаше купчина хартия, висока колкото бокала за вино, който стоеше до нея. По онова, което оставаше от писалището, бяха разхвърлени грубо направени пера, а още такива бяха осеяли каменния под около краката му. В ъгъла вляво от стола беше вдигнат капак на пода, а някъде отдолу като прах се вдигаше бледа светлина.

Драконъс смъкна кожените си ръкавици и ги затъкна зад оръжейния си колан. Огледа се и каза:

— Изчакай тук. Ще ида да намеря столове.

— Ще чакаме да ни приемат ли, татко? В кулата на портиера ли сме?

— Не — отвърна Драконъс и излезе.

От дупката на пода се чу трополене и след малко оттам се появи фигура. Аратан никога не беше виждал джагът, какъвто разбра, че трябваше да е съществото. Висок, мършав, с кожа с цвета на маслини и сбръчкана като на гущер. Бивните се извиваха, щръкнали от долната челюст на тънка като цепка уста. Издаденият ръб на челото скриваше очите. Джагътът носеше опърпан вълнен халат в бледолилав цвят. В едната си ръка държеше шише с мастило. Пръстите му бяха зацапани с черно.

Без да обръща внимание на Аратан, джагътът отиде до писалището и постави шишето с мастило на него, а след това, уморен сякаш от тежкия труд, седна в мекия стол и отпусна глава назад.

Очите му просветнаха мътно златисти, докато оглеждаше писалището. Когато проговори, гласът му беше дълбок, но груб.

— Някои пишат с вино. Но други пишат с кръв. Колкото до мен, е, предпочитам мастило. По-малко болезнено е. Приканвам не към крайности, а към сдържаност, ала за някои и сдържаността е порок. Какво мислиш ти?

Аратан се покашля.

— Търсим аудиенция с Господаря на Хейт.

Джагътът изсумтя.

— Онзи глупак ли? Ръси мастило както пияница пикае в задната уличка. Самата му плът е просмукана с жлъчта на съмнителния му ум. Дъвче аргументи като счупено стъкло и се къпе много рядко. Каква работа може да имате с него? Нищо сериозно, предполагам. Идват да търсят мъдрец, а какво намират? Виж тая купчина писания на писалището. Пише предсмъртната си бележка на самоубиец и го прави нескончаемо. Публиката му мига, твърде самодоволна, за да сподави смеха си. Смъртта, казва им той, е дарът на мълчание. Един ден всички ще се изтъркаляме в оная крипта, където изрисуваните стени се крият в мрака, и дори прахта няма да се раздвижи. Кажи ми, копнееш ли за мир?

— Баща ми отиде за столове — каза Аратан. — Ще се върне скоро.

— Носиш одежди на тайст. Никой не се съмнява в силата на Властелина на Нощта, ала мнозина се съмняват във волята му. Но не волята му застрашава толкова всички. Нравът му е заплахата. Кажи им го, дете тайст, преди да е станало твърде късно.

Аратан поклати глава.

— Няма да се върна при своя народ. Смятам да остана тук.

— Тук?

— В Кулата на Хейт — отвърна той.

— И къде би могла да е тази кула?

— Високата, от бял мрамор, където живее Господарят на Хейт.

— Гостувал ли си някога в тази кула, дете тайст? Не? Очаква те тайна тогава. Най-възхитителна тайна. Но виждам нетърпението ти. Ако някой трябва да построи здание на омразата, какъв камък трябва да се избере за съграждането ѝ.

— Нещо чисто?

— Много добре. И за да се построи кула, ясно видима за всички, трябва да блести ярко, нали?

Аратан кимна.

— Тъй. Бял мрамор или, в случая с кулата, която спомена, опал. Разбира се, никой джагът не би могъл да построи такова нещо. Нямаме таланта да изстискаме опал от отломки и прах. Не, за такова чудо ти трябва зидар азатанай. С подходящото чувство за хумор. Защо ли, питаш? Ами защото е нужен хумор, щом тайната стане известна. Тъй че, кажи ми, колко етажа би трябвало да има тази кула. Назови ми нивата на Омразата.

— Не мога, сър — отвърна Аратан. — Не е ли омразата нещо, което заслепява?

— Мм. Как гледаш на бележка на самоубиец, която никога не свършва?

— Като на шега.

— А, и харесва ли ти?

Аратан сви рамене, зачуден къде се е дянал баща му.

— Харесвам иронията.

— Само това? Е, млад си все още. Омразата заслепява, да. Никакви нива няма в нея. Ти спомена за чистота, а ето, че обсъдихме въпроса за изключителността. А прозорци? Каква врата би трябвало да се всече в това чисто, изключително нещо?

— Прозорци не трябват, защото всичко, което е извън омразата, няма значение за онзи, който е вътре.

— А вратата?

Аратан погледна замислено джагъта и въздъхна.

— Кулата е от плътен камък, нали? Но това не е правилно. Трябва да има някакъв вход.

— Но не изход.

— Докато не бъде срутена… в пожар. Но ако е от плътен камък, тогава никой не може да живее вътре.

— Никой не живее. Не и това, което разумно същество би нарекло живеене, във всеки случай.

Драконъс се появи на прага и каза:

— Изгорил си всички мебели във всеки дом наоколо.

— Зимите бяха студени, Властелине. Тъкмо обсъждахме „Безумието на Готос“, двамата със сина ти. Виждаш ли сандъка до вратата? Вътре ще намериш чудесно вино с прилично качество. И ейл на Тел Акаи, ако държиш да се напиеш до несвяст.

— Държа да говоря с Качулатия — каза Драконъс и отиде до сандъка. Капакът изскърца, щом го повдигна. Той погледна вътре и извади глинена делва.

— Чудесен избор, Властелине — каза джагътът.

— Би трябвало, след като аз ти го подарих последния път, когато се срещнахме.

— Запазих го за връщането ти. Тайстите имате все пак някаква стойност в този свят, предвид дарбите ви в правенето на вино.

Драконъс извади два алабастрови бокала и ги огледа.

— Деликатна ръка има Каладън Бруд, нали?

— Да, когато реши. Любопитно. След моята прокламация и в разгара на последвалия разпад съм затрупан с подаръци. Как да си обясниш умовете на азатанаите?

— Качулатия долу ли си стои? — попита Драконъс, докато наливаше вино в двата бокала.

— Не мога да се отърва от него, така е.

Драконъс подаде на Аратан единия бокал. Изненадан, той го взе. След това баща му отиде до писалището, вдигна бокала и подуши виното. Плисна съдържанието в стената, напълни отново бокала от глинената делва и го подаде на джагъта.

— Синът ти желае да остане под опеката на Господаря на Хейт.

Драконъс кимна и каза:

— Иска да ти подари себе си.

— Като какво, за спомен ли? За украшение? За какво изобщо би могъл да служи?

— Обучен е добре в писането — каза Драконъс, докато отпиваше от виното. — Колко тома си съставил досега, Готос?

— Цяла дузина купчини като тази на писалището. Изписани с всеки възможен ужасен почерк, всяка дума, всеки ред.

Драконъс го изгледа намръщено.

— Не и на стар джагътски, надявам се!

— Разбира се, че не! Би било… нелепо. Език за съставителите на списъци, език за събирачи на данъци със събрани очи и скосени чела, език за лишените от въображение и за дребнави умове, език за неинтелигентните и твърдоглавите — а колко често вървят тези две черти ръка за ръка? Стар джагътски? Ами че нали щях да се самоубия след първите три думи! — Замълча, след което изпъшка. — Де да бях. Признавам, Властелине, писал съм на стар джагътски.

— Лесно се преподава точно тази писменост.

— Възлагаш ми да подложа сина ти на такова мъчение? Защо?

— За да може да прехвърли писанията ти на по-подходящ език.

— Тайст?

Драконъс кимна.

— Ще ослепее. Ръката му ще изсъхне и ще тупне на пода като мъртва птица. Ще трябват не само вериги, за да го задържа тук. Дори Господарят на Хейт си има граници, Властелине.

— Докато се събуди за себе си. Това място изглежда съвсем безопасно, Готос, и вярвам, че ще бъдеш безпристрастен учител.

— Да бъда трезорът на твоето съкровище? Олеле! Явно ни чакат бурни времена, Драконъс.

— Идеята бе негова, не моя — каза Драконъс и се обърна към Аратан. — Ако все още смяташ да останеш.

— Ще остана, татко.

— Защо? — изръмжа Готос. — Говори, дете тайст!

— Защото, сър, една безкрайна бележка на самоубиец може да бъде само проглас за стойността на живота.

— О, нима? Ще споря с теб, дете тайст. Нощ след нощ, страница след страница, ще атакувам убеждението ти, вярата ти, увереността ти. Ще те нападам, без да спирам, за да си поема дъх, и ще се постарая да те смачкам под петата на трудно придобитата си мъдрост. Какво толкова имаш, че дръзваш да претендираш за силата да ми устоиш?

— Имам младост, милорд — отвърна Аратан.

Готос бавно се наведе напред, с блеснали очи.

— Ще я изгубиш.

— Рано или късно, да.

Господарят на Хейт се отпусна назад, замислен.

— Драконъс, твоят син те прави горд.

— Да — прошепна баща му.

После Готос вдигна голям изящен ключ.

— Ще ти трябва това, Властелине.

Драконъс кимна. Остави празния си бокал и взе ключа. Заслиза надолу.

Господарят на Хейт продължаваше да гледа Аратан.

— Никога не се съмнявай в куража на баща ти.

— Никога не съм се съмнявал, сър.

— Как те е нарекъл той?

— Аратан.

Готос изсумтя.

— А правиш ли го?

— Какво?

— Ходиш по вода, това е значението на името ти на азатанаи.

— Не, сър. Дори по лед не мога. Веднъж пропаднах и едва не се удавих.

— Страхуваш ли се вече?

— От какво, сър?

— От вода? От лед?

Аратан поклати глава.

— Баща ти е решил да освободи Качулатия. Какво мислиш, че желае да постигне с този рискован акт?

— Според мен някаква форма на изкупление, сър.

— Значи наистина е било от ръката на Ерастас. Убийството на Кариш, а вече и на други. Баща ти, уви, не разбира джагътите. Въобразява си, че Гуглата ще тръгне да излови своенравните азатанаи. Би искал да види легендарната ярост на моя народ развихрена над това парвеню с кръв по ръцете му. Но това няма да стане.

— Тогава какво ще направи Гуглата?

— Той скърби за мълчанието, което тя му дава сега, Аратан. Боя се всъщност, че ще обяви война на това мълчание. Само за да я чуе да проговори отново, още веднъж, един последен път. Ако може, ще разбие мира на самата смърт.

— Как изобщо е възможно това?

Готос поклати глава.

— След като аз самият бягам неуморно от смъртта, не съм този, който трябва да отговори. — Господарят на Хейт махна с оцапаната си с мастило ръка. — Водим война с нашите безумства, Качулатия и аз, и затова сме тласнати в противоположни посоки. Аз преследвам зората, а той би искал да подгони сумрака. Не му завиждам за упорството и мога само да се надявам, че събратята ми джагъти ще предпочетат да пренебрегнат призива му.

— Защо да не го направят? Това е невъзможно. Лудост.

— Привлекателни качества, несъмнено. Невъзможно и лудост, да, но най-притеснителното от всичко е, че е дръзко.

— Тогава всъщност се страхувате, че ще му отвърнат.

Готос сви рамене.

— Неколцина дори биха могли да причинят неприятност. Още вино? Вярвам, че бутилката е родила друга някъде в сандъка. Хайде иди и виж, а?

Вместо да го послуша, Аратан погледна към отвора на пода.

Готос въздъхна.

— Лошо вещае това, че вече се отегчи от компанията ми. Хайде, върви и задоволи любопитството си.

Аратан се приближи до отвора и погледна долу. Стъпалата бяха направени от дърво, изкорубени и похабени от старост. Бяха стръмни. Светлината, която струеше отдолу, беше бледа. Бавно заслиза.

След дванайсетото стъпало стигна до пръстения под. Беше неравен, с корени, плъзнали през него като объркана плетеница. Не можа да види никакви стени. Светлината бе навсякъде, но без никакъв видим източник. Видя баща си застанал на брега на малко езеро на петнайсетина крачки напред. В средата на езерцето имаше остров, едва няколко крачки на ширина, и там седеше джагът. Като че ли си беше разкъсал дрехите и дращеше с нокти плътта си. Тежки пранги стягаха китките му, а веригите затъваха в скалната повърхност на острова. Аратан тръгна натам и застана до баща си.

Драконъс говореше:

— … Искам да прочистя дара и да го дам на Нощта. Знам, че това не предлага опрощение. — Помълча, после добави: — К’рул не е единственият, който търси справедливост за убийството, Качулати. Не знам азатанай, който да не е разгневен от престъплението на Ерастас.

Качулатия мълчеше, навел очи.

— Искам да те освободя — каза Драконъс.

Тих смях се изтръгна от окования джагът.

— Ах, Драконъс. Ти потърси от Ерастас достоен символ на любовта си към Майка Тъма. За да постигне това, той отне любовта на друг и направи от листа на черно дърво дара, който поиска. С това всички ние сме принудени да се преклоним пред твоята нужда. — Гуглата вдигна глава и очите му уловиха странното сребристо отражение от езерото. — А сега стоиш пред мен и се мъчиш да сдържиш гнева си, гняв, който изпитваш заради мен. Но виж: аз не обвинявам Ерастас или глупавия му спътник Секул Лат. Нито гледам на теб със страст. Бъди меч, щом искаш, но не очаквай аз да го размахам.

— Гневът ми остава, Качулати, и ще проклинам Ерастас за деянието му и за собствената ми роля в него. Ще изкова меч и ще направя от него затвор…

— Значи си глупак, Драконъс. Не искам изкупление от теб. Не търся възмездие и съм толкова нетрогнат от съчувствието ти, колкото и от твоя гняв. Жестовете ти са си само твои.

— Закален във Витр…

— Спри това противно описание! Това, което ще направя, щом бъда освободен, ще разплете цялото съществувание. Пламенният ти протест е без значение. Жестовете ти се свеждат до дребнаво перчене, не много по-различно от чувството ти за значимост, и в това виждам, че се включваш в хора на милион гласове, но песента е горчива, а рефренът кънти фалшив. Дай ми ключа, прочее, и да те няма.

— Качулати, не можеш да надвиеш самата смърт.

— Нищо не би могъл да знаеш за това, Драконъс. Ще призова приятели. Врагът ми ще бъде несправедливостта на тленността. Сигурен съм, че ще събера неколцина за каузата си. Скръбта, загубата… ще сме малка, сериозна група — но никой няма да се усъмни в решимостта ни.

— И къде тогава ще намериш бреговете на това неведомо море, Качулати? Кой мост можеш да се надяваш да прехвърлиш, без да предадеш душата си на същата забрава, която искаш да унищожиш?

— Вслушай се добре в уроците, които ще нося, Драконъс, в моя спор със смъртта.

— Боя се, че няма да се срещнем повече — каза бащата на Аратан.

— Има по-големи страхове, Драконъс. Направи съжалението си скромно и никога няма да имаме повод да се проклинаме един друг, и дано намерим в това мир помежду ни.

— Ще разбиеш сърцето ми, Качулати.

— Не изричай такива признания, че да не чуе Готос и да се изкуси за подигравки. Никога не съм отказвал споровете с него, макар че като нищо може да вярва в обратното. Нищо от това, което е разголил с думите си, не си струва да се съхрани. Одеждите на самозаблудата никога не ни носят облекчение задълго. Не че ще ти трябва това.

Драконъс хвърли ключа на Качулатия.

Джагътът го улови.

— Готос ме окова от обич — рече той и погледна бегло ключа. — И ти сега искаш да ме освободиш пак от обич, но аз вече съм мъртъв за такива неща. Един ден, Драконъс, ще те призова, в името на Смъртта, и се чудя: как ще отговориш?

— Когато дойде този момент, Качулати, и двамата ще научим какъв ще е този отговор.

Гуглата кимна. Пресегна се и отключи първата пранга.

Драконъс се обърна към Аратан.

— Приключихме тук.

Но Аратан проговори на Качулатия:

— Сър.

Джагътът вдигна глава и го погледна.

— Какво искаш да ми кажеш, сине на Драконъс?

— Само за вярата ми — отвърна той.

Гуглата се изсмя.

— Вяра ли? Е, казвай тогава. Ще чуя.

— Вярвам, сър, че ще докажете, че Готос греши.

Джагътът изсумтя.

— А добро нещо ли е това?

— Аргументът му, сър. Погрешен е. Всички вие не сте успели да му отговорите и така цивилизацията ви е свършила. Но този спор не свършва никога. Не може да свърши и точно това ще докажете вие.

— Спор, толкова безкраен, колкото неговото признание? Ха! Дързък си, сине на Драконъс. Имаш ли също тъй вяра, че ще спечеля тази война?

— Не, сър. Мисля, че ще се провалите. Но ще ви благословя за това, че ще опитате.

Настъпи мълчание и тогава Аратан видя сълзите, потекли по кривите пътечки на сбръчканите страни на джагъта. Драконъс сложи ръка на рамото на сина си и го поведе назад. Ръката беше тежка, но не заплашваше с болка. Стигнаха стъпалата и спряха, а баща му каза:

— Аратан, съжалявам, че не те познавах по-добре.

— Татко, от всички страни са те предупреждавали да не тръгваш по пътя, който си поел. Защо настояваш?

— Защото, синко, не познавам друг.

— Същото каза Гуглата и за своя път — отвърна Аратан. — И Готос. И Килмандарос, и Олар Етил. Това е, което всички вие казвате, дори когато не го казвате.

— Нагоре, Аратан. Времето ми с теб почти свърши. Трябва да се върна в Карканас. Прекалено дълго не бях там.

Аратан се закатери нагоре, баща му — след него.

Господарят на Хейт все още седеше на стола си и сякаш дремеше, с празен бокал в едната ръка.

Без да му обърне внимание, Драконъс продължи. Навън хвана юздите на коня си и се метна на седлото. Погледна отгоре Аратан и рече:

— Избери някоя празна кула да подслониш конете си. Има един джагът, който живее наблизо. Казва се Кинигиг. Странен е, но е безвреден и много обича коне. Ще се грижи да са добре хранени и поени, и ще ги упражнява дори, но за последното — не губи връзките си с Хелар.

— Няма.

— Намери някое място наблизо за спане и си направи от него възможно най-добрия дом. Не се изолирай прекомерно и не забравяй, че има свят извън този на Готос и джагътите. Когато се почувстваш готов, напусни. Ти си много по-голям дар, отколкото учителят Сагандер изобщо е възнамерявал да направи.

— Татко, внимавай в Карканас. Те мислят, че те познават, но грешат.

Драконъс го изгледа мълчаливо.

— А ти?

— Ти си азатанай.

Баща му подръпна юздите и обърна Каларас. Подкара до центъра на поляната и щом стигна там, светлината около него заглъхна, сякаш самата нощ бе призована и се приближи да посрещне своя властелин. В миговете преди да изчезне всичката светлина, отнасяйки със себе си Драконъс и коня му, Аратан видя преобразяването, сполетяло Каларас. Черната козина на жребеца потъмня още повече, тялото му се разми по краищата, а очите му блеснаха, огрени сякаш от зловещи пламъци.

После изчезнаха в непроницаемия мрак. След миг гаснещата дневна светлина отново се изсипа и разкри празна поляна.

„Никаква прегръдка. Никакви думи на обич, които да скрепят това сбогуване. Замина си. Моят баща си замина.“

Стоеше сам и се чувстваше изгубен. И свободен.

Извади глинената статуетка и я загледа. Дарът на Олар Етил, предаден му през ръцете на неговия баща. Колкото и да му носеше утеха със своята закръгленост и тежина, искаше му се да не му я беше дала. Ала оставаше само това, единственото нещо, белязало това дълго пътуване от мига, в който Сагандер го бе накарал да се спре и да погледне назад към портата на дома Дракони, до този последен, самотен миг в пустотата след заминаването на баща му.

„Още един дар, подгизнал от кръв.“ Чу някакъв звук и вдигна глава.

В другия край на поляната се бяха появили две фигури. Джагът в броня и млада жена тайст, тънка и с остри черти.

Щом стигнаха до него, джагътът попита:

— Вътре ли е той?

— Да, сър. Спи на стола си.

Джагътът изсумтя и влезе. След малко гласът му отекна, силен и груб:

— Ако още не си умрял, Готос, събуждай се!

Жената погледна Аратан в очите и сви рамене извинително. След това се намръщи.

— Какво правиш тук? Кой си ти?

Предизвикателството в погледа ѝ го накара да отстъпи боязливо назад.

— Гост съм.

— Гост на Господаря на Хейт?

Той кимна и прибра глинената статуетка в кесията на колана си.

— Кукла ли беше това?

— Може да се каже. Подарък.

— Грозна е. Аз имах по-хубави кукли някога.

Той замълча, притеснен от прямотата на погледа ѝ.

— Винаги ли правиш това?

— Какво?

— Дъвчеш ноктите си.

Аратан смъкна ръката си, изтри пръсти в крачола си и каза:

— Не.

17

— Той споменавал ли е за семейство?

Ферен не отвърна на въпроса на Виле и след малко заговори Ринт:

— Не, доколкото помня. Говореше само за дома Дракони. Беше го приел за свой дом, а и да е имало нещо преди това, било е пепел и не искаше да го разбърква сред нас.

— Защо да го прави? — попита Галак. — Макар и сержант, все пак беше командващият ни офицер. Не виждам как незнанието ни оправдава каквото и да било. Може да сме отстранени от владението на лорда, но това не ни освобождава от дълга да проявим благоприличие.

— Той не е Пограничен меч — изръмжа Ринт. — Нямам желание да се връщам до дом Дракони само за да закарам обезглавен труп. Имам новородено дете и искам да го видя.

Ферен задържа погледа си на пътя напред, към степта и тъмната вълниста линия на хълмовете на североизток. Вече бяха напуснали пътеката, която бяха проправили, щом тръгнаха на запад. Ако Виле и Галак спечелеха този спор, щяха да свърнат право на изток, за да стигнат до Ейбара Делак.

Конете бяха уморени, а увитото тяло на портален сержант Раскан вмирисваше всеки капризен полъх на вятъра.

— Можем да построим грамада в хълмовете напред — каза Ринт. — Можем да предадем празната му плът на владението на Майка Тъма и да направим всички необходими изкупителни жертви. Нищо безчестно няма в това. А ако трябва, можем да пратим съобщение до дома Дракони, в което да уточним мястото на тази грамада, ако някой пожелае да дойде и да прибере тялото.

— Как може да не се сметне едно такова съобщение за обида? — попита Виле. — Не те разбирам, Ринт. Ако не можем да се придържаме към благоприличие, какво ни остава?

— Не ме интересува благоприличието — отсече Ринт. — Ако двамата с Галак чувствате, че е толкова важно, занесете го. Но аз се връщам у дома.

— Ферен? — попита Галак.

— Тя го взе — отвърна Ферен. — Вещицата открадна душата му. Все едно е къде ще положите останките или дори дали ще направите изкупителни жертви. Майка Тъма никога няма да получи душата му. Раскан си отиде от нас.

— Ритуалите облекчават съвестта на живите — настоя Виле. — Моята. Твоята. На близките му.

Тя сви рамене.

— Не виждам никакво облекчение в празни жестове, Виле.

Галак изсумтя разочаровано и каза:

— Защо ли изобщо се разделихме. Двамата с тебе, Виле, казваме на себе си и един на друг, че яздим в компанията на двама стари приятели. А и уж изглеждат такива.

Всички замълчаха и тупането на конските копита изпълни хладния следобеден въздух. Ферен притвори очи, отпусната в ритмичното полюшване от лекия галоп на коня. Скоро щяха да забавят скоростта си до ходом, а далечните хълмове нямаше да изглеждат по-близо и родната земя отвъд тях щеше да си остане изгубена в копнеж и боязлива несигурност — сякаш далечината можеше да постави под въпрос самото ѝ съществуване.

Съществуваха начини да се негодува срещу света, начини, които никога преди не беше познавала, никога не бе усещала и изобщо нямаше да повярва, ако някой я беше уверявал, че ги има. Проклинаше огромната степ. Проклинаше безсмислената безпределност на небето, безболезнената му дневна синева и жестокото равнодушие на нощта. Несекващият стон на вятъра изпълваше главата ѝ като далечния вой на хиляди деца и всеки груб лъх хапеше очите ѝ.

С идването на привечерта щеше да седне свита с другите и огънят, който си накладяха, щеше да се надсмива с всеки език на пламъците. И щеше да чува смеха на вещицата, а после ужасните ѝ писъци, които сега се връщаха към Ферен и се утаяваха, отнемайки удовлетворението ѝ, задоволството от това, което бе направил брат ѝ. Този болезнен звук я терзаеше и я караше да се чувства смалена и засрамена.

Лесното приятелство между Пограничните мечове си бе отишло. Брат ѝ щеше да седи с подпухнали очи, уловили отражението от огъня, и тя си спомни измъчения вик, който се бе изтръгнал от него, когато се беше вкопчила във вкочаненото му тяло. Не можеше да си представи какво беше взел от нея в онзи момент, за да му даде силата да отвърне на удара на вещицата. За белега, който тя носеше сега. За убийството на невинен човек. Нямаше неговия кураж и ако той сега подкараше към дома, щеше да тръгне с него, без да възрази.

Каза си, че Ринт е това, което беше някога: братът, който винаги е до нея, защитава я от света и неговите жестоки обрати. Но истината беше, че се съмняваше в собствените си убеждения и въпреки всичките си жестове и готовността си да следва Ринт чувстваше, че изостава от него. Беше отново дете, на неподходящо място с това, което носеше в утробата си. Някъде в този необятен пейзаж жената, която бе доскоро — силна и решителна, — сега се скиташе изгубена. Без онази жена Ферен се чувстваше изоставена и неизмеримо слаба, докато брат ѝ сякаш се бе устремил към неведома, но ужасна съдба.

Не беше имала последни, прощални думи за Аратан и от това също изпитваше срам. Малцина нямаше да се изсмеят на идеята за невинен баща. В края на краищата вината беше в зачеването, в акта на преднамерено отдаване. Но за нея той беше невинен. Знанието и преднамереността бяха само нейни и тя подозираше, че щеше да го е съблазнила дори без заповедта на баща му.

Небето потъмняваше, отчуждено в непроменливите си закони, в пълзящото си настъпление, в което гледаше отгоре със слепи очи и не помисляше за наранените души и безнадеждния им копнеж за мир. Ако самосъжалението беше бездънно езеро, то тя кръжеше и кръжеше неспирно по разкаляния му и хлъзгав бряг на ръце и колене. Осъзнаването не променяше нищо. Знанието беше безполезно. Носеше невинност в утробата си, а се чувстваше като крадец.

Виле проговори:

— Значи ще е грамада. Вие двамата не сте единствените, които копнеят за дома.

Видя кимването на брат си, но той замълча и Ферен усети как тишината, последвала думите на Виле, натежа около всички тях. Отстъпването без дума за благодарност правеше поражението явно, а това можеше само да ужили. Очертаваха се проломи, разширяваха се и тя знаеше, че няма да могат да ги преодолеят лесно. Овладя се и се изправи на седлото.

— Благодаря ви и на двамата. С брат ми сме в безизходица. Дори отмъстителността на Ринт е твърде далече зад нас, докато горкият Раскан е толкова близо, че все едно го носим на гърбовете си.

Очите на Виле се бяха разширили.

Галак се покашля и плю настрани.

— Добре, че се отървах от този вкус. Благодаря ти, Ферен.

Ринт внезапно потръпна, изхлипа и се разплака.

Всички спряха.

— Стига за днес — каза дрезгаво Ферен. Слезе от коня и отиде да помогне на брат си. Беше се свил на кълбо в мъката си и не можеше да го свали от седлото. Виле и Галак притичаха да ѝ помогнат.

Ринт се отпусна на земята. Клатеше глава и хлиповете го разтърсваха. Ферен махна на двамата да се отдръпнат и притисна брат си до гърдите си.

— Негодни сме за нищо двамата — заговори му тихо. — Да хвърлим вината на родителите си и да приключим с това.

Последният хлип завърши с накъсан смях.

Останаха вкопчени един в друг и той се отпусна в прегръдката ѝ.

— Мразя го — каза Ринт с внезапен жар.

— Кого? Кого мразиш, Ринт?

— Драконъс. За това, което ни причини. За това прокълнато пътуване!

— Той вече е зад нас. Връщаме се у дома, Ринт.

Но той поклати глава. Издърпа се от прегръдката ѝ и се изправи.

— Не е достатъчно, Ферен. Той ще се върне. Ще заеме мястото си до Майка Тъма. Този използвач на деца, този оскърбител на любов. Злото е най-дръзко, когато крачи по безпогрешен път.

— Той има достатъчно врагове в двора…

— В Бездната да върви дворът! Вече се смятам за негов враг и ще говоря против неутралността ни пред всички Погранични мечове. Консортът трябва да бъде прогонен, силата му да бъде разбита. Искам да го видя убит, посечен. Искам да видя как името му е станало проклятие сред всички Тайст!

Брат ѝ стоеше разтреперан, с широко отворени, но корави като желязо очи, когато погледна Ферен, а после Виле и Галак.

— Онази вещица беше негова любовница — продължи той и изтри потеклите по страните му сълзи. — Какво ви говори това за Драконъс? За душата му? — Закрачи към тялото на Раскан, вързано на гърба на коня на сержанта. — Да попитаме Раскан, а? Този нещастен човек под тъй наречената „закрила“ на господаря си? — Задърпа ремъците, но те не поддадоха и накрая той хвана краката на трупа и го издърпа. Стъпалото му се закачи и той падна на гръб с увитото тяло в ръце. Тупнаха тежко на земята. Ринт изруга, избута трупа от себе си и се изправи; лицето му беше пребледняло. — Попитайте Раскан какво мисли. За неговия лорд, господаря му и за всички жени, които той е взимал в прегръдките си. Попитайте Раскан за Олар Етил, вещицата азатанаи, която го уби.

Ферен въздъхна.

— Ринт, нашата неутралност…

— Ще се злоупотреби с нея! Вече се злоупотребява! Нашето стоене настрана дава простор на амбициите. Неутралност? Виж колко лесно добива тя цветовете на страхливото малодушие! Ще настоявам за съюз с Урусандер, за всички Погранични мечове. Сестро, кажи ми, че си с мен! Ти носиш видимо доказателство за това, което направи той!

— Недей.

— Взимаш монетата му и предаваш тялото си — така го вижда Драконъс! Той нищо не уважава, Ферен. Нито чувствата ти, нито загубите ти в миналото, нито раните, които ще носиш до края на живота си — нищо от това не означава нищо за него. Поиска внук…

— Не! — Викът ѝ отекна и всеки път, щом гласът ѝ се връщаше от пустата равнина, звучеше все по-умолителен и жалък. — Ринт, чуй ме. Аз бях тази, която поиска детето.

— Тогава защо те прогони от сина си, след като реши, че си бременна?

— За да спаси Аратан.

— От какво?

— От мен, глупако.

Отговорът ѝ го накара да замълчи и тя видя стъписването му, а след това — усилието да я разбере. Отново я обзе слабост и тя извърна очи.

— Аз бях тази, която вървеше по безпогрешен път, без да мисля за хората, които наранявам, Ринт.

— Драконъс те привлече в своя свят, Ферен. Не го интересуваше, че си уязвима.

— Когато ме откъсна от Аратан, той спаси и двама ни. Знам, че не можеш да го видиш така. Или не искаш. Искаш да нараниш Драконъс точно както нарани Олар Етил. Същото е и всичко се свежда до нуждата ти да нараняваш, да накараш някой друг да изпита болката, която изпитваш ти. Моите войни свършиха, Ринт.

— Моите не са!

Тя кимна.

— Виждам.

— Очаквах да застанеш на моя страна, Ферен.

— Защо? Толкова ли си сигурен, че правиш всичко това заради мен? Аз не съм. Не го искам! Искам си само моя брат!

Ринт сякаш рухна пред очите ѝ. Отново се смъкна на земята и покри очите си с ръце.

— Бездната да ни вземе дано — промърмори Виле. — Престанете. И двамата. Ринт, ще чуем аргументите ти и ще гласуваме по тях. Ферен, ти си с дете. Никой не би очаквал да вадиш меча си. Не и сега.

Тя поклати глава. Горкият Виле не разбираше, но тя не можеше да го вини за това.

— Чака ни много път — обади се тихо Галак. — А утре ще стигнем хълмовете и ще намерим място за тялото на Раскан. Място на мир и покой, което да приюти костите му. Когато се върнем в родните си земи, ще отида до дома Драконъс и ще уведомя капитан Айвис за местоположението. Сега, приятели, нека си направим бивак.

Ферен се загледа към равнината на юг. Имаше една пътека натам, далечна вече и губеща се, която водеше на запад към чужди земи. Имаше там парчета земя, обрасли с мека трева, смачкана от мъж и жена, привлечени един към друг от неутолима нужда. Същото небе, което беше над нея сега, гледаше над онези останки, онези смътни и чезнещи следи, а вятърът, който се плъзгаше по лицето ѝ и изпиваше сълзите по страните ѝ, пердашеше и бушуваше, но се носеше все на юг и някъде през нощта щеше да погали онези треви.

Животът може да достига далече, в миналото, където се вкопчва в неща и ги повлича с вой в настоящето. И далечината може да ражда негодувание, когато всички обещания на бъдещето остават вечно недостижими. А детето, което помръдна в утробата ѝ, щом угасна денят, бе като нещо изгубено в дивата пустош и когато смътният му плач стигна до нея от някое незнайно място, тя падна на колене, затворила очи и затиснала ушите си с ръце.

Ринт не смееше да погледне сестра си. Не искаше да я види така, на колене и сломена от думите, които си бяха хвърлили. Остави Виле и Галак да стъкмят бивака и седеше загледан на североизток, потънал в собствената си самота.

Струваше му усилие да си спомни лицето на жена си. Когато си я представи, седнала загърната в кожи, с новороденото бебе до гърдата ѝ, видя непозната. Двама непознати. Ръцете му не спираха да треперят. Бяха горещи, сякаш все още държаха огньовете, които бяха изригнали в онзи миг на ярост, толкова буен в жестоката жажда за мъст. Не съжаляваше за болката, която бе нанесъл на Олар Етил. Но когато помисли за това, първо видя себе си: фигура, очертана от извисилите се пламъци, писъците, изпълнили дима и пепелта, издигащи се във въздуха, станаха гласовете на дърветата, агонията на почерняващи листа и пращящи клони. Стоеше като бог, с лице огряно с отражението на неопровержимия си триумф. Свидетел на унищожението, дори когато това унищожение бе неговото собствено. Такъв човек не познаваше любов, нито към жена, нито към дете. Такъв човек не познаваше нищо освен насилие и с това бе станал чужд за всекиго.

В тъмното закръжиха насекоми. Ринт чу зад себе си как Виле промърмори нещо на Галак, а димът от лагерния огън се понесе покрай него като влечуги, изпълзели от някое друго селение и разбягали се в мрака на нощта. Погледна натам, където бе оставил увитото в плат тяло на Раскан. Ръцете бяха протегнати, посинели и подпухнали, а кожените ремъци, вързани около китките, се бяха врязали дълбоко. Зад тях бяха мокасините, паднали в тревата. Драконъс беше щедър с подаръците си, не ще и дума.

Урусандер щеше да намери начин. Щеше да съкруши безумието и да наложи мир над Куралд Галайн. Но щеше да се лее кръв и борбата щеше да е тежка. Само виновните да загинеха — и смъртта им можеше да се приеме за справедлива, с което всяко нещастно убийство щеше да е акт на екзекуция. Справедливостта бе в сърцевината на отмъщението в края на краищата.

Твърде дълго бяха безделничели знатните, самодоволни и самоуверени с привилегиите, идващи от упражняването на власт. Но нищо ценно не се даваше безвъзмездно. Привилегията беше бурен, израснал над пролятата кръв на поробените, и Ринт не виждаше нищо скъпо в тези горчиви цветя. Погледнеше ли напред, не можеше да помисли за нищо друго освен за дим и пожари — единствените отговори, които му бяха останали.

Тъкмо благородната кръв на Драконъс ги беше впрегнала всички в ярема и ги беше влачила през злочестина и страдания. Без титлата си той не беше с нищо по-различен от всеки от тях. И все пак те му се бяха прекланяли. Бяха коленичили почтително и с всеки такъв акт само бяха укрепвали чувството на превъзходство на лорда. Това бяха ритуалите на неравенството и всеки в тях знаеше своята роля.

Спомни си за глупостта на учителя Сагандер — ужасните уроци, които старецът беше натрапвал на Аратан в първите дни навън. Уверените в собствената си праведност можеха да спорят до последния си дъх, толкова сигурни бяха в позициите си, но щяха да погледнат с гняв на всяко обвинение в егоизъм. Но самодоволство изпълваше мълчанието след всяко тяхно изявление, сякаш снизходителността бе наградата за добродетелност.

Пограничните мечове бяха мъже и жени, отхвърлили самодоволната неизменност на Карканас, и бяха потърсили по-сурова истина в дивите земи на самия край на цивилизацията. Претендираха, че се придържат към по-стари закони от тези, които обвързваха всички форми на живот, но Ринт вече се чудеше дали самото това чувство не е изковано върху наковалня от лъжи. Невинността вехне пред вещите очи така, както бе повехнала някога зад тях. Първият крак, стъпил на девствена земя, осквернява. Първият допир омърсява. Първата прегръдка кърши костите на дивото.

Извън дома на Драконите Виле — или може би беше Галак — беше скърбял за избиването на зверовете и в същото време беше копнял да порази последното същество с копие или стрела, макар и само за да сложи край на самотата му. Това чувство бе изумително в своята глупост и трагизъм. Ако бъдеше изказано, можеше да го последва само идиотско мълчание. И все пак Ринт разбираше истината в него и усещаше силния ѝ ек като проклятие, което терзаеше расата му през вековете.

Щеше да се бори за справедливост. И ако се наложеше, щеше да изобличи пред Пограничните мечове жалката заблуда на така наречената им неутралност. Животът беше борба срещу хиляди врагове, от храната, откъсната от природата, до безумството на цял народ да върши неправда в името на правдата. Ръцете му, вече знаеше, трепереха от кръвта, която бяха пролели, и от трескавата им жажда да пролеят още.

Имаше истина в това да застанеш като бог, впил очи в унищожението, което е причинила злата ти воля. Да бъдеш бог означаваше да познаеш пълната самота и все пак да намериш утеха в самотата. Когато застанеш сам, без нищо освен сила в ръцете си, жестокостта е изкусителна съблазън.

„А сега, скъпи Виле, копнея за копие в гърба, за стрела в гърлото.

Тъй че дай ми война. Извървях пътя от сложната истина до простата лъжа и не мога да се върна.

Не е престъпление да сложиш край на живот, който вижда какво е загубил.“

Слънцето беше червено петно на запад. Галак се обади, че вечерята е готова, и Ринт стана. Погледна сестра си, но тя не се отзова на поканата. Помисли за детето, което растеше в нея, и изпита само тъга. „Още един чужденец. Примигва и после проплаква към един нов свят. Невинен само докато поеме първия си дъх. Невинен само до раждането на нуждата и нейния отчаян глас. Звук, който всички ние чуваме и ще чуваме до края на живота си.

Кой бог не би побягнал от това?“

— Имаме компания — каза Виле, изправи се и извади меча си.

Пет звяра се приближаваха към тях от запад. Високи колкото коне, но по-тежки, като хищници. С черна козина, навели ниско глави, с железни нашийници с дълги остриета по тях. Около тях кръжаха рояци насекоми.

— Прибери оръжието — каза Ринт на Виле. — Това са джелеки.

— Знам какво са — сопна се Виле.

— И сме в мир с тях.

— Това, което сме, Ринт, е четирима Погранични мечове, сами в равнината.

Един от огромните вълци държеше трупче на антилопа в яките си челюсти. Антилопата изглеждаше малка като заек в устата на ловно куче. Ринт поклати глава.

— Прибери оръжието, Виле. Ако искаха да ни убият, щяха да връхлетят. Войната е свършила. Те бяха победени и като всяко пребито псе ще се подчинят на заповедта ни.

Но устата му бе пресъхнала, а конете се размърдаха неспокойно, щом соултейкъните се приближиха.

Той усети как нещо влезе в очите му и засмъдя, а после видя как петте фигури се замъглиха, сякаш се стопиха в сумрака, за да се появят отново след това като облечени в кожени дрипи диваци. Спряха се да махнат нашийниците си, а този, който носеше трупчето, го метна на рамото си. Облакът насекоми за малко се вдигна, след което отново се спусна над тях.

През войните беше имал няколко възможности да види джелеките в изправената им, преобразена форма. Дори когато бъдеше нападнато село, бягащите невъоръжени бързо се превъплъщаваха, за да улеснят бягството си, и Ринт помнеше как бе догонвал много от тях, приковаваше ги към земята с пиката си и чуваше болезнените им викове и щракането на челюстите им. Имаше много поводи за възхищение и уважение към вълците, с които воюваха и които избиваха. Поотделно бяха много по-страховити от един форулкан. Събрани в армии обаче бяха почти напълно негодни. Джелеките бяха най-опасни на малки глутници като тази, която сега се приближи на десетина крачки от бивака им.

Но сега, щом ги погледна, Ринт видя петима диваци, вмирисани от мръсотия и почти голи под кожените си дрипи. Онзи, който носеше антилопата, се доближи и я остави на земята. Показа мръсните си зъби в усмивка и заговори на гърлен тайст.

— Месо за огъня ви, Пограничен меч. — Очите му се изместиха към Виле. — Видяхме блясъка на меча ти и ни досмеша. Но къде ти е паметта? Войната ни свърши, нали? — Махна с ръка. — Прекосявате земя на джелеки и ние го позволяваме. Идваме при вас като домакини, с храна. Но ако предпочитате да се бием — какво пък, с радост ще приемем предизвикателството. Всъщност дори сме съгласни да застанем срещу вас на два крака, както ни виждате, за да са по-равни шансовете.

— Предложихте ни месо за нашия огън — каза Ринт. — Ще останете ли с нас на пира, джеларкан?

Мъжът се засмя.

— Точно така. Мир и заложници, като челюсти около гърлото. Няма да мръднем, докато не дойде време робът да се нахвърли на господаря, но това време не е сега. — Погледна през рамо към спътниците си и те се приближиха. Дивакът отново впи очи в Ринт и каза: — Аз съм Руск, кръвен брат на Саграл от клана Дерог.

— Аз съм Ринт, а с мен са Ферен, Виле и Галак.

Руск кимна към сестра му.

— Можем ли да я използваме тази нощ?

— Не.

— О, добре. — Руск сви рамене. — Всъщност не очаквах да я споделите. Не е по обичая на Тайст. Но като няма да е тя срещу месото, какъв дар ще ни предложите?

— Нещо в замяна, Руск, и някой друг път. Ако това е неприемливо, вземете си обратно дара и с него самата дума, защото дар тя не е.

Руск се засмя.

— Кажи на Пограничните мечове, тогаз, за моята щедрост.

— Ще кажа. Галак, заеми се с антилопата. Руск, Галак е опитен с ножа за дране. Поне ще имате прилична кожа.

— И полезни рога и кокали, да. И пълни кореми. Добре. Е, сядаме.

Другите джеларкани насядаха в груб полукръг срещу Пограничните мечове. Освен Руск бяха млади и като че ли не знаеха езика на тайстите. Водачът им клекна, без широката усмивка да напусне зацапаното му с пръст лице. След като Ферен му бе отказана, вече не ѝ обръщаше внимание и Ринт се зарадва на това.

— Не сме съгласни с даването на заложници, Погранични мечове — заговори Руск, — но вече го направихме. Чудесни кутрета са всички. Ако им навредите, ще избием тайстите и ще изгорим Карканас до основи. Ще разпръснем кокалите ви и ще заровим черепите ви. Ще пикаем на теметата ви и ще се въргаляме в дворците ви.

— Заложниците няма да пострадат — увери го Ринт. — Докато оставате верни на думите си.

— Така разправят тайстите. Дори джагътите кимат и викат, че е така. Но сега чуваме, че тайсти убиват тайсти. Вие сте глутница със слаб водач и твърде много между вас жадуват да му вземат мястото. Кръв има на устата и козина по земята на Куралд Галайн.

Ринт го изгледа и рече:

— Нямаше ни много време. Слухове ли разказваш, или си видял нещата, които описваш?

Руск сви рамене.

— Война се носи по ветровете и козината настръхва. Виждаме, че наранявате себе си, и чакаме да ударим.

— Толкова спазвате думата си значи — изсумтя Виле.

— Боим се за безопасността на кутретата ни, Пограничен меч. Също както вие щяхте да се боите за вашите.

— С вас на границите ни имахме причина да се боим — отвърна Виле.

— Но това вече свърши — рече Руск, все така ухилен. — Живеем с новия мир, Пограничен меч. Мира на празни села и празни земи. Често гледаме ловните ви глутници и те вървят безнаказано из родната ни земя и търсят последните диви зверове. А щом тези зверове свършат, какво ще ядат джелеките? Трева? — Кимна и помълча. — Мир, да, много мир, изписан в избелели кости и стари биваци.

— Водиш кутрета с теб — каза Ринт и посочи другите.

— Уча ги как да ловуват, тъй че всички се учим да вървим гладни и разбираме всичко, което сме изгубили. Един ден те ще са свирепи убийци, а тази нощ поемат миризмата ви и ще я пазят винаги.

— Щом сте гладни, защо предлагате на нас? — попита Ферен.

Руск се намръщи.

— Домакин не може да не го направи. Но вие, тайстите, не разбирате от чест. Само преди четири дни Пограничните мечове се събраха и препуснаха към наша земя. Чули за стадо бедерини, идващо от север, и искат да го избият. Минават през селата ни, смеят се и гонят нашите воини на местата за избиване. А като убият стотици бедерини, ще предложат ли нещо на нас? Не. Ще кажат, че са си техни, и ще вземат месото, кожите и кокалите. Ние гледаме. Усмихваме се. И се кълнем да помним всичко, което видим.

— Селата на Пограничните мечове имат нужда от месо за зимата — каза Виле.

— А много преди войната взимахте всичко, което можехте, от нашите земи и тъй почнахме войната…

— И я загубихте!

Руск се усмихна отново и кимна.

— Загубихме, а вие може да вярвате, че сте я спечелили. Но когато свършат всички зверове, ще напълни ли победата коремите ви? По-малко горчив ли ще е вкусът ѝ от нашето поражение? Каквото имате, трябва да го подхранвате. Но вие тайстите не разбирате това. Всичко, което имате, го използвате, докато свърши, а после гледате оттатък границите си и кроите да вземете пак, този път от други.

— Ловувал съм в земите ви — каза Виле. — Никакви грижи не съм видял по местата ви за убиване.

— Значи не си гледал внимателно. Ние взимаме слабото и оставяме силното.

— Взехте всички зверове — каза Виле.

Руск се засмя.

— Ние сме победени. Научихме се на вашите начини да се убива, но зимите ни се видяха дълги, когато нямахме нищо за лов, освен призраци. Вие убихте хиляди от нас. Направихте ни малко и иронията в това е, че ни върна към старите ни обичаи. И сега раждаме, но рядко, и оставяме само най-силните кутрета. А когато последните тайсти умрат, тогава ще храним стадата, докато броят им стане отново голям, и ще направим всеки нов ден като отминалия, завинаги, и ще сме доволни и сити. — Вдигна ръце. — Така мечтаем. Но после ловците ви се изсипват през границата и мъдрите сред нас виждат истината, която ни чака. Вашият език е език на смъртта и той скоро ще заговори на всички ни.

Месото зацвърча на шишовете над огъня. Нощта се беше спуснала. Ринт изтласка от ума си думите на Руск и се загледа в пламъците. Стори му се, че може да види в тях лицето на вещицата, изкривено от болка, устата отворена в несекващ писък, който не чуваше, но усещаше в костите си. Искал беше да прекара тази нощ сам, без да говори много, и да си легне бързо. Вместо това се бе оказал лице в лице с мръсен полузвяр, в чиято неизменна усмивка нямаше нищо весело и чиито тъмни очи бяха вълчи.

— Руск — каза Галак, — кога видя ловците Погранични мечове?

— Ловци, касапи, дерачи на кожи, трошачи на кокали. Кучета, коне, мулета и волове, теглещи фургони. В друго време броят им щеше да е като на армия. Яздеха въоръжени и нащрек, а съгледвачите им проследяваха нашите ловци. — Махна с мазната си ръка. — Преди няколко дни.

— Преди колко дни? Пет? Десет?

Руск се наведе напред, с ръце на коленете на скръстените си крака, и погледна Галак със същата мрачна усмивка.

— Имаме сродници, патрулират във вашите земи. Движат се нощем и скришом. Виждали сме войски отсам реката. Една яздеше към Ейбара Делак. Друга се събира в хълмовете на дома Дракони…

— Тя е на лорда — каза Галак. — Избягваш отговора, Руск.

— Безразличен съм към въпроса ти, Пограничен меч. Казвам каквото реша да ви кажа. Вашата гражданска война е започнала. Ликуваме и душим вятъра за дим, и гледаме в небето за лешоядни птици. Избивахте ни преди, ала сега се избивате едни други и това ни радва.

Скоро месото бе оглозгано до кости. Галак нави кожата на антилопата и я предложи на Руск с рогата и дългите кости. Водачът джеларкан изсумтя, даде знак на ловците си и те се вдигнаха като един.

— Компанията ви е горчива — заяви той. — Връщаме се в нощта. Помнете щедростта ни, Погранични мечове, и разкажете за тази среща на вашите ловци, та дано най-сетне разберат от вежливост.

— Мисля си — отрони Ринт, — че бихме могли най-добре да действаме заедно. Да ловим големите стада и да си делим плячката.

— Ринт, няма никакви големи стада.

Отдръпнаха се от светлината на огъня и скоро изчезнаха в тъмното.

Виле се изплю в пламъците и изръмжа:

— Излъга ни според мен. За ония войски. Иска да ни притесни и да ни вдъхне страх.

— Добре знаем, че има войски в дома Дракони, Виле — каза Галак. — Точно както той ги описа. Може доста истини да е хвърлил в думите си към нас.

— А Ейбара Делак? Защо каквато и да е войска, бунтовническа или не, ще окупира Ейбара Делак?

— Не знаем — отвърна Ринт, много искаше да сложи край на това разискване. — Нямаше ни много време. Няма смисъл да се занимаваме с предположения. Слушайте, коремите ни са пълни за първи път от месеци. Хайде сега да поспим, а на заранта ще препуснем здраво.

— Дано ловът да е минал добре — каза Виле.

Лейтенант Рисп огледа замислено силуета на крепост Райвън. В самотната кула, извисила се над безредно струпаните по-ниски сгради, се виждаше смътна светлина, идваща от стая на горния етаж, точно под островърхия покрив. Бяха ѝ казали, че около това древно укрепление има ниска стена, укрепена с каменни насипи. За да щурмува крепост Райвън, една армия трябваше да се спусне в стръмните изкопи, оформящи коварен лабиринт зад стените, под огъня на стрели от насипите, и да се струпа в теснини, където теренът под краката щеше да е неравен и дори отстъплението щеше да е невъзможно. Толкова по-добре, че врагът насреща им бе в неведение за приближаващата се заплаха.

Селото под крепост Райвън очертаваше полукръг около хълма и къщите се бяха разпрострели до самия край на общото пасище. Рисп надушваше дима в прохладния нощен въздух. Извърна се в седлото и погледна с присвити очи стоящите в очакване бойци от отряда си. Оръжията бяха извадени, но отпуснати. Никой не проговаряше и единствените звуци идваха само от помръдването и пръхтенето на някой кон. Зад нейната част чакаха други, също толкова смълчани и стегнати в конни карета в падините от двете страни на пътя.

На самия път капитан Естала водеше централната част с мъжа ѝ, малко по-встрани и вдясно от нея. Мисълта за това все още оставяше горчив вкус в устата на Рисп, но си каза, че Силан не е неин проблем, а щом Естала отказваше да направи нужното, какво пък — щеше да отговаря пред Хун Раал. За първи път Рисп се радваше, че я надвишават по ранг. Още по-добре: амбициите на Естала вече бяха обречени. Никога нямаше да бъде повишена, нито приета с охота сред по-висшите рангове в легиона.

„Глупава жена. Всичко заради любовта. Всичко заради един глупак, по-годен да прекопава зеленчуци, отколкото да размахва меч. Не само че не го екзекутира. Дори не го разжалва или изхвърли. Сега всички трябва да търпим некадърността му и да се молим на Бездната тя да не ни убие.“ Когато поемеше командата…

Сержантът се покашля и приближи коня си до нейния.

— Лейтенант, това не се харесва на някои от нас.

„И знам кое точно. Дните ви са преброени, сержант. На теб и на старите ти приятелчета.“

— Трябва да раздвоим враговете си — каза тя и сви рамене. — Хитростта е съществен елемент от военната тактика. Нещо повече, кой благонадежден командир не се възползва от предимството на изненадата или от погрешните сметки на врага?

— На врага ли, лейтенант? Сигурен съм, че те не знаят, че са нечий враг. Това ли са „погрешните преценки“, за които говорите?

Тя долови неловката официалност в думите му и я досмеша.

— Една от тях.

— Повечето бойци не са тук — каза сержантът и кимна към селото. — Завземането ще е достатъчно, за да отстраним Пограничните мечове като заплаха за легиона с това, че държим семействата им под стража.

— Вярно, но с цената на това да заделим значителна сила за пазенето на тези заложници за неизвестен период.

— Малцина биха се съпротивлявали много — възрази сержантът. — Те бездруго са неутрални. Но ние им даваме повод да отхвърлят тази неутралност.

— Така е — съгласи се тя.

— Тогава не разбирам.

— Знам. И не е необходимо, сержант. Изпълнявай заповедите, и толкова.

— Ако знаем какво предстои да направим, тогава вероятността да сбъркаме е по-малка.

— Сержант, при това, което скоро ще сполети това село, не бихте могли да направите нищо, с което да си спечелите гнева ни. — Изгледа го рязко. — Освен неподчинението на заповеди.

— Няма да направим това, лейтенант — изръмжа старият мъж.

— Разбира се, че няма.

Но още докато го казваше, усети колко кухо прозвучаха думите ѝ. Трудно беше да се разбере откъде идват заповедите им. Това все още ли беше игра на Хун Раал, или Урусандер беше излязъл на полето? Къде беше Оссерк? Доколкото всички тук знаеха, целият план можеше вече да е рухнал някъде зад тях, безжизнен и невидим за Хун Раал в някое разкаляно поле или на старите железни шипове на речната стена на Цитаделата, с което това, което предстоеше да направят, се превръщаше в неизвинимо варварство. Самата тя изпитваше немалко безпокойство от това, което предстоеше.

Винаги щеше да има сбъркани сметки във всяка кампания. Тайстите неведнъж се бяха изправяли почти пред разгром срещу форулканите, когато лошата връзка или пълната липса на връзка беше изпращала части на неподходящото място в неподходящия момент. Нищо по-трудно нямаше от това да се съединят армии и да се придвижат големи сили на позиция. Осигуряването на ефективните им и съгласувани действия беше най-голямото предизвикателство за един командир. Не случайно командирите се чувстваха най-удобно, когато можеха да струпат всичките си сили на разположение. Разбира се, щом започнеше битката, всичко се променяше. На бойното поле съществени бяха капитаните на отрядите и офицерският корпус като цяло.

Отново погледна към далечната крепост и самотната светлина на най-горния етаж. Дали някой там бе заспал в мекия стол и свещта догаряше? Или беше страж, поставен в кулата за наблюдател? Второто не изглеждаше вероятно, тъй като от светлината в стаята щеше да е невъзможно да види нещо навън. Може би някой духовник или учен се трудеше през нощта, мърмореше под нос и проклинаше гаснещото си зрение и болните си кости. Рисп усещаше студа във вятъра, идещ от планините на север.

Пограничните мечове се чувстваха като у дома си в това далечно и мразовито място.

— Лейтенант? — каза старият сержант.

— Какво сега?

— Щом приключим тук, ще се върнем ли да обсадим дома Дракони?

Тя си спомни деня и нощта, когато бяха спрели на лагер до самия край на имението. Домашните мечове на лорда бяха излезли, готови сякаш да се противопоставят на неканената армия, спряла на прага им, но Естала се бе отнесла равнодушно към това. Само беше изпратила ездач до командира на Домашните мечове, за да го увери, че частите ѝ не възнамеряват да упражнят насилие над владенията на Консорта.

Капитанът на Домашните мечове не се беше успокоил от тези уверения и бе поддържал силите си в готовност през цялото време, докато легионът остана на земите на Драконъс, дори стигна дотам, че да тръгне успоредно на колоната им за известно време, след като те подновиха придвижването си на север. Лорд Драконъс беше събрал внушителен отряд, тежко въоръжени бойци с впечатляваща дисциплина. Рисп всъщност бе изпитала облекчение, че Домашните мечове на Консорта не бяха една от целите на Естала.

— Лейтенант?

— Не, сержант, няма да се върнем при дома Дракони. Направихме каквото трябваше. Оставихме диря от колоната чак до имението му.

Откъм пътя до ушите ѝ стигна шум. Рисп погледна натам и видя високо вдигнатите знамена на дома Дракони.

Сержантът до нея изруга тихо.

— След като сме без униформи, предполагах, че ще хвърлим вината на Отреклите се. Сега виждам как ще се отиграе това.

— Трябва ни заблуда — отвърна Рисп. — Трябва да раздвоим враговете си и да ги насъскаме един срещу друг.

— Значи трябва да има оцелели.

— Би било глупаво да се мисли, че никой няма да избяга от касапницата, сержант. И да, разчитаме на това. — Погледна го в очите. — Трябва да направим каквото е нужно.

— Разбирам, лейтенант.

— Както всеки войник разбира.

Той кимна и затегна каишката на шлема си.

Заповедта за атака се разнесе от отряд на отряд. Слънцето зад тях тъкмо бе започнало да се издига, медночервено от пушека над гората на изток. Тя приготви пиката си за бой. „Първата ми битка. Първият ми сблъсък. Днес за първи път ще пролея кръв.“ Устата ѝ бе пресъхнала. Заби пети в хълбоците на коня и се понесоха напред.

Свитъкът изпърха и падна на пода при десетината други и Крисен потърка очи. Чувстваше се умствено изтощена и телесно отпаднала, но поривът на възбудата си оставаше. В ума ѝ вече нямаше съмнение. Преди четирийсет години бе пътувала сама сред джеларканите, до високите планински твърдини и до тундрата отвъд тях. Придвижвала се беше от клан на клан, докато стигне при гигантските Тел Акаи, Пазителите на песни, а оттам на юг, до земите на джагътите. Събирала беше разкази, легенди и песни от Джеларкан и расата на Тел Акаи и беше изчела обезсърчителните, но просветлени писания на Джагът, преди оригиналите да бъдат унищожени след убийството на цивилизацията им от Господаря на Хейт.

Във всяко сказание можеше да се намерят истини, посивели като речни камъни в подредена от бляскави геми мозайка. Трябваше само да се изтръгнат от пищната яркост на поетичната украса. Сред древните песни, съхранени от удивителната памет на Тел Акаи, чакаха тайни.

Крисен вече разбираше Първия век. Не в подробностите му, но в най-широкия му размах. Всичко започваше с азатанаите, които бродеха през светове в облика на смъртни, но всъщност бяха богове. Те сътворяваха. Те унищожаваха. Те задвижваха неща, тласкани от любопитство, което често угасваше, за да остави всички след тях на техните съдби. Имаха извратени импулси. Гледаха един на друг с безразличие или подозрение, но в същото време при срещите си проявяваха удивително съпричастие. Придържаха се към неписани закони на святост, териториални интереси и свобода и си играеха със сила като дете с играчка.

Не можеше да е сигурна, но подозираше, че един от тях е сътворил расата на Джагът. Друг му бе отвърнал подобаващо с Тайст. Форулкан, Тел Акаи, може би дори Бягащите псета, всички бяха сътворени от волята на някой азатанай. Сътворени като игрални фигури в една вечна надпревара, загадъчна в условията си за победа, в която рядко се забелязваха стратегии. Интересът им в тази надпревара рядко обясняваше резултатите.

Но както те стояха извън времето, така и времето се оказваше неподвластно на машинациите им и сега, най-сетне, бяха започнали да страдат от разрушителните си действия. Делата се трупаха и всяко натежаваше. Крисен беше сигурна, че джагътите са създали джеларканите, доразвивайки дара „соултейкън“ на азатанаите, а сред Бягащите псета вече съществуваха Гадатели на кости, толкова могъщи шамани, че можеха да се противопоставят на азатанаите. От сътворените народи се издигаха богове — техни собствени богове. Господството, което бяха упражнявали някога азатанаите над своите творения, бързо се разпадаше.

Чула беше за загадъчната азатанаи, дошла в Карканас, а мъдреците и жреците вече осъзнаваха, че неведоми сили се оказват достижими за смъртните. Светът се променяше. Играта се беше изтръгнала от играчите.

Крисен вече виждаше началото на нов век, в който всички сътворени народи можеха да определят собствените си правила.

Отвън отекна глух тътен и тя се надигна, изви се, за да разкърши схванатия си гръб, и отиде до прозореца, зад който небето изсветляваше в ранното утро. Погледна надолу и видя стотици нахлуващи в селото конници.

Дълго се взираше, неспособна да проумее онова, което виждаше. Ездачите се разделяха и се изсипваха по улиците. Видя човешки фигури, излизащи от домовете, видя хора, бягащи от конниците, а след това засвятка желязо, заудряха пики и започнаха да падат тела.

„Като игрални фигури на дъска. Ходове и ответни ходове. Падащи пешки.“ Вече чуваше писъци и първият стълб дим се заиздига в утринното небе.

Липсваше ѝ изяществото на Галан с думите и колкото повече виждаше, толкова повече думите ѝ изневеряваха, идваха в ума ѝ апатични и бледи. Беше учен, чиито идеи вдъхновяваха много повече от осъществяване, и винаги ѝ беше струвало усилие да вложи мислите си в думи на пергамент.

Дори в ума ѝ усещането за азатанаите беше почти безформено, съставено от впечатления и странни, надигащи се от дълбините на душата ѝ чувства. Никога не бе успявала да съчетае въображение с прагматика. И сега, докато наблюдаваше касапницата долу и видя как първите конници се заизкачваха по каменния път, водещ към крепостта Райвън — незащитеното и буквално опразнено здание, — се чувстваше неспособна да свърже тези подробности с какъвто и да било личен импулс.

Нов век се спускаше над тях. „Как може да не виждате това? Как може да не разбирате? Направих открития. Всичко беше там, в разказите и песните. Такива открития!

Вратата на крепостта дори не е затворена.“

Зверските инстинкти се бяха надигнали и Рисп я блъскаха отвсякъде на седлото, пиката ѝ се влачеше, задираше каменната настилка и дърпаше ръката ѝ назад. Оръжието беше пронизало някакво момче, около петгодишно. Беше изтичало иззад една талига почти на пътя ѝ и тя беше ударила, без да помисли, а сега отпуснатото му тяло се влачеше нанизано на острието, ръцете и краката му шляпаха по камъните и тежестта му я дърпаше.

От гърлото ѝ се изтръгна хлип, накъсан от ужаса, и тя го потуши. Острието на пиката отново задра в земята и този път тя пусна оръжието. Точно пред нея имаше наедряла от бременност жена, която дърпаше със себе си две деца и тичаше по уличката.

Нещо студено и пусто заличи всякаква мисъл и Рисп усети как ръката ѝ измъкна дългия меч, и видя пред себе си блесналото острие.

Жената тласна децата напред, изкрещя: „Бягайте!“, а след това се обърна и скочи на пътя на коня.

Отлетя назад и падна на плочите.

Конят на Рисп се олюля, изпръхтя и предните му крака се огънаха. Докато рухваше, Рисп изхлузи крака от стремената и падна до стената на близката сграда. Погледна нагоре и видя как сержантът ѝ я подмина и посече по-близкото от двете деца — то падна, без да издаде и звук. Другото дете, момиченце на около четири години, се завъртя, втурна се обратно към сестричката си и влезе в обхвата на меча на сержанта. Той го посече във врата и детето рухна като парцалена кукла.

Рисп се надигна, взе меча си с лявата ръка и го надигна непохватно. Едва сега видя дръжката на нож — острието бе забито дълбоко в гърдите на издъхващия ѝ кон. Обзета от гняв, пристъпи към бременната жена и изрева:

— Ти уби коня ми!

Бременната вдигна глава и я погледна в очите. А после я заплю.

Рисп я посече. И пак, и пак.

Пред тях сержантът беше спрял и обърна коня си. Като че ли се канеше да ѝ извика нещо, когато от покрива отляво някой скочи, стовари се върху сержанта и го смъкна от седлото. Кръв плисна още преди да паднат на паважа, а след това фигурата се надигна присвита и погледна с гняв Рисп.

Млада жена, около шестнайсетгодишна. Издърпа ножа си от гърдите на сержанта и настъпи към Рисп.

Тя заотстъпва.

Момичето се озъби и изръмжа:

— Въоръжена си! Не бягай, мръсна убийца!

Друг конник се озова зад нея, но се наложи да спре, защото мъртвият кон на Рисп преграждаше пътя му.

— Отдръпнете се, лейтенант! — извика ѝ той. — Оставете кутрето на мен!

Видя, че е един от приятелите на сержанта, Бишим. Лицето му изглеждаше почти черно под шлема, разкривено от гняв. Той скочи от коня си, вдигна щита в готовност и настъпи към момичето, изпънал меча си напред.

— Заради Дурав ще го направя така, че да боли.

Момичето се изсмя.

— Хайде, ела ми.

Бишим атакува, скрит зад щита си, и замахна с меча.

Момичето успя някак да се промуши покрай него, а след това се вкопчи в извития щит. Тежестта ѝ го дръпна надолу и тя заби ножа си във врата му. Върхът изскочи от другата страна, швирна кръв. Бишим се свлече на колене, а момичето преряза мускула на дясната му ръка и се изсмя, щом мечът издрънча на камъните. После прекрачи издъхващия мъж и тръгна към Рисп.

Рисп хвърли меча си по нея и побягна, като сграбчи пътьом юздите на коня на Бишим. С животното между нея и момичето в тясната уличка, знаеше, че ѝ остават само няколко мига, в които да…

Момичето скочи, отблъсна се от една стена и се метна на коня. Ножът ѝ посече и Рисп залитна объркана, погледна и видя, че ръката ѝ я няма, отсечена чисто от китката, и оттам шурти кръв. Изохка и се свлече до близката стена.

— Недей!

Момичето се люшна около шията на коня, скочи пред него и пристъпи към Рисп.

— Недей? Какво недей? Аз съм Пограничен меч. Вие ни нападнахте. Какво не искаш да направя?

— Изпълнявах заповеди — замоли се Рисп и се избута с ботушите назад, сякаш можеше някак да се провре през стената зад гърба ѝ.

— Драконъс току-що разлюти грешното гнездо — каза момичето.

Рисп поклати глава.

— Не е… не сме каквото си мислиш! Пощади ме и ще ида с теб при командира ви. Ще обясня всичко.

— Командир ли? Нищо не разбираш за нас. Днес, точно сега и точно тук, в тази уличка, аз командвам.

— Моля те!

Момичето пристъпи към нея. Беше удивително слабичко, по-скоро момче, отколкото момиче, и погледът в очите му бе съвсем непонятен за Рисп.

— Ще обясня…

Ножът се вряза в шията ѝ като огнена резка. Задавена, тя усети как острието се завъртя, а след това момичето посече през гръкляна и Рисп изведнъж усети как задната част на шлема ѝ се натресе в каменната стена. Гореща кръв изпълни дробовете ѝ и тя започна да се дави.

Момичето я изгледа отгоре за миг и се отдалечи.

Рисп се опита да извърне глава, за да проследи убийцата си, но усети как главата ѝ клюмна. Погледна дясната си китка. Кръвта беше спряла да тече. Войници оцеляваха и след по-лошо. Можеше да се научи да се бие с лявата ръка. Не беше лесно, но беше млада… „а когато си млада, тези неща са възможни. Толкова много неща са възможни.

Съмнявам се, че беше на шестнайсет. Ако беше на толкова, щеше да е тръгнала с ловците. Петнайсет.“

Нуждата да вдиша беше вече далечен вик в ума ѝ и се оказа лесно да го пренебрегне. А после мракът се сгъсти, скри всичко — и беше време да си отиде.

— Мислим, че падна по стъпалата — каза войникът.

Капитан Силан огледа трупа на жената, проснат в подножието на каменното стълбище.

— Това е Крисен. Изключително знаменит учен.

Войникът сви небрежно рамене, докато прибираше меча си в ножницата.

— Животът е пълен със злополуки. — Обърна се и се отдалечи.

На Силан му призля.

— Изключително знаменит учен — повтори той шепнешком. — Какво е правила тук?

След дълго колебание се смъкна на колене до Крисен. Главата ѝ бе изкривена под невъзможен ъгъл. Очите ѝ бяха полуотворени, връхчето на езика ѝ се показваше навън. Ръцете ѝ бяха зацапани с въглищна прах или с прашеца, оставащ понякога от старо мастило.

Войникът, с когото бе говорил, се върна.

— Никой жив не е останал тук, сър. Мястото бездруго беше почти празно. Време е да запалим крепостта.

— Разбира се. — Но Силан продължаваше да оглежда женското лице.

— Искате ли да вземем тялото, сър? За прилично погребение имам предвид.

— Не, кладата на тази крепост е достатъчна. Имаше ли нещо на върха на кулата?

— Нищо, сър. Трябва да тръгваме — имаме да ударим още едно село.

— Знам — сопна се Силан. Изправи се и последва войника.

На пътя за крепостта, точно извън портата, жена му бе пристигнала с авангарда. Бедрата ѝ бяха почервенели от кръв и Силан познаваше добре изражението ѝ. Любовната игра тази нощ щеше да е свирепа, от онази, която стигаше почти до болка понякога. Беше вкусът на жестокостта, задържал се след ден на убийства, както му бе обяснила тя веднъж.

— Лейтенант Рисп е мъртва — каза Естала.

— Колко жалко — отвърна Силан. — Имаме ли ранени?

— Малко. Седем загуби всичко. Имаше поне един Пограничен меч в селото, жена, смятаме, но не можахме да я намерим.

— Ами, това е добре — каза той. Изражението ѝ помръкна и Силан добави: — Свидетел имах предвид. Това искахме, нали?

— Зависи какво е разбрала, мъжо — отвърна Естала с онзи отегчен тон, който му беше много добре познат: все едно говореше на малоумно дете. — По-добре щеше да е някоя стопанка или чистачка на нощни гърнета. — Качи се отново на седлото и огледа селото. Няколко къщи вече горяха. — Трябва да го изгорим цялото. Всяка сграда. Ще оставим няколко от нашите жертви, но с обезобразени лица. Никой, когото да могат да познаят. — Извърна се и го погледна. — Това оставям на теб и отряда ти. Присъединете се към нас при Хилфут.

Силан реши, че това е името на следващото село, и кимна.

— Ще направим каквото е нужно.

— Разбира се, че ще направиш — отвърна Естала и хвана юздите.

Беше отказала да заповяда екзекуцията на мъжа си и Силан знаеше, че в очите на войниците това е проява на слабост. Но само той знаеше колко лесно може тя да промени решението си и това все още го плашеше. Смъртта на лейтенант Рисп го зарадва, тъй като точно от нея бяха тръгнали всички приказки за екзекуции и престъпления. И тъкмо нейната част беше донесла отрязаната глава на един от пратениците на Хун Раал. Силан все още проклинаше името на Грип Галас, макар това проклятие да се носеше на вълната на страха.

Жена му даде знак, а после препусна по пътя с отряда си.

Силан погледна през рамо. От амбразурите на крепостта излизаше пушек, бълваше и през отворената врата. Не беше лесно да се изгорят такива здания, тъй като бяха предимно от камък. Обърна се към войника.

— Ще изгори, нали?

Мъжът кимна и повдигна рамене.

— Поне никой няма да иска да живее вътре, сър.

— Да тръгваме към селото тогава.

— Да, сър.

— Искам да погледна тялото на лейтенанта.

— Сър?

— Да отдам почитта си.

Капитан Халид Бахан беше неприятен човек, реши учителят Сагандер. Чаровен, със сиво в късо подстриганата коса, той излъчваше арогантност, която по някаква причина жените харесваха. Несъмнено умееше да очарова, но дори и тогава коментарът му бе ироничен и почти рязък. Сагандер се изумяваше, че капитан Тейт Лорат споделя палатката на Халид. Притежаваше красота, която оставяше учителя без дъх, и щом я погледнеше — смеха в очите ѝ и неизменната усмивка на пълните ѝ начервени устни, — му се струваше невъзможно убийствата да ѝ носят наслада и, още по-ужасното, да държи при себе си дъщеря, зачената от първия ѝ, вече мъртъв съпруг и в същото време да прави… това.

Седяха в командната палатка, двамата капитани и Сагандер, и тъмните очи на Халид Бахан блещукаха с едва сдържан смях. Тейт Лорат до него пълнеше бокала си с още вино и червенината на бузите ѝ грееше със собствено сияние на смътната светлина на фенера.

— Виждам — бавно провлече тя, — че сте загубили дар слово, учителю, което трябва да е рядко събитие, сигурна съм. На моята щедрост ли се чудите? Добри господине, в момента зад вас, на стената на палатката, можем да откроим пламъците от манастира. Вярно, монасите се биха с необичаен жар и понесохме смущаващи загуби въпреки вашето предателство, но това гнездо на Отрекли се вече е унищожено и за това се радваме да ви възнаградим.

— Може би учителят предпочита момчета — подхвърли с усмивка Халид.

Съвършените вежди на Тейт се вдигнаха.

— Така ли е, учителю? В такъв случай сигурна съм, че можем да намерим…

— Не, капитане — отвърна Сагандер, навел очи. Седеше на лагерно столче и само с един крак за опора се чувстваше неудобно на кожената седалка. Вътрешното неравновесие, което изпитваше, беше като зараза, плъзнала навън и изкривила целия свят. — Никой ли от тях не се предаде?

Халид изсумтя.

— Защо съдбата на Отреклите се трябва тепърва да ви притеснява? Показахте ни стария тунел до втория кладенец. По ваша покана избихме обитателите на манастира. Но все пак ви уверявам. Никой не коленичи, освен за да огледа отблизо земята, чакаща окончателната им смърт.

— А Майката?

— Мъртва. В крайна сметка. — Усмивката му се разшири.

— Да не би да намирате дъщеря ми за непривлекателна? — попита Тейт.

— К-капитане — заекна Сагандер, — т-тя съперничи дори на вас.

Тейт бавно примига.

— Наясно съм с това.

В тона ѝ имаше нещо злокобно и Сагандер отново наведе очи.

— Нерешителността ви ни отегчава — каза Халид Бахан. — Не мислете, че тя не е запозната с предназначението си. Не е девица и всъщност е напълно узряла жена. Ние не одобряваме сношенията с деца и сред войниците го смятаме за най-отвратително престъпление, наказуемо с кастрация или, при жените, с жигосване на гърдите им. Е, ще приемете ли предложението ни, или не?

— Наградата е изключително щедра — изломоти Сагандер. — Аз… приемам я с радост.

— Вървете тогава — каза Тейт Лорат. — Тя ви очаква в палатката си.

Както винаги, струваше му голямо усилие да се изправи и залитна, подпрян на патерицата. Задъхан, Сагандер закрета към изхода на командната палатка.

Въздухът бе изпълнен с вонята на пушек, плъзнал по улиците и уличките на Ейбара Делак. Тук-там минаваха отделения войници, все още шумни и ликуващи след битката, макар да се мяркаха и не малко смълчани — за тях краят на убийствата водеше до нова битка, този път със скръбта. Сагандер гледаше на всички тях като на диваци, обзети от животинска страст и от глупостта, присъща на нахалните простаци. Всяка цивилизация раждаше подобни същества и той копнееше за времето, когато най-сетне, веднъж и завинаги, всички тях щеше да ги няма. Цивилизация, вечно посягаща към острието на меча, нямаше много, с което да се гордее.

Не, единствената надежда за смирение бе в това всички да се разоръжат и с това да се сложи край на заплахата от физическо насилие. Знаеше, че би могъл лесно да наложи вижданията си в общество, където само думите са достатъчни и където победите се измерват в убеждение и разумен дебат. Но тук, по тези улици, в това присвито от страх село главорезите бяха тези, които се перчеха, пияни от ейл и смърт, с лица, оживели от животинско лукавство и нищо повече. С тях не можеше да спечели нищо в спор, защото в невежествената си тъпота винаги можеха да прибегнат до оръжията си. Не беше ли казал самият Галан: „На върха на меча ще намериш поантата на глупците“?

Закуца към палатката, където чакаше дъщерята на Тейт Лорат. Срам го беше тласнал към това, стъпка подир кретаща стъпка. Над сто живота бяха отнети тази нощ и всичко — по негова вина. В някои отношения щеше да е по-зле, ако беше цял, а не сакат и изпълнен с болка окаяник, какъвто бе сега. Защото тогава нямаше да има никакви извинения, никакви оправдания за предателството, изригнало от нараненото му сърце. Все пак се беше посветил на този път и в самия му край щеше да дойде най-желаното: отмъщението спрямо лорд Драконъс и жалкото му кутре, незаконния му син.

В края на краищата легионът знаеше враговете си.

Стигна до палатката и треперещата му ръка се засуети с платнището на входа. Звук отвътре го накара да спре, а след миг се показа дългопръста ръка и дръпна тежкото зебло настрани.

Сагандер се наведе и изкуцука вътре.

— Простете ми — прошепна.

— За какво? — попита младата жена. Стоеше наблизо, но въпреки това скрита в сянката. Самотният фенер хвърляше малко светлина. Дъхът ѝ ухаеше на розова вода.

— Стар съм. Откакто загубих крака си, ъъ, моля ви, не ми се подигравайте, но не мога да правя… нищо.

— Тогава защо ме приехте за своя награда?

— Моля ви, бих искал поне да седна.

Тя посочи походното легло. Той задържа погледа си извърнат настрани от нея, докато докуцука до него.

— Не съм глупак — изпъшка Сагандер. — Майка ви съзнава, че сте ѝ съперничка, и иска да ви види използвана, пострадала дори. Прекършена и разпътна. Трябва да намерите начин да се освободите от нея.

Дъхът ѝ беше мек и му се стори, че може да усети топлината, излъчвана от тялото ѝ… но това едва ли беше възможно.

— Не съм застрашена от разпътство, учителю Сагандер, а срещу мен майка ми може само да се провали. Защото тя е стара, а аз съм млада.

— Но тя все пак изпитва удоволствие да ви хвърля в ръцете на мъже, някои от които може да са зли, дори жестоки.

— Никой не смее да ми посегне и това няма да се промени. Аз не съм майка ми, учителю Сагандер, и не давам от себе си нищо, което смятам за ценно. Мога да я надчакам.

Разтреперан, той вдигна глава и я погледна в очите. Бяха чисти, но не безчувствени. Таяха съчувствие, но не и съпричастие. Това, осъзна той, беше жена, която се бе научила как да се защитава.

— Ако някога ти потрябва помощта ми, Шелтата Лор, твой съм.

Тя се усмихна.

— Внимавай с подобни обещания, учителю. Е, щом си неспособен на любов, една нощ в прегръдките на жена ще ти хареса ли?

„Този да я довърши! Красавица е, Вафт, и цялата е твоя!“ Войнишкият глас редеше със смях думите в главата на Нарад. Той измерваше стъпките си с тях, докато отрядът се движеше през изпълнената с пушеци гора. Седеше изгърбен под тях, когато легионът спреше на лагер за нощта, с гръб към огньовете, докато ръцете му посягаха отново и отново, за да опипат подутините и белезите по лицето му. Отекваха в тъмното, когато всички легнеха на влажната земя и насекомите бръмваха, жадни да смучат кръв от всичко останало оголено. В сънищата си я усещаше отново, в ръцете му, с невъзможно меката ѝ и все още топла кожа — знаеше истината за това, каквото и да му казваха — и как бе отстъпила пред непохватността му, за да се превърне в обичлива прегръдка.

Вече беше надмогнала всякаква болка. Повтаряше си това отново и отново, сякаш със заклинанието можеше да заглуши смеещия се глас, сякаш можеше да наложи равновесие между жестокостта и милостта. Но дори и това го терзаеше, след като не можеше да е сигурен кое кое е. Имаше ли жалост и милост в онази весела подкана и жестокост в това, че Нарад ѝ се отзова? Не беше ли се постарал да бъде нежен и ласкав, когато я взе? Не беше ли хвърлил тялото си върху нейното, за да я защити от техния смях и грубите им жестове, от жадните им погледи?

Какво бяха яли в онзи ден, в онази зала, докато гледаха това, което бяха причинили на злочестата невяста? Нито веднъж не се беше почувствал част от това. Нито веднъж не си беше въобразил, че мястото му наистина е сред тази сбирщина убийци. Сега се питаше как се е озовал между тях, с меч в ръката, нагазил от нощта в изпълнено с ужас разсъмване.

Имало беше някога едно момче, не грозно, не изпълнено със злост или със страх. Момче, което бе вървяло по улиците на един град с ръчичката му, сгушена в нечия широка длан, и онова момче бе познавало топлина и невероятна свобода — и всички пясъци пред него бяха гладки и чисти. Навярно докато го бяха кърмили с приказки за война, умът му се бе изпълнил с мечти за битки и геройства. Но дори тогава мястото му във всяка сцена беше неоспоримо в своята праведност. Злото бе присъщо на въображаемите врагове, за които покварата бе сладък нектар, отпиван с грешна наслада, и тези врагове щяха да понесат цялото полагащо им се възмездие от меча играчка, който държеше.

В света на онова не грозно момче той бе спасителят на девиците.

Мъка го изпълни при мисълта за момчето, което бе някога, и при мисълта за кривата пътека, която виждаше вече да прекосява оплискани с кръв пясъци зад него.

В гората бе имало клане. Имаше пушек от пожара, изгорели поляни и почерняла земя, и безкрайна пепел, понесла се във въздуха. Беше изгубил всякакъв усет за посока и сега вървеше слепешком след другарите си и въпреки цялото им перчене всичко това му приличаше на бягство. Сержант Радас с равнодушните очи и вечно киселото изражение, която водеше отделението, беше казала, че вървят на север и че крайната им цел е ивица земя от другата страна на реката спрямо дома Дракони, където накрая щяха да се срещнат с капитан Скара Бандарис.

Капитан Инфайен бе повела своята част на изток в деня след атаката, явно за да се свърже със самия Урусандер, за когото казваха, че смятал да тръгне за Карканас.

Всъщност на Нарад му беше все едно. Беше войник в една натрапена война, безличен за командирите си, но нужен за амбициите им. И цялата тази буря, изпълваща черепа му — тези разядени от ужаса мисли, — не значеше нищо за тях. В този отряд всеки мъж и всяка жена отстъпваха твърде много от себе си, сливайки се в безлика маса, където живот и смърт се мереха в брой.

Едно беше да се научиш да гледаш на врага като на нещо по-низше от тайстите, като на изчадия. Но всъщност, осъзнал беше Нарад, всеки командир не можеше да не гледа на всички свои войници по същия начин, какъвто и да бе цветът или кройката на униформите им. Без това прекъсване на съпричастието никой разумен човек не можеше да прати някого на битка, не можеше да залага живота на други. Мисълта за това, което се отстъпваше в започващата война, го връщаше към някогашното не грозно момче и топлата длан, която го държеше, изведнъж се отдръпваше. Връщаше го към топлата, поддаваща плът под тежестта му, която бавно ставаше студена и безжизнена.

Кой можеше да се върне от такива неща? Кой можеше да тръгне обратно по пясъците, да оглади собствената си диря и всеки друг знак за жестокост, а след това да се пресегне и да хване ръката на дете, син, дъщеря?

Вървеше със своята грозота пред очите на всички и може би това облекчаваше другите, след като си въобразяваха, че могат да скрият грозотата вътре в себе си. Но всъщност беше техният флаг, тяхното знаме и ако те го измъчваха, със сигурност и той ги терзаеше — зад смеха им, зад подигравката им. Трудно му беше да си представи друго.

Тръгнаха през нова група изгорели колиби, като заобикаляха овъглените трупове. Никой от тези мъртви Отрекли се никога не беше държал ръце и не бе мечтал за геройски дела. Никой не беше спал в майчина прегръдка или усещал ласката на любима, или потръпвал, съзнавайки, че допирът на телата им е благословен от съдбата дар. Никой не беше шепнал обещания, на други или на себе си. Никой никога не ги беше нарушавал. Никой не беше плакал над бъдещето на невръстно дете или долавял утринна песен на птица, скрита в дърветата, или усещал как се хлъзга водната хладина в гърлото. Никой не се беше молил за по-добър свят.

Нарад изплю горчивината от устата си.

Ефрейтор Бурса пред него го изгледа през рамо.

— Мъртвата целувка ли пак, Вафт?

Другите в отделението се изсмяха.

Всяко извършено престъпление беше вид предателство. Първата рухнала преграда беше благоприличието, а това не можеше да стане, без да се отхвърли уважението и всички онези неща, които съставяха доброто възпитание. Душата трябваше да се втвърди и очите да се вледенят, за да се простиш с уважението. Втората преграда се преодоляваше много по-лесно след падането на първата. Тя се бележеше от святата неприкосновеност на плътта, а когато плътта не означаваше нищо, то и нараняването ѝ не беше трудна задача.

Хората можеха да измерват престъпления с нивата на извършеното предателство. А от това можеха да създават закони и да измислят наказания. Всичко това, разбираше той, принадлежеше на всекиго. Така действаше едно общество и то сливаше лицата в едно, за доброто на всички. Нямаше нищо общо с онова, от което той най-много се нуждаеше — от което всеки престъпник се нуждаеше, — от възможността за изкупление.

Къде ли не беше готов да иде, за да намери изкупление? Какво ли не бе готов да пожертва? А в края, след всичките си усилия да поправи онова, което бе непоправимо, какво по-голямо страдание можеше да изпита?

„Не съм като другите тук. Изпълнен съм със съжаление, докато те не са. За тях не трябва да се предлага никакво изкупление. Вземете живота им за това, което направиха.

Но аз копнея всичко да се поправи. Мечтая да направя нещо, нещо, което да разнищи случилото се и това, което сторих аз. Шепнех ѝ. Молех я и тя отвърна с последния си дъх. Имаше ли дума в него? Не знам. Никога няма да знам.

Имаше мъж, който я обичаше, който щеше да се ожени за нея. Но аз бях последният мъж в прегръдката ѝ. Грозният Нарад, потръпващ като животно. Знам, че ме търсите, сър, който и да сте. Знам, че мечтаете да ме намерите и да вземете живота ми.

Но няма да ме намерите. Това поне ще направя за вас, сър, защото ви казвам, ако вземете живота ми, това няма да ви донесе никакво облекчение, никакъв мир.

Но се заклевам, ще намеря нещо праведно, за което да се бия, и ще поставя живота си на пътя на всеки убиец, всеки изнасилвач, докато най-сетне бъда посечен.“

Отекналият смях прониза безмълвните му закани и той се присви. Беше лицето на войната. Беше тялото, изнасилило невинността. И всеки отчаян шепот към падналия беше лъжа, а пътят напред беше пълен с дим и огън, и той вървеше по него като знаме, очакващо бойния вик на убийците.

Имало беше едно момче някога, не грозно…

Ринт гледаше как полагат последния камък на върха на грамадата. Виле отстъпи назад и изтупа пръстта от дланите си. Ниските треви по хълма искряха с утринната роса, като диаманти, пръснати по земята. Тук-там избуял лишей вдигаше ниски стръкчета с малки яркочервени коронки, всяка побрала бисерна капка вода.

Помисли отново за обезглавеното тяло и усети, че му е трудно да си спомни лицето на Раскан. Мокасините бяха сгънати, вързани и лежаха наблизо. Щяха да заминат с пратеника до дома Дракони. Погледът на Ринт се зарея над тях и той заговори:

— Обезглавен и с боси крака, предаваме останките на Раскан. Вече го оставяме сам, на този хълм. Но той няма очи, с които да види, нито глас да изрече скърбите си, и дори гласът на вятъра няма да скърби за него.

— Моля те, Ринт — каза Галак. — Сигурно трябва да има по-нежни думи за този миг.

— Той лежи под камък — отвърна Ринт. — Тъй че знае тежестта на това. Какви нежни думи би искал да чуеш, Галак? За какви утешения копнееш? Изречи ги, ако трябва.

— Той беше дете на Майка Тъма…

— Душата му бе оставена на чужда съдба — прекъсна го Ринт.

— Служеше на своя господар…

— За да стане играчка за старата любовница на господаря си.

— Бездната да ни вземе, Ринт!

Ринт кимна.

— Със сигурност ще ни вземе, Галак. Добре, чуй тези нежни думи тогава. Раскан, изричам името ти още веднъж. Може би тя е оставила нещо от теб в жарта на сутрешния огън. Може би ни гледаше през пламъците или когато лъхът на вятъра раздуха жарта, и ни видя как отнасяме тялото ти. Едва ли мислиш за чест. Едва ли те стопля почитта, която отдаваме на тялото, което остави. Не, виждам те сега отчужден от всички наши нужди, от всички наши тленни грижи. Ако ни гледаш отгоре сега, изпитваш само далечна тъга. Но знай това, Раскан, ние, които все още живеем, ще носим твоите съжаления. Ще носим бремето на твоята ненавременна смърт. Ще жънем въпросите, които нямат отговор, и ще постим с малкото, което те ни предлагат. А ти все така не ще ни проговориш. Все така не ще ни дадеш утеха и повод за надежда. Раскан, ти си мъртъв и явно нямаш какво да кажеш на живите. Така да бъде.

Виле мърмореше тихо през цялото време, но Ринт го пренебрегна и когато приключи с думите, обърна гръб на каменната грамада и тръгна към коня си. Ферен го последва и преди да пъхне крак в стремето, ръката ѝ се отпусна на рамото му. Изненадан, той я погледна.

— Какво, сестро?

— Съжалението, братко, е жила, която можеш да дъвчеш вечно. Изплюй я.

Той погледна корема ѝ и кимна.

— Изплюх и чакам нов залък, сестро. Но в тебе нямам причина да се моля за такъв. Чакам с нетърпение отново да те видя майка.

Тя отдръпна ръката си и отстъпи назад. Той видя как устните ѝ се отвориха, сякаш се канеше да заговори, но тя само се обърна, закрачи към коня си и го яхна.

— Всички познаваме смъртта — изсъска с горчивина Галак, докато се мяташе на коня си. — Всеки от нас се опълчва на мълчанието, както сме длъжни, Ринт.

— С ято полетели във въздуха думи ли ще му се опълчиш, Галак?

— По-добре това, отколкото грубо и жестоко! Ти май само режеш напоследък.

Ринт се намести в седлото и хвана юздите.

— Не, само кървя.

Потеглиха сред древните хълмове. Старите линии нагоре и надолу бяха всечени на места от хиляди години копита на мигриращи стада и по тези пътеки порои се бяха свличали в мокрите сезони и бяха оголили дълги откоси избелели кости и натрошени рога.

Ринт виждаше старите ловни укрития, съградени от струпани камъни на накъсани линии по склоновете над старите пътища на стадата. Виждаше следите от набези, където животни бяха откъсвани от стадото и подгонвани към стръмнините. Тук-там на билата на хълмовете стърчаха огромни балвани с нарисувани на всеки сцени с връхлитащи и падащи зверове, и тънки човешки фигури, размахващи копия. Но на никоя от тези избелели от старост картини нямаше черта, бележеща здрава твърд. Всички тези спомени за лов, тези вечни образи на клане плуваха в свят на сънища, изкоренени и извън времето.

Само глупак нямаше да съзре смъртта в такова изкуство. Колкото и одухотворено да бяха изобразени зверовете, всички тях отдавна ги нямаше, избити, нарязани и погълнати, или оставени да изгният. Да ги гледа човек, както правеше той и приятелите му пътьом, означаваше да гледаш копнежа на мъртва ръка за живот, но живот, принадлежал на миналото. Всяка сцена беше нарушено обещание и над тези хълмове сега се беше спуснал покровът на мълчанието.

Ако мъртвите говореха на живите, правеха го в низ от замръзнали образи и това ги обричаше на темата за загуба и съжаление. Добре разбираше предупреждението на Ферен. Това беше жила, която можеше да дъвче безкрай.

Вдигна глава и присви очи. Небето на изток беше сиво, зацапало линията на хоризонта. Спомни си отново думите на джеларкана и усети как нещо се стегна в гърдите му.

— Пушек ли е онова там? — попита Виле.

Ринт смуши коня си по-бързо и другите го последваха. Нямаше какво да си кажат. Предположенията щяха само да дадат глас на страха и да изпълнят душите им с горчивина. Над крепостта Райвън беше надвиснал дим. Можеше да е просто пожар, плъзнал по равнината.

Домът му беше в селото под укреплението. Там щеше да намери жена си и детето си, да открие отново мястото им в своя живот. Нищо не трябваше да е същото като някога. Нощите им на равнодушие и тежко мълчание вече щяха да са зад тях. Ринт най-сетне разбираше дара, който тя беше за него, и сега, след като вече си бяха създали дете, щеше да гледа с ясни очи на всичко, което беше скъпо и свято.

Нямаше повече да бяга от близостта ѝ, далече в дивата пустош. Щеше да направи бъдещето различно от миналото. Промяната бе достижима за всеки. Беше направил пътуването си и то щеше да е последното. Бъдещето му бе до жена му.

„Заклел съм се да отмъстя на Драконъс. Но ще се присъединя към сестра ми и ще оставя меча. Аз също приключих с това.“

Към обед излязоха от хълмовете на равна земя. Пътят напред беше загърнат в пушек. Миризмата не беше като от степен пожар. Беше смрадлива и мазна.

Четиримата Погранични мечове препуснаха в галоп.

Ринт зареди в ума си клетви, към жена си и новороденото си дете. Списъкът започваше и свършваше с представата как стои с нея, в дом опразнен от неговия гняв, от сприхавия му нрав, който така и не можеше да сдържа. И виждаше как предпазливостта напуска очите ѝ, ръката ѝ пуска дръжката на ножа, който беше вадила безброй пъти, за да се защити от пристъпите му на ярост. Виждаше свят на мир, зареян като нарисуван на камък. Ръката, която можеше да нарисува миналото, можеше да нарисува бъдещето. Ринт бе решен да го докаже.

— Конници вляво от нас! — извика Виле.

Ринт се обърна и се надигна на стремената. Право на север се виждаше линия прашен облак.

— Трябва да е ловната група — каза Галак. — Бездната да ни вземе! В Райвън нямаше никой!

„Жена ми. Детето ми.“

Ездачите се приближаваха към тях и Ринт видя, че са Погранични мечове. „Не. Не.“ Пришпори коня си в галоп, впил очи на изток, към тъмното петно на крепост Райвън. Но кулата почти я нямаше, само една стена се издигаше на две трети от предишната височина, черна като въглен на фона на сивото небе.

„Беше само още един проклет спор. Изхвърчах навън, като мислех само за бягство, за да не издърпам ножа от ръката ѝ. И го имаше призива от лорд Драконъс, който искаше ескорт на запад. Намерих Ферен. Досадих ѝ, докато я убедя да тръгне с мен. Трябваше да се махнем.

Лицето на жена ми е дамгосано в ума ми. Страхът го превърна в чуждо лице. Винаги страхът е отнемал лицето, което знаех.

Бягах. Отново.

Навън животът е по-лесен. По-прост. А Ферен гниеше, пиеше твърде много. Имах сестра, за която да мисля…“

Изведнъж около тях се струпаха още ездачи, тътенът на конски копита стана почти оглушителен. Ринт чу вика на Виле, сякаш от много далече:

— Традж! Какво стана?

— Лаханис ни намери… избягала е от клането… селяните, Виле… всички са мъртви!

Някой зави, но дори този звук бе приглушен и набързо пометен. Тропотът на конски копита по твърда земя кънтеше в черепа на Ринт. Лаханис. Знаеше това име. Млада жена, бърза с ножа Хуст, но още твърде млада, за да язди с големите. Бъдещ Пограничен меч. Живееше на същата улица.

— Кой ни нападна, Традж? Легионът ли?

— Тя е видяла знамената, Виле! Дом Дракони! Сега препускаме натам. Тръгваме на война!

Почерняло, овъглено и в развалини, селото около хълма Райвън бе загърнато в плащаница от дим. Ринт търсеше къщата си, но гледката подскачаше и закръжи, щом главата му се замая. Той залитна настрани, но нечия твърда ръка бързо го изправи. Подивял, той погледна сестра си — лицето ѝ беше мокро от сълзи, а сълзите бяха черни от пушека.

„До гуша ѝ беше дошло. Но вече е свършило. Тя поне е видяла бебето и го е държала в прегръдката си. Живо същество, гушнато в ръцете ѝ. Затова я отведох… не, грешното лице, грешната жена. Къде е жена ми? Защо не мога да си спомня лицето ѝ?“

А след това яздеха през останките на селото, яздеха покрай подути тела. Юмрукът на Ферен, задържал го здраво в седлото… коляното ѝ, забито в бедрото му, докато караше коня си да се задържи плътно до неговия… сега ръката ѝ се вкопчи в наметалото. Ако не беше тя, щеше да е паднал. Щеше да е паднал в пепелта, долу при мъртвите.

„Където тя ме чака. С детето. Моето дете. Моето семейство, за което никога вече няма да проговоря.

Тръгваме на война…“

18

Калат Хустаин крачеше през сноповете светлина, проникнали през цепнатините на кепенците на прозореца, и скулестото му лице бе толкова намръщено, че Финара Стоун стоеше смълчана, изгубила всякаква охота да говори. От главната зала извън стаята и от двора навън, през прозореца зад командира, ехтеше несекваща глъч и тропот на стъпки, сякаш хаосът бе обзел като треска Стражите.

— Ти няма да ни придружаваш — каза изведнъж Калат.

— Сър?

— Ще взема с мен Спинок, но искам ти и Фарор Хенд да тръгнете към манастира Янис.

Финара замълча.

Командирът продължи да крачи още няколко мига, а после спря и се обърна към нея.

— Капитане, ако бях човек, страдащ от нощни кошмари, най-лошият кошмар, който бих могъл да си представя, че може да сполети тайстите, е да се въвлекат във война на сблъскващи се религии. Вярата е лично съгласие между самотна душа и онова, в което тя избира да вярва. Във всякакво друго одеяние вярата не е нищо повече от тънък пласт свята боя, плеснат върху политика и светска жажда за власт. Всеки от нас избира с кого да водим своя диалог. Кой смее да го затвори в страх или да го окове в измислени забрани? Толкова слаба ли трябва да е вярата, че единственото ѝ определение за сила да е в голите бройки и клетви за вярност. В думи, превърнати в закони и изявление, и всички те да се осланят на меча в ръката на екзекутора?

Калат поклати глава.

— Такава вяра издава в насилието над плът и дух дълбока слабост в сърцевината си. Ако силата трябва да се покаже в стегнат юмрук, то тя не е никаква сила. — Вдигна ръка и посегна уж да удари капаците на прозореца, а после отново я смъкна. — Ще занесеш от мен съобщение на Шеканто. Стражите отхвърлят призива за погром. Освен това, ако братята и сестрите от старите ордени изпитат нужда от помощ, трябва само да помолят и ние ще се отзовем.

Финара примига.

— Сър, включва ли това военна помощ?

— Включва.

— Командире, чуваме, че легионът се е събрал срещу Отреклите се и тяхната пасмина. Всъщност, че Урусандер лично е излязъл на полето.

Капитан Хустаин закрачи отново.

— Щом доставите съобщението ми, капитане, ще изпратите Фарор Хенд на юг. Тя трябва да препусне към легион Хуст, но да избегне Карканас.

— А нейното съобщение до Торас Редоун, сър?

— Това ще ѝ го предам лично, капитане. Не мога да рискувам да знаете подробностите, тъй като щом изпълните мисията си до манастира, ще препуснете на север, за да пресрещнете лорд Урусандер. Ще настоите за аудиенция с него.

— Сър, ако ни смятат за свой враг, като нищо може да ме задържат.

— Възможно е, капитане, ако са се отказали от всякакво военно благоприличие, а признавам, че вече не съм толкова убеден в спазването на такива правила като някога. — Спря и я изгледа. — Разбирам риска за вас, капитане.

— Какво желаете да попитам лорд Урусандер?

Устата му леко се изкриви при почетната титла.

— Попитайте го: какво в името на Бездната иска?

— Сър?

— При всичките му недостатъци — каза Калат, — Урусандер не е религиозен човек. Маниите му са светски. Загубил ли е власт над легиона си? Чудя се. Тъй. Държа да узная намеренията му от него.

— Кога желаете да тръгнем, сър?

— Веднага.

— Сър, предвид естеството на съобщението ми до майка Шеканто, няма ли да е благоразумно да изоставите командването си тук, макар и за кратко?

— Ще науча истината за новата заплаха от Витр — отвърна той. — Ще видя лично какво е останало от онзи дракон.

Тя долови лекия скептицизъм в тона му и извърна очи.

— Сър, заклевам се, не се съмнявам в нито една дума от доклада на сержант Беред.

— А жената азатанаи?

— Меч и женска броня бяха намерени до трупа, сър. Фарор Хенд ги е огледала и смята, че и двете прилягат добре на азатанаи.

Калат Хустаин въздъхна и поклати глава.

— Ще видя лично. Междувременно тук ще командва Илгаст Ренд със съдействието на капитан Ейрас.

Тази подробност все още оставяше горчивина в устата на Финара. Илгаст Ренд не беше Страж. Още по-смущаващото бе, че беше дошъл с Хун Раал, за да се лепне до Калат през последните няколко седмици.

— Намерете Фарор Хенд, капитане, и я пратете при мен. Пригответе конете си.

— Слушам, сър.

Напусна и влезе в главната зала, сред гъстата гмеж от Стражи и слуги. Смътната паника сред другарите ѝ беше смущаваща и тя започна да разбира отчасти безпокойството на Калат Хустаин. Имаше ли Отрекли се между тези Стражи? Фанатични поклонници на Майка Тъма, които нямаше да пролеят нито една сълза при избиването на неверници? Дори тук, осъзна тя, тази война можеше да откъсне приятел от приятел, брат от сестра.

Видя Спинок и Фарор Хенд седнали в другия край на дългата маса в центъра на залата. Бяха се доближили един до друг, уж за да се чуват по-добре в шумотевицата, тъй като останалото от масата бе заето от Стражи, оглеждащи за последен път бронята си. Фарор Хенд, забеляза Финара, се бе настанила така, че да може от време на време да се докосва до братовчед си. За миг я жегна негодувание и тя го надви с усилие.

Може би Калат Хустаин беше видял това, което бе видяла и тя. Изрично ѝ бе заявил, че взима Спинок Дурав със себе си на експедицията до Витр. А Фарор Хенд изпращаше до легиона Хуст. „Но избягвайки Карканас, където може да е годеникът ѝ. Любопитна подробност. Чудя се какво означава това.“

Тръгна към тях. Това, което проблесна в очите на Фарор, когато погледна към нея, не беше ли чувство за вина?

— Командирът иска да говори с теб, Фарор.

— Добре.

Тя стана, кимна предпазливо на братовчед си и се отдалечи от масата.

Финара дръпна освободения стол и се настани на него.

— Спинок, май ще се връщаш до Витр без нас.

— Така ли? Защо?

— С братовчедка ти ни пращат другаде. Може би ще мине време, преди да се видим отново.

На лицето на младия мъж се изписа разочарование, но в това изражение нямаше лукавство: никакъв намек за бързо прикрити по-мрачни съжаления. Наистина ли беше сляп за неестественото внимание на братовчедка си?

— Струва ми се, че Калат Хустаин вече не те смята за зелен новобранец, Спинок. Оценен си добре за това, че спаси живота ми, и не бих се изненадала, ако скоро чуя, че си повишен.

Единствената му реакция на това беше загадъчна усмивка.

— Разбирам, че годеникът ти е отпътувал с Шаренас Анкаду за Карканас.

Фарор Хенд кимна.

— Така ми казаха, сър.

— В усърдието си да открие какво те е сполетяло при Витр, Кагамандра Тюлас показа добродетелите, с които е добре известен. — Командирът я изгледа. — С това, че пътищата ви не можаха да се пресекат, пропусна възможност, Страж.

Тя се намръщи.

— Не мисля, че беше последната, сър.

— Това обаче не ми помага сега. Нали?

Отне ѝ миг, докато го разбере.

— Сър, годеникът ми беше издигнат и сега се смята за благородник.

— Но започна като капитан в легиона.

— Да, сър. Така е.

— На коя кауза е верен тогава, чудя се?

— Навярно лорд Илгаст би могъл по-добре да предложи мнение по този въпрос, сър.

— Ще отпътуваш със своя капитан до манастира Янис, Страж, където тя ще достави съобщение от мен. Веднага след това ще се разделиш с нея и ще препуснеш към лагера на легиона Хуст. Макар да не се съмнявам, че командир Торас Редоун остава вярна на Майка Тъма, от това не следва задължително, че праща войниците си срещу Отреклите се. Ще установиш каква е позицията ѝ и ще се върнеш при мен.

— Да, сър.

Изведнъж ѝ хрумна, че в Калат Хустаин и неговата жена, Торас Редоун, вижда възможна съдба за себе си и Кагамандра Тюлас. Двамата, изглежда, не знаеха много един за друг и бяха доволни да остане така. Това, че Калат не знаеше какво мисли жена му за вярата и накъде ще поведе легиона си, ѝ се стори жалко, а в този случай — потенциално пагубно.

— И последното — каза Калат Хустаин, — ще заобиколиш Карканас. Прехвърли реката надолу по течението и избегни всякакъв контакт с гарнизони или отряди на легиони.

— Сър, бих могла да потърся годеника си в града, макар и само на връщане от лагера на легион Хуст.

— Би могла, но няма да го направиш. Карканас скоро ще се превърне в паяжина. С една безразлична господарка в центъра ѝ предвиждам стълпотворение на… мъжкари, всеки жаден за прегръдката ѝ.

— Сър, аналогията ви намеква, че който победи, накрая ще бъде изяден… от Майка Тъма. Тази победа изглежда странна.

Той изсумтя.

— Да. Странна е, нали?

Последва мълчание и Фарор Хенд вече се чудеше дали не я е освободил.

Тогава Калат заговори:

— Беше недоволна, когато Ян Шейки си присвоиха отговорността за азатанаи. Предполагам, че вече съжаляват за нахалството си.

Тя си спомни за Капло Дриим с неговото високомерие, както и застрашителното присъствие на магьосник Реш.

— Би било удовлетворително да се мисли така, сър. Но пък по волята на азатанаи техният речен бог беше възкресен.

— Точно така, и с това допълнително уязвяване на амбициите им, Страж, обзалагам се, че името ви е било прокълнато неведнъж.

— Сър, намеквате за цинизъм у братята и сестрите на култа.

— За песимист по природа ли ме смяташ, Страж? Може би си права. Докато капитан Финара Стоун е заета с разговори с майка Шеканто, прецени шейките. Ще ценя високо мнението ти за тяхната решимост.

— Сър, вече съм на мнение, че легионът на Урусандер ще съжали за това, че настрои шейките против себе си.

— Ако разчитат на неутралността на Стражите, наистина ще съжалят.

Фарор Хенд се смълча стъписана, а след това кимна.

— Ние заведохме Т’рисс при шейките, сър. Вярно е. По-скоро аз, тъй че трябва да нося някаква отговорност за всичко, което се случи.

— Едва ли. Азатанаи тръгна да търси аудиенция с Майка Тъма. Щеше да го е постигнала рано или късно и без да я придружава някой.

— Но щеше ли да е възкресила речния бог, ако не се беше срещнала с шейките?

Той сви рамене.

— Това никога няма да разберем. Заблуждаваме се, ако си въобразяваме, че действаме в живота с някакво подобие на власт над това, което предстои, и би трябвало да сме благодарни за унижението. Защото ако беше другояче, ако наистина всяко събитие в историята се насочваше от нашите ръце, отдавна щяхме да сме изоставили всякаква претенция за добродетелност. Всеки триумф нямаше да е нищо повече от изравняване на везните в отговор на собствените ни престъпления в миналото. — Махна с ръка, сякаш в пренебрежение не само към думите си, но и към цялата история с множеството ѝ горчиви истини.

— Сър, когато напусна манастира, Спинок Дурав с капитана ли ще остане?

— Спинок Дурав ще тръгне с мен до морето Витр, Страж.

— О. Разбирам.

Той я изгледа замислено.

— Забележи добре възможния провал на моето посредничество, Фарор Хенд, и прецени за себе си престъпленията, които твоята несдържаност ще навлече не само на теб, но и на много други.

Тя усети как изстина и не можа да отговори.

Калат Хустаин извърна поглед.

— Свободна си.

Тя се върна в главната зала. Мислите ѝ бяха объркани. Капитан Стоун седеше на мястото ѝ до Спинок. Призля ѝ от мисълта, че трябва да отиде при тях. „Това е работа на Финара. Напълнила е с лъжи ушите на Калат. Спинок няма нужда от майчината ти опека, капитане, и дори само заради възрастта си не ставаш за него.“

Гневът се бореше със срама в душата ѝ. „А сега трябва да яздя послушно с теб. Не съм дете, за да ме обуздават така, и един ден ще покажа колко е вярно това.“

Финара Стоун вдигна глава и я погледна в очите. Стана и се приближи до нея.

— Конете ни са готови за път, Страж.

— Ясно, капитане. Ще приготвя багажа си.

— Пребледняла си — каза Финара. — Зле ли ти е?

Фарор поклати глава.

— Не, капитане.

— Притеснява ме мисълта, че съдържанието на съобщението, което трябва да занесеш на легиона Хуст, толкова е отнело живеца от лицето ти.

— Не, капитане. Макар да признавам, че като че ли ни е понесло течението…

— А напред виждаме само скали, да. Имаме си заповеди, Страж, и те ще ни насочват.

Фарор кимна и каза:

— Трябва да си приготвя багажа.

— Не се бави много. Ще се срещнем при портата.

Финара Стоун се загледа след отдалечаващата се Фарор, донякъде изненадана от това, че така старателно отбягва братовчед си. Видя как погледът на Спинок я проследи, а после младият мъж стана, сякаш се канеше да тръгне след нея. Капитанът закрачи към него.

Калат навярно бе предупредил Фарор да стои настрана от братовчед си. Жената беше излязла от срещата си с него бледа като призрак и почти разтреперана. Ако имаше истина в това предположение, предстоящото им пътуване заедно щеше да е напрегнато.

— Спинок.

Младият Страж се обърна.

— Изглежда, братовчедка ми е разстроена.

— Не разстроена — отвърна му тя. — Разсеяна. Ще тръгваме и трябва да се приготви.

— А, разбира се.

— Гориш ли от нетърпение да се върнеш при Витр, Страж?

Той вдигна рамене.

— Не е в челото на списъка ми непосредствени амбиции, капитане. Съжалявам, че вече не съм под командването ви.

— Предстоят ни трудни времена, Страж. Може би ще мине време, докато нещата се върнат към нормалното и се върнем към ежедневната служба. В свитата на командира ще си под опеката на сержант Беред.

— Да, капитане.

— С него можеш да си спокоен. Той е ветеран от Блещукаща съдба и бреговете на Витр.

Спинок кимна, а после въздъхна.

— Ще ми липсвате, капитане.

Тя усети как нещо се надигна дълбоко в нея в отговор на думите му и за миг се почувства лека като перце. Извърна очи.

— Дано сержант Беред се окаже по-устойчив на чара ти от мен, Страж.

Спинок се приближи.

— Простете ми, капитане. Когато ви отнасях от Витр, както ви беше призляло… така и не се уморих от прегръдката.

— Още една причина да съжалявам, че бях в треска — каза тя. — Спинок, внимавай.

Но той поклати глава.

— Знам, че съм млад. Може би твърде млад за очите ви…

— Стига, Страж. Не му е времето сега.

— Но това е всичко, което имаме, Финара.

Фигурите, които се движеха покрай тях, изглеждаха размътени, като гмеж от духове, забързани по някакви свои отвъдни работи. Не смееше да погледне Спинок в очите, макар да знаеше, че само там ще намери опора и ще се отърве от замайването, което заплашваше да я завладее.

— Ще трябва да почака — каза му тя. — Моля те, отдръпни се. Да се съобразим с благоприличието.

Той го направи с крива усмивка.

— Не съжалявам за импулса си. Вече поне знаете чувствата ми.

„А аз мислех да съблазня Фарор и да намеря за Спинок прегръдката на друга жена.“ Обзе я смут и се чувстваше почти пияна.

— Пази се, Страж, и един ден ще подновим този разговор.

— Насаме, надявам се.

— Така би било най-добре — отстъпи тя.

Вън на двора спря и вдиша няколко пъти дълбоко. Малко помнеше от онази нощна езда, докато Спинок я връщаше в укреплението. Беше ли ѝ говорил? Беше ли я залъгвал с думи, за да не изпадне отново в несвяст? Бяха я вързали за него. Помнеше топлината, идваща от тялото му, и потта между тях. Трябваше да я е усещал до себе си — гърдите ѝ, корема ѝ. Дори ръцете ѝ бяха около кръста му.

Страж Куил се приближи и докладва:

— Конете са оседлани и чакат.

— Благодаря — отвърна тя. — Страж?

— Да, капитане?

— Тръгваш с отряда на Беред, нали? Добре. Вярвам, че си уведомен, че младият Спинок Дурав ще бъде с вас.

— Да, капитане.

— Командирът има високо мнение за него, Куил.

Мъжът кимна.

— Ще го държа под око, капитане.

— Но не толкова явно, че да го притесниш.

— Вече се познаваме от игралната маса, капитане, и го смятам за приятел.

— О. Разбира се.

Куил се усмихна.

— Ще го пазя отляво, капитане, а Стенас отдясно.

— Благодаря ти.

Тръгна към конете.

„Е, Спинок, тепърва ще увия краката си около теб. Колкото до тебе, Фарор Хенд, ти си имаш бъдещия си съпруг и ще си навлечеш твърде много грехове, ако изобщо си помислиш да легнеш с братовчед си. Дори Калат вижда изкушението в очите ти.“

Не можеше да се предвидят пътищата на страстта. „Млад е, но аз ще го имам.

Поне за малко.“

— Признавам, че ми липсва решителност.

При думите на Спинок Фарор Хенд се обърна и го видя подпрян на рамката на вратата, скръстил ръце. Очите му играеха неспокойно с отразена светлина. Тя поклати глава.

— Не съм го виждала у теб, братовчеде.

— Представям си живот, в който съм като стрък трева, приведена от най-лекия полъх на вятъра.

— Значи ще изтърпиш много рани. — Фарор го изгледа. — Какво те е прихванало, Спинок?

— Дръзки думи изказах, докато стоях твърде близо до нашия капитан.

Тя извърна рязко очи и се зае отново с пълненето на походната си торба.

— Има причина Финара Стоун все още да не си е намерила съпруг.

— Виждам нещо своенравно в погледа ѝ, вярно.

— Тя не копнее за мъж, братовчеде — изсумтя Фарор. — По-скоро за жена. — Погледна го отново. — Не знаеше ли това?

Изненадата на лицето му се смени с усмивка.

— Виж, това вече е предизвикателство.

Фарор Хенд се изправи и се приближи до него.

— Спинок, чуй ме. Тя иска да си играе с теб. Не си първият мъж, когото е дразнила. Но страстта ѝ е към меки гърди в ръцете ѝ и влага между краката. Дърпа се от небръсната целувка и жадува за кадифени устни.

— Ще остържа всяко косъмче от лицето си и ще я заблудя в тъмното.

— Заслужаваш нещо повече от това да те използват.

— Оттук и слабата ми решителност, братовчедке.

— Отдай се на това тогава.

Сграбчи го за тила и притисна устните си в неговите. Чу го как изпъшка, а след това се отдръпна. Фарор отново се доближи и посегна с лявата си ръка между краката му, стисна го и усети топлината му през коприната.

Спинок я хвана за раменете и твърдо я избута назад.

— Не, братовчедке.

— Мислеше ли, че съм глуха за поканите ти, Спинок?

Той поклати глава.

— Мислех, че само играехме. Игра без риск за развръзка. Фарор, съжалявам, но това не може да бъде.

Тя се отдръпна, а след това се обърна да затегне каишките на торбата си. Отвърна му, без да го погледне:

— Развръзката е най-малкият риск в подобни игри, Спинок, когато с всеки ход парираме в стратегии на страстта.

— Любима братовчедке, не ме разбирай погрешно. Ако не бяхме братовчеди, щях да съм си спечелил ругатните на всеки тайст затова, че те отнемам от годеника ти, затова, че използвам тялото ти по всякакъв възможен начин.

Тя се помъчи да забави дъха си и се изруга наум за учестения си пулс. Всяка болка беше блажена и същевременно мъчителна. Все още усещаше устните му, притиснати в нейните, и лявата ѝ ръка оставаше влажна от потта му.

— Това, което направи току-що…

— Всяка игра става сериозна, Спинок, рано или късно. Да видим сега как ще отстъпиш припряно, братовчеде, и ще покажеш неочаквана решимост.

— Отстъплението ми показва обратното, братовчедке. Капитанът ни чака теб все пак.

Тя се обърна и го изгледа с гняв.

— В игрите на любов, братовчеде, всички играем, за да нараним.

— Горчив възглед, Фарор.

— Нима? Какъв по-голям кураж от признанието в любов? Когато дуелът стигне до изтощение, единият или другият трябва да свали гарда и да се усмихне, щом види как изтича собствената му кръв. После идва въпросът: ще се доближи ли наранилият, за да долепи език до тази рана?

— Не. Ще обърне меча срещу себе си, братовчедке, за да влее и своята в червения поток.

— И тъй, играта свършва с обещание за белези. — Тя поклати глава. — Е, продължавай да играеш, братовчеде, и не мисли за мен.

Той се отдръпна от прага, тъжен и смутен.

— Сбогом и лек път, братовчедке.

— И на теб.

Щом се махна, тя затръшна вратата и се смъкна тежко на нара. „Кръвта потича чиста и всяка капка е сълза. Играта е изгубена в мига, в който забравиш, че изобщо е игра. Да чуеш песента на любовта е все едно да оглушееш от хор на глупци!“ Избърса мокрите си страни и продължи приготовленията си.

— Едно по едно — каза Калат Хустаин. — Трябвате ми тук.

Илгаст Ренд изпъшка и седна тежко на един стол.

— Не мога да разбера Урусандер. Трябваше да е озаптил Хун Раал… Бездната да ме вземе, трябваше да му е съдрал кожата от бой отдавна.

— И машинациите на Хун Раал щяха да се объркат и осуетят — заговори Калат, докато крачеше напред-назад. — Без намесата на онази проклета азатанаи в Янис този спор щеше да е останал чисто политически и с това — открит за компромиси. Тази война на вери е като оръжие, натикано в ръката му.

Илгаст поклати глава.

— Хун Раал е от рода Исгин. Всичко е заради пропадането на фамилията му. Копнее да стане благородник и се вижда като защитник на родословната си линия. Ще яхне вълната на всяка отстъпка, която спечели легионът, а ако пяната почервенее — така да бъде.

Калат кимна.

— Амбициите му са добре известни, милорд.

— Ще държа Стражите в състояние на готовност, командире. Разбира се, държа ги така само до завръщането ви. Тогава с голяма скръб ви ги отстъпвам и приключвам с това. — Вдигна очи. — Приятелю, смяташ ли ме за безотговорен?

— Не мога да кажа, милорд. Продължавам да вярвам, че най-голямата заплаха за Куралд Галайн е Витр. Ако успеете да съберете истините за него от джагътите или дори от азатанаите, може би всички ще благославяме вашата преданост и след столетие.

Илгаст изсумтя.

— Столетие? Значи да се стягам да понеса сто години проклятия. Бих предпочел това теглене насам-натам, което търпя сега.

— С обявяването на своя неутралитет, милорд, вие може би предлагате изход за мнозина, благородници, както и простолюдие. Не мога да си представя, че всички стари капитани от легиона на Урусандер се възхитени от този погром. Тези, които падат под мечовете им, може и да са Отрекли се, но остават тайсти. Милорд, ужасѐн съм от този обрат на събитията.

Илгаст помисли над думите му.

— Има една лудост, командире, която тече като отровен поток през нас. Извира изпод скалата на прехваленото ни благоприличие. Камъкът понася натиск, докато се пропука. Добронравието се дави в този мръсен порой и подлостта процъфтява в последвалия раздор. — Отпусна се назад и столът изскърца под тежестта му. — В най-мрачните си мигове желая да дойде някой бог, същество праведно и същевременно с хладен взор. Бог, който да бръкне между нас и да изтръгне най-користните ни, егоистични събратя. А след това, в селение, прогарящо като киселина всяка измама, всяка цинична лъжа, да направи за всички тях нежелан, но най-заслужен дом. — Затвори очи. — Копнея за сила, която да отмие най-лошото, което е в нас, Калат. — След дълга пауза отново отвори очи и видя, че командирът го гледа внимателно. Илгаст се усмихна кисело. — Дали би трябвало да се боя от такава сила в ръцете на Майка Тъма?

— Не ми се изповядвайте, милорд. Имам достатъчно свои съмнения.

— Чудя се къде са страхотните ни умове, командире, че толкова лесно да бъдем хвърлени в тази мръсна пяна на предателство от дебелоглави явни глупци? От злото намерение и безсърдечния дух?

— Започвате да поставяте под въпрос своя неутралитет ли, милорд?

— Подозирам го в уклончивост. Все пак виждам пред себе си само един път, който не е просмукан от кръв. Ще отпътувам на запад, в земите на джагътите и азатанаи.

— А вашите Домашни мечове?

— Те ще поддържат владенията ми. Това и нищо повече. Така съм се разпоредил.

— Сам ли ще пътувате?

— Ще взема няколко души за компания.

Калат кимна.

— Милорд, ще се постарая да не се задържам много дълго до морето Витр. Разбирам добре бремето на тази услуга, за която ви помолих.

— Ако мога, командире, няма да мръдна от този стол, докато вашите Стражи не са отново в безопасност под вашето крило.

— Разчитайте на офицерите ми, милорд.

— Несъмнено. И ако е възможно, ще отбягвам необходимостта да издам и една-едничка заповед.

Калат тръгна към вратата, но на прага спря и се обърна към Илгаст Ренд.

— Този бог, за когото мечтаете, милорд. Самата мисъл за него ме плаши.

— Защо така, командире?

— Боя се, че в името на праведността ще бръкне и ще ни изтръгне всички.

И излезе.

Илгаст дълго гледа вратата.

— Изправени пред неочакването — заговори Кагамандра Тюлас, — ние се разкриваме пред себе си. Виждал съм това сред ловните кучета, които обучавах. Някои побягват. Някои ръмжат. Някои нападат. Но бих се обзаложил, че нито един звяр всъщност не е изненадан от собствените си действия. И все пак ние не можем да кажем същото, нали? Между настръхналата ни кожа и мускулите, които може да потръпват под нея, лежи пластът на срама и точно върху този вътък самоуважението тъче своите заблуди.

Вятърът, идещ от север, беше сух и хладен, понесъл със себе си прах от ожънатите поля, и плява кръжеше във въздуха като предчувствие за скорошните снегове. Шаренас Анкаду се замисли над думите на спътника си, загледана във фургоните, натоварени със зърно и навлизащи в Нерет Сор, макар че самото село почти се беше изгубило сред палатките на събиращия се легион на Урусандер.

Жителите на Нерет Сор ги чакаше тежка зима, осъзна тя. Лорд Урусандер конфискуваше повечето им зърно. Имаше обещание за заплащане и командирът несъмнено щеше да се покаже щедър. Но човек не може да яде монети, а след като запасите дърва за огрев и суха тор намаляваха с всеки ден, монетите не можеха и да поддържат огъня в огнището.

Въпреки това хората в селото бяха твърде наплашени, за да недоволстват. Над хиляда въоръжени войници вече живееха сред тях и всеки ден и нощ пристигаха още.

Тя отпусна облечената си в ръкавица ръка на шията на коня и зачака топлината на животното да проникне през тъканта.

— Не си избягал, приятелю. Нито си изръмжал в отговор на заповедта на командира и не виждам шанс изобщо да се опълчиш на възгледите му.

— Тъй че съм замръзнал на място — призна Кагамандра. — И все още нищо не сме чули от Карканас, а всяка вечер гледаме на запад и виждаме как слънцето става на мед от дима. Боя се за леса, Шаренас, и за всички, които го обитават.

— Очаквам сержант Йелд скоро да се върне при нас — каза Шаренас. — Но и без тези подробности можем да сме сигурни, че Отреклите се ги ловят и избиват.

— Със сигурност много от тях са потърсили убежище в манастирите — рече Кагамандра. — А този дим идва просто от подпалените домове. Зимата се приближава. Шаренас, ще видим ли замръзнали трупове на тайсти по земята през следващите месеци? Призлява ми от тази мисъл.

— С малко късмет тази нелепа война ще е свършила дотогава. Нима не се прекланяме все още пред волята на Майка Тъма? Лорд Урусандер скоро ще тръгне и можеш да си сигурен, че ще се погрижи да бъде въздадено правосъдие над убийците, които действат от негово име. С острието на меча си ще сложи край на безумието.

— А Хун Раал?

Нямаше отговор на този въпрос. Местонахождението на капитана оставаше неизвестно. Дори братовчедката Серап не можеше да каже къде е отишъл Хун Раал. След дълго мълчание тя въздъхна.

— Ще се изправи пред Урусандер, или пред гнева на благородниците. Ще поеме ли отговорност за този окаян погром? По-скоро се съмнявам. Освен това той не е единственият капитан, действащ на своя глава из страната.

— Напълно е възможно събитията да са се разиграли извън неговия контрол — отстъпи Кагамандра. — И всъщност легионът да се е разцепил и дезертьорски елементи да са се възползвали от хаоса.

— Избрала съм мястото си в това — заяви Шаренас. — Ти също трябва да го направиш, приятелю.

— Никое псе не е толкова глупаво, че да застане на пътя на нападащ глиган. Но в това тъпите животни показват повече ум от мен. Вярвам, че ще се върна в Блещукаща съдба и с това ще приключа с тази гонитба на годеницата си. — Усмивката му би трябвало да е лукава, заподозря тя. Но се получи горчива гримаса. — Ще я догоня, макар и само за да ѝ кажа, че не трябва да се страхува от мен. Че усърдието ми винаги е било доблестно, и ще покажа, че старателното ми отчуждение е жест на уважение. Макар и да си стиснем ръцете в деня на бракосъчетанието, никаква друга неприятност няма да последва от допира ми.

— Кагамандра Тюлас, научил си се да цениш вкуса на собствената си кръв.

Лицето му помръкна и той извърна поглед. Ръцете му бяха побелели на рога на седлото.

Загледана отново към фургоните долу по пътя и усетила как леденият вятър запълзява като змии под дрехите ѝ, Шаренас потръпна и рече:

— Приятелю. Наистина я погледни в очите и кажи нещата, които би искал да ѝ кажеш. Не мога да гадая за отговора ѝ извън това, което щях да изпитам аз, ако бях на нейното място. А това, което бих изпитала аз, е гняв и унижение. Ти я освобождаваш да обича други мъже и смяташ това за щедрост. Но всички жени искат да бъдат желани и обичани. За мен саможертвата ти е егоистична.

— Но тя е тъкмо обратното!

— Готов си да превърнеш брака в мъченичество. Да поискаш от годеницата си не любовта ѝ, а съжалението ѝ. Какво ще стои твърдо на такива основи? Виждам и двама ви на колене, с гръб един към друг, всеки обърнат към врата, през която копнеете да преминете, но сте заключени заедно от греховете на воля и гордост. Тя няма да приеме тази твоя безчестна подкана, защото това би могло само да потвърди собственото ти чувство за нищожност — такъв избор за една жена идва след години тежък живот в прегръдките на безчувствен мъж. Взимането на любовници е отчаяно търсене на неща, които малцина биха дръзнали да назоват. Превърнеш ли това предложение в неин сватбен дар, ще я пронижеш дълбоко в сърцето.

— Но аз съм този, който говори от съжаление! Тя е млада. Заслужава онова, което аз имах някога, не този прекършен мъж, толкова стар, че да ѝ бъде баща, който иска да избяга от застаряването си! Твърде крехък съм, за да нося бремето на всяка необходима заблуда в този съюз!

Тя поклати глава.

— Много чудесни съюзи са произлизали от такава разлика във възрастта.

— Това е глупаво и користно.

— Наричаш я млада и влагаш в тази дума подценяване. Това намеква за арогантност, Кагамандра.

— Без споделени години, които да свържат две души…

— Тогава споделете предстоящите. Но най-после стигаме до сърцевината на нещата. Отстъпваш правото над жена си от страх, от дълбока наранимост и боязън да не би усещането да се върне. Това не е никаква саможертва, а самооправдание. Всяка твоя рана е трофей, със страданието, понесено като най-великолепно одеяние. Но си го износил, приятелю, и то е опърпано. Ако не жена ти смъкне тези дрипи от теб, кой тогава? Сега ме чуй. Ако не виждаш кураж във всяка жена, която погледнеш, значи си сляп и, още по-лошо, презираш достойнството на жената, която си изгубил преди години. Иди при Фарор Хенд. Поне в това инстинктът ти е верен. Но я погледни в очите и виж сам — тя няма да трепне.

Погледна го и изпита внезапен страх, толкова пребледняло беше лицето му. Прониза я разкаяние.

— О, извини ме. Надскачам всякакво благоприличие. Отпрати ме на този вятър с проклятие и ще тръгна без оплакване. Това е недостатъкът ми и той изтръгва от властта ми всяка шепа любов. Виждаш добре, че моят живот е също толкова окаян като твоя и във всяка своя дума за съвет зле прикривам собствената си горчива същност.

Той помълча дълго, а после хвана юздите си.

— Нищо чудно, тогава, Шаренас Анкаду, че сме такива приятели. Взимаме този хълм с дързък щурм само за да бъдем пребити след това почти до несвяст от истините. Вятърът в тревите се надсмива над самомнението ни, а сезонът започва да ни показва студенината си. Ако бях знаел повече за теб, щях да съм заглушил всяко друго предложение освен твоето.

Тя усети как я обля топлина.

— Щях да съм смъкнала кожата от гърба ти.

— И да си направила от нея по-добър трофей.

— Носен — прошепна тя, щом срещна погледа му, — с гордост.

И тогава за миг, сякаш слънцето бе посякло през тежките облаци, годините сякаш се смъкнаха от изпитото му лице и тя видя мъжа, когото една жена бе обичала някога. Мъж отпреди войните, от когото не всички ценни неща все още бяха заличени сред насилие и измяна. И пак така мигновено всичко това изчезна и той отклони погледа си.

— Няма да си говорим повече така, Шаренас Анкаду.

— Да. Мисля, че няма. — Но думите бяха като вода, процедила се през пукнатините на камък.

— Ще тръгна сутринта. Като благородник, налага ми се да изоставя ранга си в легиона.

— Тъкмо войници като теб и Илгаст Ренд лорд Урусандер толкова цени, Кагамандра. Стоите прекрачили пропастта и през вас той вижда пътя към компромиса.

— Мислиш, че ще ми забрани ли?

— Да. Тоест, ако тръгнеш сега, на мръкване, ще уведомя командира утре сутринта. Ако в гнева си той реши за благоразумно да ви подгони, ще му кажа, че си поел към Карканас.

— Защо не напуснеш заедно с мен, Шаренас?

— Не. Твърде много от нас, предпазливите съветници, изведнъж напуснали Урусандер, ще го уязви и неравновесието ще отвори пролука за поддръжниците на Хун Раал.

— Урусандер няма да позволи да бъде дърпан от глупци.

— Той е стар, Кагамандра. Не телом, но духом. Виждаме ежедневно как нерешителността му го поразява като пристъп на болест и как непрекъснато излиза навън от командната палатка — а тази палатка сама по себе си е преструвка, опасна при това, след като отстъпва крепостта си на онази белокожа вещица — излиза навън и дълго гледа знамето на легиона. — Помълча и добави: — Не мога да предположа какви мисли го обземат в тези моменти, но те все пак ме безпокоят.

— Изглежда, че цени присъствието на Серап — подхвърли Кагамандра.

— Да. Тя остава най-малко неприятната от курвите на Хун Раал. Но лесно се забравя, че стои близо до Хун Раал, по простата причина, че тя също е от рода Исгин.

Кагамандра изсумтя.

— Власт в легиона и имението им възстановено, така ли? Да, виждам как тези две желания вече са преплетени.

— Много амбиции могат да имат общ корен — каза тя и кимна. Сложи ръка на рамото му. — Дай ѝ това, което дръзна да дадеш на мен днес, приятелю, и виж как ще отговори.

Той кимна, без да срещне погледа ѝ.

— Ще го направя.

Шаренас отдръпна ръката си. След миг се надигна на стремената, загледана над ръба на редиците палатки.

— Виждаш ли онзи ездач и знамето, което носи? Това е сержант Йелд. Най-сетне ще имаме вест за събитията в Карканас.

— Ще го чуя — заяви Кагамандра.

— Не позволявай лошите новини да те разколебават — каза тя. — Бъди верен на своето, Кагамандра, и насочи цялото си чувство на дълг към жената, за която ще се венчаеш.

Той въздъхна.

— Както кажеш.

Бавно заслизаха по склона, за да могат животните да раздвижат схванатите си мускули след дългото стоене на билото. Плявата, вдигаща се от стърнищата, се завихри около тях, а прахта остана високо във въздуха, сякаш не искаше да се утаи по земята.

Старите столове в Хранилището приличаха на тронове, но само един бе останал непокътнат. Другите бяха на парчетии, избутани в един ъгъл, и Синтара се чудеше на насилието, развихрено над тях. Имаше навика да сяда на единствения останал стол и да отпуска назад глава на сърнешката кожа. Стените бяха отрупани със свитъци и томове и застоялият въздух в помещението миришеше на плесен и прах. Слуги бяха донесли още свещи по нейна заповед и светлината вече изпълваше пространството, гонейки сенки и сумрак. Жълтият ѝ цвят багреше бялата кожа на ръцете ѝ, отпуснати на облегалките на стола, докато те не започнеха да се преобразяват за очите ѝ в нещо сътворено от злато.

Мракът не беше единствената чистота на света. Нещо гореше вътре в нея, ослепително ярко. Беше уплашило Урусандер, беше го прогонило от цитаделата му, сякаш само от присъствието ѝ верността му към Майка Тъма бе подложена на заплаха.

„Съвсем вярно. Аз наистина съм заплаха за Майка Тъма. И за всички, готови да коленичат пред нея. Но Хун Раал е прав: не е нужно да е така.“

Слабост и страх я бяха прогонили от Карканас, а във времето след това понякога се бе забавлявала, представяйки си триумфално завръщане, със светлина, пърлеща града като очистителен огън. Окаяните речни богове щяха да се гърчат пред нея. Майка Тъма щеше да се свие от ужас, всичките ѝ тайни щяха да се разкрият, всеки недъг щеше да е изложен на показ. Мракът в края на краищата беше място за криене. Но нещо в тези желания ѝ се струваше странно, почти противно. Бяха останки от стария ѝ живот в храма, започнала бе да осъзнава тя.

И все пак… кой не е познавал детство, в което в тъмното се движат ужаси? Глупаво бе да се отхвърля истината за инстинкта. Имаше сериозни основания да се страхува от онова, което не може да се види, и да не вярва на онези, които избират да останат скрити.

Азатанаи беше поднесла дар на Синтара. Силата му растеше в нея като семе на мъж в утроба. Чувстваше се изпълнена с кръв, натежала в гърдите и издута между бедрата. Но никаква умора не я обземаше. Не изпитваше голяма нужда да спи и умът ѝ беше заситен, неподатлив на безбройните рискове, които я заобикаляха. Урусандер все още не ѝ беше предложил официално убежище.

„Не съм върховен жрец — беше казал. — И това не е храм. По-важното, върховна жрице: не съм враг на Майка Тъма.“

Отново си помисли за бягството си от Карканас. Придружена от десетина от най-верните си приятелки, понесли само това, което можеха да носят на гръб, се бяха втурнали в нощта и околността изведнъж бе станала чужда и застрашителна. Горчивият спомен за удобствата и удоволствията на Цитаделата я жилеше и бе изпитала гняв и жлъч в душата си, душа, която все още кървеше от раните, нанесени ѝ от жестоките думи на азатанаи.

Но мислите за мъст се бяха оказали силно гориво срещу трудностите на пътуването им през последвалите дни и тя бе усещала как силите ѝ нарастват с всяка нова стъпка, докато Цитаделата и нейният свят се смаляваха зад тях.

Обещаният от Хун Раал ескорт така и не се беше появил и усещането ѝ беше, че пияният глупак е изгубил контрол над положението. Нощем виждаха далечните отблясъци на огньове в гората вляво, а денем над леса надвисваха сиви валма дим. Отреклите се бяха подложени на меч и огън.

Не беше изненада за нея, когато пред очите им се появи Нерет Сор и твърдината на Вата Урусандер и видяха събиращата се около селището армия, редове и редове платнени палатки, безбройните коне, снабдителните фургони и стотиците войници, забързани насам-натам. Легионът се беше върнал и готовността, с която уволнените войници пристигаха, за да подновят стария си живот, заличи всичките ѝ представи за некадърността на Хун Раал. А после, докато гледаше приближаващия се патрулен отряд, самоувереността ѝ се разколеба.

Спътничките ѝ се бяха скупчили боязливо зад нея и когато погледна през рамо, тя видя колко са опърпани и мръсни. Фините коприни бяха зацапани от пътната прах. Грима, който преди оживяваше лицата им, го нямаше и това, което виждаше сега, бяха изпити и уплашени изражения. Малко им беше давала по пътя, твърде погълната от страх и тревога за съдбата, която я очакваше. Спътничките ѝ, всички до една, бяха обзети от илюзии за сила и сега тя можеше да види как копнеят за блаженото ѝ завръщане.

Но войниците, които спряха пред тях, бяха намръщени, а ефрейторът, който ги командваше, махна с ръка назад към пътя и каза:

— Вече имаме твърде много курви за изхранване. Върнете се там, откъдето идвате. Няма да намерите и една стая в Нерет Сор, а командирът има правила, забраняващи занаята ви в лагера ни.

Синтара намери някак сили да се усмихне.

— Каква свежа прямота, ефрейтор. Истина е: познавали сме насладите на много мъже. Аз съм Висша жрица Синтара и тези жрици, които ме придружават, са под моята опека. Бих искала да говоря с командир Урусандер, защото имам вест от Цитаделата.

Младият мъж я изгледа, след което кимна.

— Да, чухме за вас. Виждам белотата на лицето ви под качулката, висша жрице. Добре, ще ви придружим до цитаделата.

— Благодаря, ефрейтор. Както виждаш, наложи се да тръгнем набързо и без нужните удобства, полагащи се на дъщерите на Майка Тъма.

— Можем да повикаме фургон, ако нямате нищо против да почакате.

— Или пък, ефрейтор, ти и бойците ти можете да отстъпите малко място на седлата си, стига прегръдката на жриците да не ви притеснява много.

Веждите му леко се вдигнаха, но не се усмихна. След малко доближи коня си, измъкна единия си крак от стремето и ѝ предложи ръка.

Докато яздеха към крепостта, Синтара мълчеше. Беше мислила много какво да каже на Урусандер, но от вида на тези прости войници можеше да разбере, че това е една притеснена армия, а това на свой ред бе отражение на командващите и особено на Урусандер. Войниците се бяха отзовали на призива, но сега очакваха заповеди и никой не знаеше що за заповеди може да се окажат те. Гражданската война оголваше недостатъците в един народ и въпреки че всяка фракция щеше да гледа на каузата си като справедлива, болестта беше заразителна и отслабваше всички.

Урусандер като нищо можеше да е призовал войниците си в някакво погрешно усилие да ги защити. „Но пък да ги защити от кого?“ Хун Раал беше развихрил войници ренегати в провинцията. „От самите тях значи. Ако съм права в това, значи разбирам напреженията, които виждам тук. В тази гражданска война войник на легиона би могъл да убива войник на легиона.“

Но дори това не беше краят на бедите. Между тях можеше да има Отрекли се. Или най-малкото симпатизанти.

„А аз? Какво място ще заема в това, което предстои? Урусандер ли трябва да реши съдбата ми? Ще пълзя ли пред него?“

— Ефрейтор?

Портата вече беше пред тях.

— Висша жрице?

— Надявам се, че ще имам възможност да се приведа в по-добър вид от пътуването, преди да се видя с командира.

— Предполагам, защото той е много зает — отвърна мъжът. — Не се обиждайте, висша жрице, ако аудиенцията ви с него се забави с ден или два. Междувременно ще ви се дадат слуги, които да се погрижат за каквото ви е нужно, разбира се.

— Много добре. — „Ден или два?“ Намръщи се. — Трябва отново да подчертая, че новините, които нося от Цитаделата, са спешни.

— Непременно ще предам това, висша жрице.

Както се оказа, не ѝ оставиха никакво време да се почисти, след като кастеланът на крепостта, сдържано официален мъж на име Харадегар, пое отговорността за нея още на входа на крепостта и след като зачисли двайсетина слуги към жриците ѝ, я поведе в цитаделата за незабавна среща с лорд Урусандер. Тази припряност едва ли беше плод на някакво тактическо увъртане. По-скоро ѝ говореше за уважението на командира към титлата ѝ и дори той да видеше доказателството за сполетялото я, може би тя щеше да се възползва от това.

Харадегар я въведе в помещение с рафтове, затрупани с безчет книги и свитъци, и само една дълга маса в средата на стаята. Имаше и два хубаво изработени стола и един счупен.

След като кастеланът напусна, тя помисли дали да не седне, но след миг Урусандер пристигна.

— Висша жрице, чух за това, което ви е сполетяло. Но все пак трябва да попитам: какво правите тук?

Синтара нямаше да проси. В Урусандер видя мъж, притиснат отвсякъде. Добре разбираше амбициите на хората зад него. Мъже като Хун Раал мечтаеха командирът им да застане до Майка Тъма, като съпруг на богинята. След като двамата преодоляха първите мигове на неловкост в онзи ден на пристигането ѝ, тя го каза на Урусандер, докато стояха в същата тази стая.

— Милорд, сам вие не разполагате с нищо, с което да ѝ се противопоставите, и все пак трябва — но не като неин враг. По-скоро представете ѝ се като единствената ѝ надежда за мир. С моята помощ, милорд, вие можете да спасите Куралд Галайн.

А той каза:

— Вие би трябвало да знаете какво мисли тя, висша жрице, повече от всеки друг. Каква съдба очаква лорд Драконъс?

— Милорд, тя си взе консорт, защото знае, че никой мъж не може да ѝ бъде равен. Всъщност в своята самота тя се стреми да защити всички. Засега всеки брачен съюз с нея ще е небалансиран. Точно това трябва да се промени.

Той извърна очи.

— Имам легиона.

Синтара смъкна качулката си и поклати глава.

— Ще излеете ли съпружеска любов в безкраен мрак, в селение, отхвърлящо допира ви, отказващо благослова на очите ви? Ще отдадете ли своята любов на нещо непознаваемо?

Той изруга, но не заради това, което тя може би очакваше.

— Всички тези приказки за женитба! Питал ли ме е някой? Майка Тъма питала ли ме е? И сега ми говорите за любов?

— Простете ми, милорд. Подведена бях да повярвам в… обратното. Както казвате, преклонение и любов не са едно и също.

— Точно така — отсече той.

Тя се вгледа мълчаливо в него. Виждаше мъж, който несъзнателно се бе отдръпнал в един ъгъл на помещението и ръцете му нервно посегнаха уж за да вземат свитък от най-близкия рафт, или книга, но отново се отдръпнаха. Синтара се зачуди къде е някогашният герой? Какви основания бяха останали за тази фанатична вярност, която го обкръжаваше? Вата Урусандер забравяше кой е бил някога и всичко, което го бе издигнало в очите на другите, вече беше зад него… и той добре го знаеше. Реши, че трябва да промени стратегията си и да се покаже по-открита за този мъж.

— Да оставим тогава настрана идеите за любов и да поговорим за политика. Вие обявихте завръщането на легиона, милорд. Благородниците не могат да видят в това нещо друго освен войнствен акт.

— Казаха ми за религиозен бунт срещу Майка Тъма.

— Не вярвайте на подстрекателите на страхове, милорд. Речният бог не представлява никаква заплаха, освен че този култ замъглява пътя напред. — Видя как Урусандер се намръщи и продължи: — Ще обясня. През цялото това време, докато вие стояхте тук, в тази крепост, благородниците се подготвяха срещу лорд Драконъс. Противопоставят се на нарастващата му власт. Когато Майка Тъма провъзгласи дома Пурейк за свои Първи чеда, другите благородници бяха много облекчени. Въпреки че всеки от тях беше съперничел за тази позиция, лорд Нимандър и тримата му синове бяха знатни и с това бе потвърден статутът на всеки Велик дом. Всъщност, мислеше се, че лорд Нимандър един ден ще се ожени за Майка Тъма.

Урусандер я гледаше внимателно и изражението му ѝ подсказа, че не знае подробностите, за които му говори.

— Но Нимандър умря и умря лошо. Имаше дори слух, че Драконъс е стоял зад това. Колкото и да не харесвам Консорта, не споделям това убеждение. Искам да кажа следното, лорд Урусандер. Благородниците са готови за война. Техните Домашни мечове чакат заповедта. Засега не могат да действат срещу Драконъс, защото той не е направил нищо открито. Макар и да не го знаят, той отказва трона до този на Майка Тъма… не, не гледайте толкова изненадано. Аз бях нейна Висша жрица. Тя го покани и той ѝ отказа.

— Ако това стане известно на благородниците, страхът им от него…

— Ще приключи? — Нетърпение и неверие се промъкнаха в тона ѝ и тя наведе очи. — Извинете за прекъсването, милорд.

— Защо тази истина се крие от благородниците?

Тя сви рамене.

— Това, че Майка Тъма държи любовник, е достатъчно дразнещо. Ако се разчуе, че той се е опълчил на повелята ѝ, това означава богохулство, нали? Драконъс е арогантен мъж и подозирам, че това е в сърцевината на неприязънта на благородниците към него. Той късно е влязъл в редиците на знатното съсловие и му липсва полагащото се смирение.

Урусандер я гледаше невярващо.

— И за това те са готови да тръгнат на война?

— Милорд — рече тя, — може би не съм толкова мъдра като Емрал Ланеар. Бездната знае, тя щеше да ви каже същото. Но определено разбирам следното: все едно дали е политическа, или лична, борбата винаги се свежда до това да имаш позиция. Статутът е цел, доколкото е мярка за отношението на другите, и самата власт не е нищо повече от оръжие, което да е подръка, когато всичко друго престане да впечатлява.

Той я изненада с горчивия си смях.

— А ако ви кажа, висша жрице, че истинската справедливост се противопоставя на всичко, което описахте… — Поклати глава. — Щом разбирате нещата толкова ясно, предлагам да вдигнем нивото на тази дискусия. Добре схващам предупреждението ви — щом благородниците са готови за война, не е трудно да си представим, че ще се обърнат срещу мен и легиона. Това е нелепо! Разбирам, че лорд Драконъс дори не е в Карканас!

— Не е, милорд. Но всички вече чуват за вашите войници в гората. Те избиват Отрекли се и, обзалагам се, всеки друг, когото намерят. Милорд, много от тези Отрекли се живеят във владенията на благородници. Войници на легиона нахлуват в техни земи безнаказано.

Урусандер извърна очи, а после седна тежко на другия стол.

— Направих грешка. Не трябваше да събирам легиона.

— Милорд, ако този сбор включва и части от ренегати, това сигурно може да се поправи.

Той я изгледа.

— Наистина ви подцених, висша жрице. Всъщност аз би трябвало да моля за прошка.

— Не бързайте, милорд. В тази религиозна война няма две фракции. Фракциите са три.

— Не разбирам.

— Видях добре знамето на легиона — каза тя. — И го виждам като знак. Въпреки цялата му глупост, когато Хун Раал ме подтикна да избягам при вас, милорд, вече вярвам, че някоя друга сила е говорила чрез него. Вие ме виждате, но не питате за преобразяването ми. Защо?

Забеляза притеснението му от въпроса си.

— Висша жрице, не разбирам нищо от магия. Промяната, която виждам, приех като знак за отхвърлянето ви от Майка Тъма.

— Нищо от това, което виждате, не е от нея, милорд. Нося дара на азатанаи.

— А какво е естеството на този дар?

— И аз бих искала да знам.

— Но заявявате, че сте в опозиция на Майка Тъма.

— Може би така, както дясната ръка е противопоставена на лявата.

— А речният бог?

— Мястото на онзи бог във всичко това тепърва ще се разбере, милорд. Най-добре е да изчакаме изявление от майка Шеканто и отец Скеленал.

— Мислех да пратя емисар при тях — отрони Урусандер. Едната му ръка беше на масата и пръстите бавно забарабаниха. Вдигна очи към нея. — Смятам да заявя, че легионът отхвърля действията на ренегатите. Всъщност смятам да ги обявя извън закона и да постановя награда за залавянето им.

— Нищо чудно, че Хун Раал не е тук.

— Вие последна сте говорили с него, висша жрице. Какви са плановете му?

— Плановете му? Объркани, струва ми се. Тоест не може да не гледа на определени елементи, извън благородниците и техните Домашни мечове, като на заплаха. Мисля, че е отишъл при легиона Хуст, за да се опита да преговаря.

— Торас Редоун най-вероятно ще го арестува веднага — изсумтя Урусандер. — Дори ще го екзекутира.

— Куражът на Хун Раал е несъмнен, милорд, и в негова защита, той наистина вярва, че действа в интерес на Куралд Галайн. Искрено жадува да ви види на трона до този на Майка Тъма.

— Ще го смачкам, висша жрице. Стига да доживее да се върне при мен.

В това обещание имаше желязна твърдост.

— Сър, имам нужда от място за размисъл. Това преображение в мен е по-дълбоко от цвета на кожата ми. Суетата втръсва. Също и светската амбиция. Когато се изправя пред моята сестра Висша жрица, боя се, че ще съм се превърнала в нейно изкривено отражение. Имаше отрова в сърцето ми и няма да бягам от тази истина.

Той се надигна от стола.

— Този разговор за магия ме притеснява. Имате цитаделата ми, висша жрице. Аз ще отида в командната ми палатка в лагера на легиона.

— Разбирам, че лейтенант Серап е тук. Тя ще знае повече за плановете на Хун Раал.

— Тя твърди обратното.

— Вярвате ли ѝ?

Той присви очи.

— Започвам да се чудя на кого да вярвам. Съветниците като че ли се развъждат като паразити около мен и колкото повече стават, все по-малко им се доверявам.

Тя наведе глава.

— Ще остана в цитаделата, милорд, и няма да ви търся навън.

Усмивката на Урусандер бе иронична, но той я остави без повече думи. Мина известно време, докато тя разбра иронията му и неказаното зад нея. „Защо не направи същата клетва в Карканас преди седмица?“ В учтивостта си не бе изрекъл този въпрос, но тя знаеше, че тази учтивост бе повече, отколкото заслужаваше.

Малко бяха сенките в стаята и мракът се свиваше боязливо навсякъде, където можеше — тези подробности шепнеха като благослов през мислите ѝ. Дал ѝ беше крепостта си, но нищо не беше казал за убежище. Синтара се зачуди дали не я търсят врагове, за да я наранят. По въпроса с доверието не беше по-различна от Урусандер.

„Навярно точно това би могло да ни свърже.“

„Жалко, че Оссерк не е тук.“ Беше чула, че е прекрасен на външност мъж, но уж слаб духом. Полезно съчетание общо взето.

Синтара бе измолила време и място за размишление и молбата бе скромна в своята искреност. Мъчеше се да отхвърли влиянието на стари омрази и злост, но собствените ѝ мисли, докато бе говорила с Урусандер, отново и отново се връщаха в ума ѝ. „Мрак и светлина… както дясната ръка се противопоставя на лявата.“

„Урусандер, започвам да виждам начин как да се доближат тези ръце, да се стиснат в съюз и така да намерят сила в равновесие. И не, не е нужно да говорим за любов, само за необходимост. Нещо, което мисля, че разбираш. Ще те направим Бащата Светлина, все едно дали искаш титлата, или не.“

Беше обещала да не го търси навън. Можеше да се придържа към това обещание, засега. Три религии в сблъсък беше неудържима ситуация. Щеше да се наложи речният бог и поклонниците му да бъдат прогонени, може би отвъд границите на Куралд Галайн. Това можеше да стане с малко или без никакво кръвопролитие. Казваха, че Дорсан Рил тече на юг през просторни пусти земи, преди да влее черните си води в някакво далечно море. Не съвсем пусти може би, но пък форулканите едва ли бяха в състояние да възразят на едно внезапно нахлуване на бежанци. Легионът беше превърнал половината им поселения в изгорели гробища и бяха изтласкали останалите до брега на онова далечно море.

Имаше начини в предстоящите времена да се сложи край на насилието и ако се разбереше, че тя е изиграла съществена роля в избягването на открита гражданска война…

Все пак обещанието за светлина оставаше заключено вътре в нея. Трябваше ли ѝ свята земя? Неин собствен храм, благословен в името на… „На какво? Светлината в отговор на Майка Тъма? Лиосан… кой може да отрече пречистващите сили на откровението, когато самата дума сочи към нещо разкрито, към скритото, изложено на показ. А ако превърнем нейната загадка в множество банални истини, тогава Урусандер може да застане пред нея и да бъде видян като равен.

Откъсни ме от себе си, Майко Тъма, и виж как ще те смъкна надолу с пръст или с два. За доброто на всички нас, разбира се. За доброто на Куралд Галайн.“

В Цитаделата беше имала малко време за размишление. Но вече започваше да разбира многобройните придобивки от него. Стана от стола, обърна се и го огледа.

„Майка Тъма седи на Трона на Нощта.

Ще ни трябва отговор на това.“

Ренар излезе на тясната тераса от тази страна на Старата кула. Оттук можеше да погледне надолу към двора с щъкащите по него човешки фигури, а отвъд него — към заобиколеното от редици бели палатки село.

Дим и прах бяха надвиснали като тежка плащаница над Нерет Сор. Домът ѝ се беше преобразил много повече от подробностите, които можеше да види от тази височина. Въпреки всичките тези тълпи и палатки изглеждаше малък, жалък в амбициите си и нищожен в своята самонадеяност. Помнеше улиците и уличките му, присвитите му къщи и тесни дюкянчета и гледаше с някаква странна завист всички онези дребни фигурки, движещи се там, където тя беше вървяла някога.

Скромният им живот бележеше само низ от изоставени или стъпкани мечти. Играта на живот бе игра на съсредоточаване, на вечно стесняващ се хоризонт на възможното и постижимото. Ала това правеше бляскави и ярки по-малките триумфи. Любовта на близък, дете, дадено на света, предмет, сътворен добре от ръцете на майстор. Прелести, скрити в изящната гънка на ново наметало, в лъскавите нови ботуши или мокасини. В прическа, изкусно нагласена, за да допълни ведро лице и жизнено здраве, или в баграта, която уж прави същото.

Помнеше собствените си суети, като човек, надраснал играчките на детството си, също както дете, което не е вече дете, поглежда тези играчки с онова томително усещане, което е ново и неизразимо тъжно. Така и тя виждаше сега онова, което бе оставила зад себе си, докато напред я очакваше бъдеще, лишено от чудеса.

Тези мисли и представи се утаяваха в нея сега, твърде сложни за света, който бе познавала, твърде отчайващи за младата жена, която бе доскоро. Онази жена беше отдала любовта си на мъж с широка и чувствена душа, когото бързо спохождаха и смях, и сълзи — почти дете в буйния си устрем от една крайност към другата, където раните се изцеряваха бързо и животът можеше да се върне, за да стопли очите за миг. Беше се борил срещу присмеха и бе изпитвал заслепяващ гняв, а после беше плакал заради един непредпазливо размахан юмрук.

Можеше да е било маловажно. Отоците спадаха и раните зарастваха, и невинността отново можеше да израсте като коричка, за да затвори старите рани, а и да беше развалена красотата, разочарованието беше временно. Но бъдещият живот обикновено чезнеше пред очите. Възможности изсъхваха в корените и много скоро всичко над земята, някога толкова щедро в обещанията си, се съсухряше и губеше цвят, а после идваше вятърът, за да я остърже до голо. Пътят пред нея беше място на мъртви дървета и мъртви треви, мъртва река под равнодушна светлина, с един призрак до нея, който нямаше какво да ѝ каже.

Това ѝ поднасяше в дар новото ѝ място в този нов свят. Осиновена от обременен от чувство за вина лорд, сега се беше озовала в една кула, издигната по-високо от всичко, което бе познавала преди: издигната над мечтите си и сега те лежаха като забравени играчки в нозете ѝ. В ума си се виждаше как тръгва надолу по стъпалата, по коридорите с техния студен каменен дъх, навън през прага и в забуления с прах двор, а после извън портата, за да продължи, стъпка по стъпка, в градчето, което бе познавала някога. Виждаше как стариците проследяват с очи преминаването ѝ, как кривват глави една към друга и си шепнат. Виждаше новото внимание в очите на мъжете и любопитството на децата, които вече не намираха смелост да ѝ извикат за поздрав. Виждаше израженията на жени и майки, докато те се отдръпваха в собственото си минало, на някогашните момичета, където всичко все още беше възможно, а щом дойдеше нощта, можеха по-силно да се притиснат до съпрузите си, но не от любов. Щяха да търсят в тези прегръдки утеха срещу загубите, които сега терзаеха мислите им.

Виждаше се как тръгва към пивниците, където въздухът бе зареден със смях, и макар този смях да беше напрегнат донякъде, все още беше простим и можеше бързо да се подмине. Зачервени лица щяха да се извърнат към нея, боядисани очи изведнъж щяха да се присвият преценяващо, докато тя щеше да върви през тълпата, и скоро някой вмирисан на ейл мъж щеше да се притисне до нея, а тя щеше да се вкопчи в него, да се усмихне на непохватните му шеги, видяла желанието му зад сдържаната физиономия. Скоро, във въображението ѝ, той щеше да се обърне към гостилничаря и да наеме стая, а старият Грениз щеше да кимне с лукав блясък в окото и да протегне мазната си ръка. Няколко монети щяха да лъснат в сумрака, а в мига, в който мъжът щеше да тръгне, за да я поведе към задните стаи, една жена щеше да се забърше в нея и да подхвърли:

— Има отбивка в тарифата, просто да знайш.

А Ренар щеше да кимне и за много кратък миг двете щяха да се спогледат и да споделят пълното си разбиране за този нов общ свят.

Свят на наслада и отчаяние, сплетени едно в друго и извиващи се надолу сред мъртви корени. Натам я водеше въображението ѝ, хладно и забързано като планински поток, рисуващо подробности, за които не знаеше нищо.

Вещицата Хейл излезе, застана до нея и каза:

— Отиде си.

Ренар кимна, макар и само за да успокои старата жена. Но вече беше видяла, че баща ѝ бе умрял, когато го бе погледнала в очите и не съзря в тях никакво чувство, а той само я беше огледал вяло, сякаш събираше в ума си подробностите. И тогава тя беше разбрала нещо. Ето как идваше смъртта за умиращия: отвътре навън. И ето как живият я поемаше: отвън навътре.

Оправи по себе си новото пищно облекло, което ѝ бе подарил един обременен с чувство за вина мъж, и каза:

— Отивам долу до селото.

Лейтенант Серап излезе от казармата, където беше безделничила с няколко сержанта ветерани, преди да чуе звъна на камбаната, и тръгна през двора към предния вход на крепостта. Видя, че сержант Йелд се е върнал. Беше го обкръжила тълпа, но сержантът беше вдигнал ръце, сякаш отказваше да отговаря на въпросите. Малко преди това Харадегар беше нахлул вътре, за да удари камбаната, която щеше да призове Урусандер в крепостта и оттам — в Залата на кампаниите.

От портата се появиха още двама ездачи — Шаренас Анкаду и Кагамандра Тюлас. Подкараха през двора, като принудиха струпалите се войници, коняри и слуги да им отворят път, и спряха до Йелд, който изправи рамене въпреки умората си и отдаде чест на Шаренас.

Серап стигна до тях и ги последва мълчаливо в цитаделата. Ботушите им закънтяха кухо, докато крачеха по коридор, по чиито стени се виждаха само избелели петна от гоблените, висели някога по тях. Сержантът изглеждаше изтощен, както се полага за човек, яздил през цялата нощ.

Серап беше разбрала, че капитан Шаренас е изпратила Йелд до Карканас. Предположила беше, че сержантът е отнесъл заповед до Хун Раал да се върне. „Но братовчед ми не е в Карканас. Каква е причината за това напрежение тогава?“

Кастелан Харадегар и Висшата жрица Синтара ги чакаха в Залата на кампаниите. Както и предните няколко пъти, в които бе видяла Висшата жрица, Серап се усети, че неволно я е зяпнала, колкото с удивление, толкова и с отвращение. С усилие извърна очи и се съсредоточи върху Шаренас.

— Капитане, случайно да видяхте командир Урусандер по пътя насам към крепостта?

— Идва — отвърна тя. — Сержант Йелд, вярвам, че настояването ти да направим това командно заседание е оправдано от вестта, която носиш.

— Да, капитане.

— Успя ли да говориш с Хун Раал?

— Не — отвърна Йелд. — Смята се, че е отпътувал към легиона Хуст с фургони, натоварени с дарове за войниците. Предполага се, че търси договаряне с командир Торас Редоун, с което да се гарантира, че между нашите легиони няма да възникнат враждебни действия.

— Нима? — каза Шаренас, присвила очи. После се обърна рязко към Синтара. — Висша жрице, чудя се що за роля си представяте за себе си на това съвещание?

— Позволете ми, капитане, да стоя като символ на притеснението ви.

Шаренас се намръщи.

— Едва ли някой от нас се нуждае от толкова одухотворен символ, висша жрице.

— Съжалявам, че изглеждате склонна да сте подозрителна към мен, капитане.

— Висша жрице, съмнявам се, че това стои особено високо в списъка на съжаленията ви — не остана длъжна Шаренас. — Но щом ще говорите за тях, бих искала да чуя повече.

— Добре. Сред най-първите ми съжаления, капитане, е това, че все още не знам мястото си в това заседание или в което и да е друго. Униформата, която вие носите, заявява ролята ви, независимо каква е обстановката. Щом човек ви погледне, разбира дарбата ви в командване, във военно дело и в логистика, нужна за поддържане на войнишка част. Хайде, не се извръщайте боязливо, както прави лейтенант Серап, а ме погледнете. Какво виждате? С това, че съм тук, аз заявявам един променен свят, капитане. Ако вкусът му е горчив, тогава ме изплюйте и обявете края на промяната пред всички. Кой може да каже дали светът ще се вслуша във вас?

Шаренас изгледа Висшата жрица, а след това изсумтя.

— Простете, висша жрице. Доколкото знаех, вие, жените от храма, говорите само с вагините си.

— Твърде често сте слушали приказките на Илгаст Ренд, капитане. Той идва от време, когато мечовете властваха и имаха дума за всичко. Ние се постарахме да се противопоставим и всъщност да обсебим това господство, и вместо него предложихме насладите на любовта. Не е ли любопитно, че той вижда в нас такава заплаха?

— Може би наистина съм слушала твърде често Илгаст Ренд — призна с лека усмивка Шаренас. След това усмивката помръкна. — Уви, векът на мечовете се завърна.

— Това съжаление е най-голямото в душата ми, капитан Шаренас, ако държите да научите пълния списък. Но пък аз виждам пред себе си само войници и предчувствам оживени изражения при ужасната новина, която сержантът ви скоро ще поднесе.

Йелд изпъшка все едно думите на Синтара бяха нанесли удар в гърдите му. Покашля се и рече:

— Моля за извинение, висша жрице, но не очаквам радост от това, което трябва да докладвам.

Чуха тропот на ботуши от коридора и след малко вратата се отвори широко и Урусандер нахлу в помещението. Огньовете, които Серап отново бе разпалила у командира, бяха угаснали под бремето на прераждането на легиона. Или, може би по-вероятно, бяха затихнали под замаята на объркването, вече заразила частите, които се бяха стекли в отговор на призива му. Изглеждаше измъчен и нервен. Тъжните му очи се впиха в сержант Йелд и той попита:

— Е?

— Сър, налага се да ви докладвам за клане.

Коравото скулесто лице на Урусандер помръкна.

— Достатъчно ми е опротивяло, сержант, от донесенията, които вече имах. Това убийство на Отрекли се трябва да спре, та дори да се наложи да поведа целия си легион в леса. — Извърна се и изгледа Серап така, че я накара да се присвие. — Тези ренегати ще увиснат на въжето.

Йелд помръдна неловко на място.

— Сър, жертвите не са Отрекли се. Благородници са.

Урусандер се олюля.

— Какво?!

— Сър, простете ми за тази ужасна новина. Сватбената процесия на дом Инис е нападната. Лорд Джаен и дъщеря му са убити. Заложник Крил Дурав също. Казаха ми, че първият, който ги е намерил, бил братът на Енесдия, Кадаспала.

От Урусандер се изтръгна някакъв звук, но Серап не можеше да откъсне погледа си от сержанта и видя как лицето на Йелд изведнъж се изкриви.

— Сър, в скръбта художникът е изтръгнал очите си. Казват, че е обезумял. Проклина всички, които се опитат да го утешат. Проклина Майка Тъма. Проклина лорд Аномандър, че се е забавил много в Карканас. Сред мъртвите имаше тела на Отрекли се, но Кадаспала обвинява войници на легиона… той… той сочи с пръст отряда на капитан Скара Бандарис, който срещнал в гората. — Йелд изведнъж спря и се разтрепери.

Всички мълчаха.

А след това Шаренас Анкаду прошепна:

— Скара не би направил това. Командире, Кадаспала наистина е полудял. Беснее срещу целия свят.

Кагамандра се смъкна в един стол и скри лицето си в ръце.

— Смирете мислите си — заговори Синтара с хладен, твърд глас. — Всички вие, овладейте гнева и ужаса, който ви е поразил. Да, аз едва стъпвам залитайки по този нов път, но съм поразена. Един въпрос ме гложди. Лорд Урусандер, чуйте ме.

Мрачният му поглед се впи в нея.

Тя прие мълчанието му за съгласие.

— По какви закони ще бъдем управлявани? Войниците на вашия легион искат признание. Искат компенсиране за саможертвата си. Настояват, че даровете на този свят не принадлежат само на знатните. Е, добре… — Неестествено светлите ѝ очи ги обходиха един по един. — Покажете ми същата тази скръб за падналия селяк. За Отреклите се, свити под суеверния си страх. Бащата на едно бедно момиче току-що умря в тази крепост. От кулата видях погребална процесия към гробището на градчето само преди два дни. И все пак. И все пак! Погледнете се. Вижте как преценявате тази трагедия като по-значима загуба. Защо? Защото убитите са благородници.

— Това нападение е кощунствено — изръмжа Шаренас. — Укорявате ни за обхвата на чувства ни? Кой плаче повече за чужди?

— Отхвърлям защитата ви, капитане. Щом ще плачете за едни, тогава плачете и за други. Знайте, че всеки чужд има близки, има обичани хора. Всеки чужд е толкова пленен в своята плът, колкото и самите ние. Стоях тук. Слушах. Видях как всички вие изведнъж се появявате на най-високото стъпало на стълбата на скръбта.

— Говорите жестоко, висша жрице — каза Шаренас. — И така бъркате в отворените ни рани. Но не чувам да предлагате балсам или изцеление в думите си.

— По какви закони ще бъдем управлявани? Този въпрос ме изгаря, капитане. Пламъците му бушуват и поглъщат душата ми. Вземете на раменете си бремето на праведността, но го направете смирено. Плачете за всички нас — уверявам ви, на никой тук няма да му свършат сълзите.

Ръцете на Шаренас се свиха в побелели юмруци.

— С каква цел?

— Справедливост.

Главата на Урусандер се вдигна рязко и очите му блеснаха.

Висшата жрица се изправи, сякаш изпитала внезапна гордост от проклятието, избелило кожата ѝ.

— Не знам за никакъв закон, който да обявява смъртта на някои като по-голям повод за скръб от смъртта на други.

— Има един — каза Шаренас. — За някои съдим по делата им приживе. За други мерим отдалечеността си от тях и колкото по-близо са, толкова по-дълбоко скърбим. Когато говорите за порой от сълзи, не виждам благословен океан, висша жрице, а горчиво море. Законите, които ни обвързват, се измерват от границите на нашата плът и от това, което душите ни могат да поберат. Това, което искате, би ни опразнило…

— За да остане какво?

— Бездната.

— Една претъпкана душа, капитане, е място на сенки и сумрак. Ако я прочистим, няма да остане нищо, което да спира светлината. Чуйте ме. Казвам ви, аз претърпях това. Изгорена съм отвътре. Всичко, което остава от жената, която бях някога, е тази обвивка, която виждате пред себе си, и вижте как дори тя е преобразена от Светлината, която гори в мен. — Тя пристъпи към Урусандер. — Милорд, направете каквото трябва да се направи, за да върнете мира в Куралд Галайн. Аз ще ви очаквам, а в доказателство за моята сила ще ви поднеса този дар.

Кагамандра Тюлас изведнъж се надигна и столът, на който седеше, изтрещя на пода. С ръце на лицето той залитна към вратата, а след това в коридора. Звукът от стъпките му, докато бягаше, беше като на пиян.

Шаренас изръмжа нещо, което Серап не можа да чуе, и се втурна навън след приятеля си.

Миг след това от Висшата жрица се изля златиста светлина и изпълни залата. Заслепена, Серап извика.

И тогава чу думите на Синтара:

— Когато всичката ви скръб бъде измита от вас, какво остава? Всеки от вас, обърнете сега гръб на смъртта и погледнете в лицето живота. Скърбете не за мъртвите, а за живите. За близък, както и за чужд. Скърбете, докато не станете готови да дойдете при мен. — И извика високо: — Елате при мен и ще говорим за справедливост.

Светлината пронизваше Серап, изпълваше плътта ѝ, костите ѝ, и всичко, което докоснеше, пламваше.

Тя падна на колене и заплака като дете.

Разтреперан, Кагамандра Тюлас спря в края на коридора, точно преди Голямата зала. Шаренас стигна до него и го прегърна. Той се възпротиви, но не можа да устои на волята ѝ и след малко се отпусна.

— Проклетата висша жрица! — изсъска тя. — Новината ни стъписа и тя удари… Не мога да отгатна амбициите ѝ. Знам само, че трябва да се боя от тях. Това поне научих.

— Спри — прекъсна я той. — Вече ще има война. Не го ли разбираш? — Избута я рязко и тя залитна. — Няма да се бия. В това се заклевам! Няма да се бия!

Тя го зяпна изумено. В залата имаше хора и те се обърнаха с тревога при този сблъсък, но погледът ѝ не се откъсваше от приятеля ѝ.

— Кагамандра, моля те. Благородниците няма да направят нищо. Все още не. Никой от тях — дори Аномандър. Трябва да призоват легиона Хуст. И Стражите. Трябва да сключат съюз с Шеканто и Скеленал…

Очите му се разшириха.

— Какво?!

— Чуй ме. В стаята, която напуснахме току-що, се роди съперник на Майка Тъма.

— Не искам да слушам. Запуших си ушите! Няма!

Шаренас поклати глава.

— Не Синтара, приятелю. Тя е само мхаби, поставена сред тайстите от азатанаи. Няма надежда някой от нас да отгатне целта на това, освен ако не е унищожението на Куралд Галайн. Видяхме началото, но не можем да знаем края.

— Ще има война! — Викът му отскочи от стените и отекна в Голямата зала.

— Не съм сляпа, Кагамандра. Но не съм и безпомощна, нито ти!

— Няма да се бия!

Вратата към Залата на кампаниите се отвори с грохот в другия край на коридора и след миг се появи Урусандер.

Кожата му беше бяла като алабастър, сивата му доскоро коса бе прошарена с нишки злато.

— Ето, че идва съперникът ѝ — прошепна Шаренас.

Урусандер я подмина и застана пред Кагамандра Тюлас, а той го зяпна, все едно се бе озовал срещу призрак, изумително видение, понесло със себе си хиляди изровени от гробовете загуби, изтупани и почистени, поднесени като трофеи. Притисна гръб в стената, щом Урусандер вдигна ръка като да го докосне. След миг ръката се отдръпна.

— Стари приятелю — каза Урусандер. — Моля те, отиди при тях. Кажи им, че не бях зад това. Кажи им, че ще заловя и накажа тези убийци. Кажи им, че легионът е на тяхно разположение.

Но Кагамандра поклати глава.

— Няма, сър. Ще отида да намеря годеницата си. Ще я изведа от Куралд Галайн. Толкова далече, колкото можем да стигнем. Ако потрябва, с въжета ще я завържа, устата ѝ ще запуша, с чувал ще я закачуля. Оставете ме на мира, сър.

Сълзи потекоха по страните на Урусандер. Той отстъпи назад и наведе очи.

— Прощавай.

— Аз ще отида — каза Шаренас.

Висшата жрица се приближаваше, а зад нея по коридора вървяха Серап, Йелд и Харадегар. С бледите им лица процесията изглеждаше зловеща. Зад всички тях бяла светлина се изливаше като дим и настъпваше.

— Аз ще отида — повтори Шаренас, сграбчи Кагамандра за ръкава и го задърпа към изхода.

— Да — каза зад тях Урусандер. — По-добре бягайте, приятели. Не мога да я спра.

Шаренас изруга тихо.

„В тази светлина дори справедливостта ще изгори.“

„Мъртви?“

Илгаст Ренд седеше зад писалището си замръзнал, като прикован на стола. Взря се в раздърпания пратеник с червени кръгове около очите. Умът му работеше в паника. „Да пратя ездач до командир Калат Хустаин. Да го повикам. Витр ще трябва да почака. Вече сме във война.

Но не мога да чакам. Войникът в мен крещи. Урусандер все още е слаб. Частите му са разпръснати из владението. Крие се в Нерет Сор и го смята за далечен остров сред бурно море. Държа Стражите в готовност и съм като пазач на хрътки с хиляда каишки в ръцете. Заклех се да не правя нищо, но тази клетва… Глупав старец! Тази клетва беше дадена във време на мир.“

Знатна кръв беше пролята. Невинни бяха избити.

„Прекали, Урусандер. Но те виждам, в твоята крепост, седящ на трона си, и всички врани около теб бъбрят и грачат, докато те оглушат, а плясъкът на крилете им те заслепява, полъхът на въздуха е като сладък благослов на лицето ти и мислиш, че това е мярата на света.

Ще чакаме ли следващия ти ход?

Не мисля.“

— Милорд — каза вестоносецът, — на мястото на убийството имаше мъртви Отрекли се…

Илгаст Ренд изсумтя и се надигна рязко.

— Да повярваме, че заекът е показал зъби? Глупостта на подобна измама е подигравка и нанася оскърбление. Не, дори не са мислели да ни подведат. Легионът на Урусандер е ударил — знам аз какъв е Хун Раал.

— Вашите заповеди към мен, милорд?

— Почини си, а после вземи три коня и препусни към Калат Хустаин в Блещукаща съдба.

— По-добре да не си почивам, милорд — каза младият мъж.

— Изтощен си.

— Тази новина е спешна. Може би друг ездач вместо мен?

— Почини си. Не бих искал тази вест да се размъти под твърде много пластове лустро. Калат ще чуе от теб това, което чух и аз. Но добави това: повеждам Стражите към Нерет Сор. Възнамерявам да нападна лорд Урусандер, докато силите му са разпръснати. Възнамерявам да поразя този бунт в самото му сърце.

Лицето на младия мъж бе пребледняло, но той отдаде чест.

— И кажи на капитаните ми, че ги викам — каза му Илгаст Ренд, докато той излизаше.

— Веднага, милорд.

Илгаст Ренд седна отново. Отпусна ръце на изтърканото писалище. „Войникът в мен вижда ясно. Той очаква от нас да се удавим в скръбта си, да стоим замръзнали в стъписването си. Било е изчислено да ни накара да залитнем в неверието си.“

Започна да подозира съучастничество на шейките — Скеленал и Шеканто не можеше да са доволни от възкресението на отдавна мъртвия им речен бог. Колко Отрекли се изобщо признаваха религиозния авторитет на манастирите?

„Те не направиха нищо, за да предотвратят избиването на Отреклите се, нали?“

Тропот на ботуши се приближи по коридора. Илгаст Ренд си пое дълбоко дъх и сплете пръсти на писалището. За да спрат да треперят ръцете му.

На последната трета от пътя до манастира Йедан Финара Стоун и Фарор Хенд се натъкнаха на първата тълпа бежанци. Състоянието им стъписа Фарор и тя последва капитана си, щом Финара поведе коня си и резервното животно извън платното. Спряха и загледаха стотиците кретащи по пътя хора.

— Къде отиват, капитане?

— На изток, както виждаш.

— Там няма нищо — възрази Фарор. — Освен сезонната главна квартира, но тя е само едно скромно укрепление с бали суха трева и дърва за огън.

— Точно така — каза Финара. — Илгаст Ренд го очаква кошмар със снабдяването.

Фарор Хенд поклати невярващо глава.

— Нямаме достатъчно храна. Нито подслон. А зимата в Блещукаща съдба…

— Давам си сметка за всичко това, Страж.

— Да, капитане. Извинете.

— Отрекли се, предполагам — каза Финара, загледана в злочестите мъже и жени. — Но малко от тях са стари, малко са децата, няма новородени. Тук нещо не е наред, Страж. Избери един — онзи слаб мъж, който се обърна да ни погледне два пъти — и го доведи тук. Искам да науча истината от него.

— Слушам.

Фарор Хенд слезе от коня и тръгна към опърпания мъж. Той я видя и като че ли се оклюма още повече. Когато му даде знак, се измъкна от тълпата и закуцука с овързаните си в парцали крака.

— Не се плаши — каза му Фарор Хенд. — Ние сме Стражи и искаме да чуем каква новина имаш да ни кажеш.

Мъжът присви очи към нея и вдигна рамене.

Върнаха се при Финара Стоун и тя попита:

— На изток сте от манастирите. Кое убежище търсят хората ви?

— Те ни изгониха — каза мъжът.

— Кои?

— Шейките. Но първо взеха децата ни. Това беше сделката, която предложиха. Храна за нас и обещанието, че децата ни ще са в безопасност с тях.

— А старците?

Мъжът поклати глава, сякаш въпросът бе съвсем глупав.

— Майките и бащите ни бяха от гората и реката. Избраха да останат. Сега всички са мъртви.

— Стражите не могат да ви вземат при себе си — каза Финара Стоун.

Той отново вдигна рамене.

— Могат, може би, да ви защитят от разбойници и… други врагове. Но от глада и зимния студ не могат да ви спасят.

— Нямаме къде другаде да идем.

— Има ли още като вас по този път?

Мъжът кимна и премести тежестта си от единия разкървавен крак на другия.

— Можеш да си вървиш — каза Финара Стоун.

Загледаха се след него, докато куцукаше обратно към раздърпаната колона, и капитанът изсъска:

— Взели са децата.

— Капитане — каза Фарор Хенд. — Вие носите вест на Шеканто и Скеленал, че Стражите им остават верни. Но ако Калат Хустаин знаеше за това… че Майката и Отеца на култа прогонват паството си и превръщат децата в жестоки разменни монети…

— Ще занесем съобщението си — заяви Финара и хвана юздите. После замълча и погледна Фарор. — Простете ми, Страж, че направих това пътуване напрегнато и неприятно. Водите между нас са разкаляни и съжалявам за това.

— И аз, капитане.

— Но тези неща се смаляват пред участта на хората, които виждаме на този път.

— Да, капитане.

Финара се поколеба, после каза:

— Когато приключиш с легион Хуст, Фарор Хенд, избери си място, където да чакаш.

— Сър?

— Място. Кажи ми избора си, преди да се простим, и ще се погрижа вестта да бъде пратена до… до който пожелаеш да я научи.

Фарор Хенд отвърна твърдо:

— Няма да изоставя Стражите.

— Назови място и ми кажи кой ще искаш да го научи.

— Капитане, ако такава вест трябва да стигне до някого, трябва да е годеникът ми. Но повтарям: няма да изоставя Стражите.

Финара кимна.

— Разбирам. И все пак помисли за място…

— Убежище.

— В идващите дни, Фарор Хенд, любовта ще се нуждае от такива убежища.

Фарор я изгледа продължително, кимна и каза:

— Ще помисля.

— Добре. Е, ще се наложи да яздим покрай пътя — мисля, че ще е непроходим поне до манастира Янис.

— Вие щяхте ли да можете да направите такава сделка, капитане?

Финара я изгледа рязко.

— Никога не съм раждала дете, Страж, тъй че не мога да кажа. — После поклати глава. — Ако не виждат никаква надежда пред себе си и в същото време им е предложено спасение за децата им… е, коя майка и кой баща не би пожертвал живота си, за да спаси живота на децата си?

— Шейките добре разбират това, мисля — каза Фарор. — И все пак. Когато се натъкнах на един от отрядите им, в развалините на разбойнически лагер, ми казаха, че им направили подобно предложение, само че майките прерязали гърлата на собствените си деца.

Финара примига.

— Изглежда егоистичен акт.

— Може би, капитане, някои ценят свободата повече от самия живот.

— Ако е собственият им живот, добре. Съмнявам се, че някое дете е приело с охота целувката на острието.

Фарор Хенд замълча — нямаше какво да възрази на думите на капитана. Но споменът я беше обсебил и след малко тя каза:

— Много нощи след това сънувах майки и бащи, които убиват децата си. Без да им предлагат никакви сделки и без да ги принуди никаква заплаха.

— Смущаващ сън, Страж, щом не е имало причина за деянията им.

— Но имаше, капитане. Донякъде. С всяко убито дете виждах как богатството на убиеца расте, в купища монети, в скъпоценни камъни и коприни, и роби също. Виждах как дебелеят, но през прозорците проблясваха пламъци и се приближаваха.

— Хайде да наблегнем на задачата си, Страж, и да не говорим повече за лоши сънища.

Финара Стоун пришпори коня си напред, с бързина, граничеща с безразсъдство, и Фарор Хенд я последва.

19

Шумът на пиршеството изпълваше лагера на легиона Хуст. Усмихнат, Хун Раал погледна седящата срещу него жена и каза:

— Тогава ми се стори скромен жест, но не мога да отрека благодатта на този изход.

Торас Редоун не се усмихна в отговор. Изражението ѝ оставаше непроменено и тази подробност бе започнала да изнервя капитана. Тя вдигна чашата си с лявата си ръка и делвата с вино от личния си запас в дясната и ги постави на бедрата си.

— Ако мислите — заговори тя, като съвсем леко заваляше думите, — че даровете на вино и ейл за войниците ми са достатъчни да спечелят вечното съгласие между легионите ни, капитане, значи пиянските ви навици ви подвеждат.

Хун Раал повдигна вежди.

— Винаги ме е боляло, командире, че започнахме да гледаме един на друг като на съперници…

— Вашата неприязън към Хуст няма нищо общо със съперничеството. Вие се боите от оръжията ни и техните песни за война. Не войниците ми са тези, които трябва да налеете с алкохол, за да постигнете мир между нас, но може би подобна щедрост, приложена към собствените ви войници, би могла да подобри нещата.

— Песни за война? Бездната да ме вземе, командире, можем да изредим дълъг списък от думи и изрази, годни да опишат зловещите викове на оръжията ви, но сред тях със сигурност не и езика на музиката.

Студеният ѝ поглед остана впит в него.

— Нима? Що за възбуждаща симфония бихте пожелали за война, капитане? Барабани, които да учестят пулса? Извисяващо се кресчендо, което да означи миговете на сблъсък на двама врагове, срещнали се в двубой? Скръбни напеви, които да се слегнат като пепел над неизбежната сцена на последвалото клане? Романтичен ли сте, капитане? Мечтаете ли за слава и доблест, за героизъм и храброст? Братя и сестри ли сме всички под бронята, под кожата и чак до костите ни, когато най-сетне бъдат положени голи, забравили напълно произхода си? — Вдигна чашата си и отпи. — Това ли е мъжът, дошъл сред нас? Пиян и сантиментален, но въпреки това жаден да вдигне ръка и да посочи с обвиняващ пръст неверници?

Хун Раал преглътна яростния отговор.

— Легионът Хуст се обявява за предан на Майка Тъма…

— Нима Урусандер негодува от това? А вие?

Той поклати глава.

— Командире, сред вас има Отрекли се.

— И какво от това?

— Те не са на Майка Тъма.

— Нима?

— Разбира се, че не са.

Тя напълни отново чашата си — правеше го след всяка глътка.

— Твърде много неща са отслабили решимостта ви, капитане. Вашата неувереност създава врагове и след това ги издига като неща от кал и слама. Но чии недостатъци се излагат на показ така? Много стари войници са забелязали как човек може да бъде оценен по враговете му. Но ето, вие тук отказвате да проявите уважение към своя враг, и в същото време преувеличавате заплахата, която той представлява. Твърде пиян ли сте, капитане, за да схванете противоречието?

Нощта бе започнала в надпревара по пиене, или така поне Хун Раал бе разгадал предизвикателството в очите на командира, още когато тя го бе поканила да седне с нея. Междувременно фургоните се бяха дотъркаляли в лагера и буретата бяха разтоварени на смеещите се войници, а Торас Редоун не бе изказала никакво възражение за разпределянето на тази плячка. Той се помъчи да внесе ред в мислите си.

— Уважавам заплахата, която те представляват, командире. Точно затова дойдох при вас. Нашите легиони трябва да застанат заедно в защита на Майка Тъма.

— Доколкото разбирам, капитане, тя изобщо не заповядва такова нещо. Майка Тъма не принуждава никого. — Торас Редоун изсумтя. — Как би могла, след като даровете на почитта остават неизвестни? По какъв начин биваме възнаградени, когато я приемем за богиня? Какво сече тези монети на вяра? Жриците безделничат в леглата си и на копринени възглавници. Майка Тъма не обявява никакви закони и не изисква нищо от нас. Що за богиня е тя, след като не оценява мощта си в поклонници? Почитай я. Не я почитай. Тъй или иначе, тя остава непроменена.

— Аз съм прост войник, командире, и признавам, че отбягвам сложностите на религиозната практика. Виждам света както трябва да го вижда един войник. Всички ние носим униформи, все едно дали са униформи за война, политика или религия.

— Няма ли място за всички нас в Куралд Галайн?

— Бихме могли да завладеем света, командире, и пак щяхме да се бием помежду си.

Торас Редоун извърна очи и сякаш се загледа в стената на палатката и танцуващите по нея насекоми — безмълвна публика на този разговор.

— Може би — заговори тя — точно това ни казва Майка Тъма. Тя въплъщава празнотата в ядрото на нашите убеждения. Някои биха се наслаждавали на онова, което си въобразяват, че е изпълване, докато то всъщност е отсъствие. — Очите ѝ отново се обърнаха към Хун Раал. — Трупаме се по ръба на празна купа, капитане, и се бутаме за място, благославяме онези, които се хлъзнат вътре, и огласяваме радостта си за онези, които отпадат и се изгубват завинаги. Когато това удоволствие се окаже недостатъчно, започваме да избутваме други, захвърляме ги настрани, като си казваме, че тези жертви са живели по-малоценен живот… — Думите ѝ заглъхнаха и тя отново отпи и пак върна погледа си към стената на палатката.

— Командире, единственото, към което се стремя, е мир.

Тя въздъхна и отвърна:

— Истината за тъмнината е, че тя скрива всичко и не отразява нищо. Залитаме в сляпо невежество и замахваме по всеки, който се доближи. Не оценявате ли иронията във всичко това, капитане? На нашия език ние назоваваме Бездната като проклятие, но ви казвам, коленичила съм пред Майка Тъма в Залата на Нощта и съм усетила Бездната — когато тя докосна челото ми.

Потресен, Хун Раал не отвърна нищо.

Торас Редоун сви небрежно рамене.

— И все пак тя седи на Трона на Нощта и ние признаваме властта ѝ — такава, каквато е. Разбира се — добави тя, — онзи трон беше дар от лорд Драконъс. Човек би си помислил — предвид приписваните му амбиции, — че би трябвало да ѝ предложи два трона.

— Командире, нямам никакво оплакване срещу Консорта. Благородниците са тези, които се дразнят от амбициите му. Повдигате интересен въпрос — изказвали ли сте го пред близките си благородници?

Торас Редоун примига, после поклати глава.

— Той плува в купата и затова го мразим. Няма нищо сложно в тази враждебност.

— Знаете ли къде е отишъл, командире?

— Не. — Махна с ръката, с която държеше чашата, и разля малко вино. — На запад.

— Войниците не бива да бъдат обекти на негодувание във времена на мир — каза Хун Раал. — След като този мир бе спечелен с нашата кръв и пот, е, не сме ли уязвени от това?

— Не е негодувание, капитане, а безразличие. И аз го одобрявам.

— Как можете да кажете това? Не заслужаваме ли да бъдем възнаградени за жертвите, които сме направили?

— Какви жертви, капитане? Все още сте жив. Аз също. Никой от нас не е загубил крайник.

— Не говоря само за себе си! Имам приятели, които останаха осакатени, ослепели, приятели, които не могат да спят нощем…

— Докато други пият или пушат до забрава. Защото истините на войната ни прекършиха отвътре и прекършени оставаме. Значи отплата? За мъртвите — ами да вдигнем високи величави мавзолеи. За осакатените — хайде да заровим жалостта си и да смучем от издутата гръд на вината, докато надебелеем от разкаяние. А за пияниците като вас и мен, капитане, ами, купища богатство, за да държим мазетата си добре заредени и висок стол във всяка кръчма, от който да можем да нищим приказките си за отминала слава. Или желаете титла? Много добре, обявявам ви за Лорд на Войната и ви дарявам с подобаващо имение. В добавка ви давам поля на ужас, които да жънете нощем, и зърнохранилища, пълни с окаяни спомени, които денем можете да стривате на прах на воденичния камък, който наричате свой живот.

Хун Раал я зяпна, а после бръкна в торбата, която бе донесъл в палатката, и извади бутилка.

— Моят дар за вас, командире. Чудесна реколта, на която съм сигурен, че ще се насладите.

— Имам си своя, капитане, но все пак ви благодаря.

— Отказвате подаръка ми?

— Ни най-малко.

— Да ви налея ли?

Тя поклати глава.

— Приключих с пиенето за тази нощ, капитане. Трябва да обиколя постовете, да не би приятелите ви да са изкусили Нощния страж в нетърпеливата си, макар и малко принудена щедрост.

— Ако са го сторили, командире, било е добронамерено.

— Жестът ви бе оценен и ми дадохте много за размисъл, капитане, но правилата ми на поведение са изрични и ако намеря дори един страж да ми лъха на алкохол, ще има публичен бой с камшик. Дисциплината е необходимост дори в мирно време.

— Несъмнено — отвърна Хун Раал. — Впечатлен съм.

— Нима? Добре. Може би това ще ви даде някакъв повод за размисъл.

— Командире, легионът Хуст не е наш враг.

— Освен Отреклите се в редиците ми.

— Те са ваша грижа, не моя.

— Радвам се да го чуя, капитане. Е, чувствайте се свободен да използвате резервното легло в тази палатка. Едва ли ще се върна преди разсъмване.

— И вие ли сте престанали да спите, командире?

— Спестявам си го за заседанията с персонала ми. Сега моля да ме извините.

Той стана заедно с нея.

— Беше възхитителна вечер.

Торас Редоун го изгледа.

— Никога не пиете толкова, колкото се преструвате, капитане. Защо така? — И без да дочака отговор, излезе от палатката.

Хун Раал зяпна платнището на входа, което бавно се смъкна след нея. Седна отново. „Е, защо ли трябва да съм изненадан? Стигне ли се до пиене, не можеш да надлъжеш пияница.“ Всички насекоми се бяха разпръснали с шумоленето на зеблото, но сега се върнаха. Загледа се в тях. „Публика с малки очаквания, предполага се. По-добре от тази хитра кучка.“

Погледът му се плъзна към бутилката, която ѝ беше дал, и отново се измести настрани. Въздъхна, вдигна чашата и напълни устата си със стипчивата течност. „Един войник няма нужда от повод да пие. Не можеш просто да се отдръпнеш от танца със смъртта в края на краищата, и никоя стена няма да те крепи задълго.“

Чу стъпки, вдигна глава и видя, че Севег наднича през входа. Махна ѝ да влезе.

— Видях я да излиза — каза тя.

Хун Раал кимна.

— Напускаме скоро. Съобщи на другите. Кажи им да тръгнат тихо и поединично. Оставяме фургоните и животните.

— А конете ни, братовчеде?

— За теб съм „сър“, лейтенант.

— Да, сър. Извинете.

— Те останаха вързани извън постовете, нали?

— Както наредихте, сър.

— Вземи четирима войници. Оседлайте конете и ги отведете на източния път. Там ще се срещнем. Искам да тръгнем преди разсъмване.

— Да, сър. — Тя отдаде чест и излезе.

Той погледна чашата в ръката си. След това я наклони, изля съдържанието на пръстения под и я постави с дъното нагоре в средата на малката маса на командира.

„Единственото, което исках, Торас Редоун, беше мир.“

Капитан Айвис се качи по стълбата на върха на северозападната кула и застана до ефрейтор Ялад.

— Е, какво трябваше да видя?

Мъжът посочи към хълмистия хребет на запад.

— Друга армия, сър. Но тази не преминава… виждате ли ги? Готов съм да се закълна, че се строяват за битка.

Айвис примижа. Успя да различи конници, строяващи се на позиция на централния хълм. От вдигащия се след тях прахоляк беше невъзможно да се разбере броят им. От двете им страни още войници слизаха от конете и се строяваха за близък бой.

— Можеш ли да различиш знамето им, ефрейтор?

— Не, сър.

Айвис се почеса по тила. Очите му бяха гуреливи. Не беше спал добре след пътуването си през дивия лес — след гостуването си при онази проклета богиня. От време на време успяваше да се убеди, че просто е сънувал цялата преживелица, но пък нямаше нужното въображение, за да си измисли такива ужасии. Малкото кошмари, които го бяха спохождали, бяха до един натрапчиво банални. Падащи зъби, вървенето гол в пълна с хора зала, влудяващата неспособност да спре изпаднал в паника кон, втурнал се стремглаво към ръба на пропаст, счупен меч в разгара на битка. Нямаше в тях никакви остри колове, стърчащи над стъпканата трева на поляна, и никаква жена, лежаща нанизана върху тях и гледаща го с кротки очи.

— Какво да правим, сър?

Айвис примига и се отърси от кошмарния спомен.

— Вдигай хората, ефрейтор. С малко късмет ще имаме време да се подготвим. Не виждам никакви обсадни оръжия.

— И аз, сър. Можем да ги оставим да обикалят около стените, докато конете им се скапят от умора.

Айвис се обърна и огледа небето на изток. Димният покров изглеждаше безкраен. После отново огледа раздърпания строй на неизвестния враг.

— Не, до гуша ми дойде от това. Време е да изпитаме тежката конница на лорда ни. Които и да са, ще им натрием носовете и ще ги прогоним, а ако вестта стигне до ушите на всеки благородник в Куралд Галайн, толкова по-добре.

— Да, сър.

Той погледна ефрейтора и се намръщи.

— Пребледнял си. Още малко и ще припаднеш. Стегни се, преди да почнеш да слизаш по стълбата, ефрейтор.

— Слушам, сър. Ще се стегна.

— Но да не отиде цялата сутрин. Действай!

Младият войник заситни към шахтата.

Айвис отново насочи вниманието си към неизвестните сили, строяващи се за бой насреща им. Над петстотин бойци, със сигурност. Но не видя никакви хералдически знамена, нито някакви бойни отличителни знаци. Единственият флаг, който се вееше, все още бе твърде далече, за да се различи, а и след малко го смъкнаха.

Долу в двора на крепостта се разнесоха първите викове, а през това време пред очите му десетина ездачи излязоха напред от редиците и препуснаха надолу по склона на хълма. Стигнаха подножието и продължиха напред, конете им преодоляха ниска каменна стена с плавни скокове, прекосиха прашната угар на ожъната нива, преодоляха нов зид и започнаха бързо да се приближават.

Около хълма на крепостта имаше широка ивица равна земя, достатъчно пространство за атака на конница, и когато непознатите стигнаха до нея, вдигнаха знамето отново.

А после знаменосецът спря и заби пръта в земята.

Отрядът обърна и пое обратно към главните сили.

Айвис зяпна знамето, което бяха оставили.

„Бездната да ме вземе дано. Те са Погранични мечове.“

На връщане от мъртвото поле конят на Ферен залитна, след като прескочи поредната стена, и тя погледна ядосано брат си и викна:

— Ринт! Трябва да си починем!

Без да ѝ отвърне, той подкара коня си нагоре.

Тя обходи с поглед първата редица на Пограничните мечове, строени на билото над нея. Животните им бяха плувнали в пяна, клюмнали глави, а мъжете и жените, седящи смълчани на седлата, не бяха в по-добра форма. Гневът и ужасът можеха да говорят, но говореха на език, който не познаваше благоразумие. Ферен слушаше непрестанната му врява в черепа си вече от няколко дни и нощи и през повечето време бе намирала благодат в тази безсмислена какофония.

Врагът имаше лице и във всяка линия, във всяка резка и бръчка на това лице можеше да се види всичко, което беше грешно на този свят. Всичко, което бе несправедливо. Всичко, което бе зло. Нищо не можеше да е по-просто от този миг на разпознаване, или от облекчението, което изпитваше човек, щом лицето се появеше, ярко като откровение, за да прогори несигурност и съмнение, да прочисти от ума греховете на лукавството.

Беше усещала как острите му нокти дращят в ума ѝ, превръщайки в руини време и нужда, грижливо планиране и подготовка. Това не беше война, освен ако цяла една война не можеше да се сведе до една-единствена битка. В този ден щяха да ударят врага: щяха да впият собствените си нокти в онова противно лице, да срежат до кокалите и да излеят навън пред очите на всички баналната истина за злото. „Кръв, същата като нашата кръв. Плът, същата като нашата плът. Кашата на мозъка, не по-различна от онова, което ние бихме разплискали под удара на боздуган. Всичко разчленено и невъзстановимо.

А след това ще гледаме смълчани и ще се чудим на виещата празнота в самите нас. Няма да продължи дълго. Ужасът ще се върне, изправен над изцедилия се гняв.

Нищо не си отива. Само се трупа вътре в нас.“

Залитайки, конят ѝ излезе на билото и тя спря измъченото животно. Нещо студено и кораво бе изплувало навън през умората ѝ. Можеше ясно да се вгледа в бъдеще, твърде безрадостно, за да бъде понятно. Обърна се отново към Ринт.

— Поне да изчакаме ден! Бездната да ни вземе, врагът е отпочинал! — Отчаяният ѝ поглед се измести към другите, обкръжили Ринт. — Традж! Скапани сме!

— Ти няма да се биеш — каза ѝ Ринт. — Лаханис ще остане с теб…

Но Лаханис изсъска:

— Няма! Виждаш ли кръвта на ръцете ми? Днес ще добавя още към нея!

— Ще яздя до теб — каза Ферен на брат си. — Но трябва да отпочинем. Тук и веднага. Трябва да възстановим силата си…

— Аз съм готов за това — каза Традж.

— Чуйте ме — Ринт, Виле и Галак. Видяхме ги тези Домашни мечове! Наблюдавахме упражненията им! — каза Ферен.

— И помним колко малко бяха! — почти извика Ринт в отговор. — Твърде тежко снаряжени при това — ще танцуваме на кръгове около тях! Ферен — ние сме осемстотин! Срещу какво? Двеста конни Домашни мечове най-много!

— Мислиш да посрещнем атаката им ли? — попита Традж. — Не, ще се раздвоим преди това. Ще се изсипем от двете страни, заедно с леката пехота. Ще ги смъкваме от конете им и ще ги изкормим до един!

— Всичко това — много добре, но нека първо да отпочинем!

— Сестро — каза Ринт, — докато тръгнат да ни срещнат, ще е обед, стига да имат куража да се опълчат на предизвикателството със знамето ни. Те знаят защо сме тук! Ще ги изчакаме, заклевам се!

Тя се смълча и извърна очи от него, и от всички тях. „Толкова ли се боя от праведната мъст? Не. Брат ми скърби. Всички тук скърбят.

Но това е нелогично. Изгубил ли е лорд Драконъс власт над своите Домашни мечове? Но пък толкова ли е невъзможно? Има гражданска война и техният лорд ги е оставил. Избрали са страна и са действали — удрят първо нас, за да премахнат заплахата откъм тила си. А сега са готови да се обърнат на югоизток, без риск да бъдат обкръжени от врагове.

Тактически е логично.

Освен факта, че всички наши бойци си бяха заминали, а сега ние сме тук.“

Извърна се в седлото към младото момиче с оцапаните ръце.

— Лаханис. Видя ли колко тежко снаряжени са Домашните мечове? Видя ли бойни коне? Колко души нападнаха?

Момичето я погледна с открита неприязън.

— Видях Домашни мечове. Видях знамето на дом Дракони! Не съм дете!

— Раздвижване при портата! — извика някой.

Ферен се обърна и видя как двама ездачи излязоха от крепостта и подкараха надолу по склона. Единият носеше знамето на Драконите.

— Приемат предизвикателството ни — каза озъбен Ринт.

Двете далечни фигури спряха точно пред знамето на Пограничните мечове. Този, който носеше флага на Драконите, го заби в земята до тяхното и двамата Домашни мечове препуснаха обратно към крепостта.

— След като ги избием — каза Традж, — нахлуваме в крепостта. Убиваме всичко живо. После препускаме към селото. Избиваме всички и изгаряме всичко. Ако можех, земята им щях да посея със сол. Но ще се задоволя с натрошените им кости. Проклятие над името на Драконите, заклевам се в кръвта на душата си.

Мраз пропълзя вътре в нея и плъзна през мускулите ѝ. Ферен се пресегна и докосна белега, обезобразил страната ѝ, и усети, че пръстите ѝ са станали студени като лед.

— Всички, слизай от конете! — извика Традж. — Погрижи се за конете и оръжията! Изпийте последното от меховете и изяжте каквото е останало в дисагите ви!

— Само кожени каишки ще е, Традж — ревна в отговор някой.

Разнесе се тих смях.

Ферен се сви на седлото си и се загледа в жилавата трева, пърхаща по билото. Бебето се размърда в нея, веднъж, дваж — като същество, стиснало юмруци.

Сандалат излезе от къщата. Макар денят да беше топъл и небето ясно, тя придърпа плътно наметалото около себе си. Вървенето през къщата бе разбудило ужаса, обзел душата ѝ, и макар петната кръв да бяха отмити и всички други следи от касапницата да бяха заличени, неестествената тишина и липсата на познати лица разбиваха куража ѝ.

Все още ѝ се струваше невъзможно дъщерите на Драконъс толкова да са се преобразили само за една нощ. Сега си ги представяше като демонски същества и лицата им, зареяни в ума ѝ, правеха зли нежните белези на младостта: големите блеснали очи и устни като розови пъпчици, червенината на бузките им.

Капитан Айвис настояваше, че са избягали от крепостта. Но беше пратил следотърсачи в околностите и те не бяха намерили никакви следи от преминаването им. Нощем, докато лежеше будна и разтреперана в леглото си, Сандалат чуваше странни звуци в къщата, а веднъж, много смътно, нещо като шепот, като на гласове зад каменна стена. Беше убедена, че момичетата все още са в къщата и се крият в тайни места, познати само на тях.

Имаше една забранена стая…

Видя капитан Айвис и тръгна към него. В двора беше пълно с войници. Цареше мълчание и се чуваше само дрънченето на бронята им, докато стягаха ремъци и закопчаваха токи. Коняри сновяха наоколо, изгърбени под седла и кожена конска броня. Айвис стоеше сред целия този хаос като самотник на остров, недостижим за връхлитащите вълни наоколо. Тя извлече увереност само от това, че го вижда. Той я погледна и тя се приближи до него.

— Заложник, много малко слънце сте видели, но този ден не е най-добрият за това.

— Какво става?

— Приготвяме се за битка — отвърна той.

— Но… кой ще иска да ни нападне?

Айвис сви рамене.

— Лесно си намираме врагове. Някои казваха, че нахлуването ни срещу джелеките само е забавило тлеещата гражданска война. Непопулярно мнение, но толкова често тъкмо непопулярните се оказват верни, докато тези, които приемаме радушно, излизат пожелателно мислене. Отричаме за удобство и често се налага ръка да ни стисне за гърлото, за да ни разтърси и събуди. — Погледна я в очите. — Съжалявам за риска, пред който се изправяте с нас, милейди. Каквото и да ни сполети, бъдете уверена, че няма да пострадате.

— Що за безумие ни е поразило така, капитан Айвис?

— Този въпрос най-добре го отправете към поети, а не към войници като мен. — Кимна към войниците в двора. — Гложди ме, че загубихме хирурга си, и се боя, че няма да стоя добре на мястото на милорд в тази предстояща битка. Възложи ми да обуча тези Домашни мечове и направих каквото можах, докато го нямаше, но днес се чувствам много сам.

Изглеждаше уморен, но и това не разклати увереността ѝ в него.

— Дъщерите му — каза тя — нямаше да посмеят да направят това, което направиха, ако си бяхте тук онази нощ, капитане.

Искаше думите ѝ да прозвучат успокоително, но видя как той трепна.

— Съжалявам за глупавите си скитания, милейди. Уви, и да обещая, че никога повече няма да го правя, това не поправя нищо.

Сандалат се приближи още, обзета от желанието да му даде утеха.

— Простете ми за непохватните думи, капитане. Исках само да покажа доверието си във вас. Днес вие ще надделеете. Сигурна съм в това.

Портите бяха отворени и Домашните мечове се качваха на конете и излизаха през тях, за да се строят извън крепостта. Ефрейтор Ялад извикваше номера на отряди, сякаш за да наложи някакъв ред в хаоса, но според Сандалат като че ли никой не му обръщаше внимание. И все пак нямаше никаква бъркотия при тесния проход на портата, а потокът бойци, изливащ се навън, изглеждаше стабилен, макар че това като че ли всеки момент можеше да се промени. Тя се намръщи.

— Капитане, това изглежда толкова… напрегнато.

Той изсумтя.

— Всичко върви гладко, уверявам ви. Щом се вкопчим с врага на полето отвън, е, тогава всякакъв ред изчезва. Дори там обаче, смятам да държа под контрол Домашните мечове, докато мога, и с малко късмет може да победим. Това е цялата истина за войната. Страната, която сдържи нервите си по-дълго, е страната, която печели.

— Не по-различно от всеки друг спор значи.

Той ѝ се усмихна.

— Точно така. Права сте да гледате на войната по този начин. Всяка битка е спор. Отстъпваме терен. Предаваме се. Оттегляме се. Във всяко едно от тези неща може да се намери прилика с всяка остра свада между мъж и жена или майка и дъщеря. А това би трябвало да ви казва нещо друго.

Тя кимна.

— Победата често е заявена, но поражението никога не е прието.

— Грешка е да се съмнява човек в интелигентността ви, заложник.

— Ако притежавам нещо такова, капитане, дава ми малко сила. Животът ми се измерва в изгубени спорове.

— Същото би могло да се каже за всички нас — отвърна Айвис.

— Но все пак спечелете днешния спор, капитане. И се върнете жив и здрав.

Когато вдигна глава и го погледна в очите, я обзе вълнение — сякаш нещо неизказано премина между тях. Чувството би трябвало да я стъписа, но тя само се пресегна и отпусна ръка на рамото му.

Очите му леко се разшириха.

— Извинете ме, заложник, но трябва да ви оставя.

— Ще се кача на кулата да наблюдавам битката, капитане.

— Ще се вдигне прах и ще скрие гледката.

— Все пак ще видя победата ви. И когато лорд Драконъс се върне, ще му разкажа за този ден.

Той ѝ кимна и извика да доведат коня му.

Щом Айвис тръгна, тя огледа двора и видя, че е почти опразнен: само десетина слуги поставяха нарове покрай стената и трупаха ивици плат за превръзки. От ковачницата домъкнаха две малки пещи и чираци редяха тухли около тях, а също и ведра, някои с вода, а други — пълни с нещо като железни пръчки с върхове с различна форма. Тях поставиха до пещите. Дойдоха други слуги с мангали и започнаха да тикат в черните отвори на пещите въглищата и жаравата от тях.

Хирургът на крепостта, Атран, трябваше да е тук, да раздава указания с креслив глас, скръстила ръце и с гневно лице от мисълта за ранените и издъхващите, които скоро щяха да заприиждат. Сандалат почти можеше да я види в ума си, също както почти беше видяла Хилит в един коридор, и архиваря Хидаст до писалището, през отворената врата на кабинета му. И слугите ѝ, които ѝ показват синините, нанесени им от Хилит заради някакво измислено нарушение. В ума ѝ, или по-скоро в някое откъснато от времето кътче на ума ѝ, те все още бяха живи, все още се движеха из къщата, залисани по задачите си и вършещи всички онези неща, които трябваше да вършат.

Искаше ѝ се да се върнат. Дори свадливата Хилит. Но вместо тях вече имаше само шепнещи камъни и смътното шумолене на боси крака покрай някой ъгъл, и онова смразяващо усещане за скрити очи, които следят всяка нейна стъпка.

А сега капитан Айвис беше отишъл при войниците си. Видя оръжейника, Сетил, с ужасно обезобразеното му от белези лице — стоеше неподвижно до пещите и гледаше тлеещите въглени. Близо до конюшните стоеше Вент и не криеше сълзите си, разплакан от мисълта за конете, които скоро щяха да умрат.

Сандалат погледна нагоре към кулата, на която бе уверила Айвис, че ще се качи, за да бъде свидетел на битката. За да го направи, трябваше да мине покрай заключената врата към една стая, която веднъж бе чула Енви да нарича Храма.

Ако сестрите бяха останали в крепостта, сигурно се криеха в онази стая. Нямаше никакво доказателство, разбира се. Дори Айвис нямаше ключ за тази стая и също като нея не знаеше какво се крие зад онази врата.

След нощта на убийствата ѝ бяха дали нож. Дълъг, с тежко острие. Капитанът ѝ беше показал как да сече с него. Можеше да се използва и за рязане и кълцане, но тези техники искаха упражняване и по-силна китка от нейната. Мисълта, че може да убие дъщерите на лорда, не я притесняваше много, ала ѝ липсваше увереност в собствения ѝ кураж.

Бръкна под наметалото — ръката ѝ се стегна около дръжката на ножа — и закрачи към кулата и стълбището ѝ, което се виеше нагоре. Кулата имаше четири нива, ако се броеше и платформата на върха. По всички тях се виждаха затворени с капаци прозорци, освен приземния етаж със скритата стая и този точно под стълбата към платформата.

Беше стигнала до вратата, когато нечия ръка на рамото ѝ я сепна. Обърна се и видя старшия на конюшните с още зачервените му очи и вадичките сълзи по сбръчканото му лице.

— Майстор Вент? Какво има?

— Моля за извинение, заложник. Но капитанът ми каза, че се каните да гледате от върха на кулата.

Тя кимна.

— Нареди ми да ви придружа, заложник. И, стига да позволите, да остана с вас за компания.

— Опасно ли е да си горе, майсторе?

Той извърна поглед.

— Не и от хора извън стените, заложник.

— Значи най-сетне капитан Айвис се е убедил. Те все още са тук, нали?

— Изчезнала е храна, заложник. Ефрейтор Ялад споделя увереността ви и също като вас мисли, че се крият в тайни проходи.

— Тогава, Вент, приемам с радост компанията ви.

— Позволете ми да водя.

— Разбира се.

Явно нещо не беше наред, помисли Енви. Малис гниеше. Седяха свити под пода на кухнята и си деляха самун хляб, който Спайт бе откраднала предната заран. Всички бяха мръсни, но миризмата, която лъхаше от малката Малис, беше пълна с нещо много по-лошо от мръсотия и пот. Всеки път щом Малис си отвореше устата за нов залък хляб, вонята ставаше още по-лоша.

— Всички стражи излязоха — каза Спайт. — Бях зад стената на огнището, до цепнатината. Енви, къщата е наша.

— Можем да се доберем до заложницата значи. Добре.

— Още не. Тя също излезе. Нещо става. Не знам какво — чухме всичките коне. Мисля, че отидоха да се бият.

— Война ли? Би могло. Всички се вдигат срещу баща ни. Крайно време.

— Той не е тук обаче — каза Малис със сух стържещ глас.

— Значи като се върне, ще намери пепелища — рече Спайт.

— Не искам да изгоря. — С всяка дума от устата на Малис хвърчаха трохи хляб.

— Можем да използваме тунела — каза Енви, но изобщо не мислеше за това. Държеше погледа си извърнат настрани от Малис. — Точно сега имаме други проблеми. Спайт, знаеш какво имам предвид.

Сестра ѝ кимна и избърса носа си с ръка.

— Ако вкарат кучета, както казваше Ялад, сме в беда. Но знам какво да направим и трябва да го направим веднага.

— За какво си говорите? — попита Малис.

— Не се безпокой. Жадна ли си, Малис? Аз съм жадна. Ти, Енви?

— Ужасно.

— В кухнята няма никой. Ще си вземем сладко вино — за нищо друго не се сещам. Този хляб е като бучка восък в корема ми. — Вдигна ръката си и огледа червения белег, останал от резеца на Атран. — Няма да се изцерим, ако не ядем и не пием. Точно затова спим непрекъснато. Гладуваме.

— Аз не съм гладна — каза Малис. — Никога не съм гладна.

— Тогава защо ядеш с нас? — попита Енви.

Малис сви рамене.

— Да правя нещо.

— Може би точно храната в теб мирише.

— Не ми мирише на нищо.

— На нас ни мирише — сопна се Спайт. — Но малко вино трябва да оправи това.

— Добре, ще пия вино тогава.

Разделиха се и се събраха отново в края на прохода под кухнята, където той продължаваше в други два тунела. Онзи отляво водеше под входа и свършваше под конюшните, в помещение пълно до прасците с кал, прогизнала от конска пикня, а другият отдясно минаваше по дължината на главната зала. При свръзката на тези проходи имаше шахта, водеща нагоре зад килера с провизии. Нямаше скоби и единственият начин да се изкачат по шахтата беше като се подпират в стените с вдигнати колене. Беше трудно и оставяше драскотини и синини, но беше единственият път до кухнята.

Енви тръгна първа, след като се беше оказало, че е най-силната от трите, тъй че можеше да се пресегне и да помогне на другите нагоре. Стените бяха станали мазни от непрестанното им използване, от което катеренето ставаше още по-опасно, но накрая стигнаха до издатината на хлъзгащата се врата зад стената на килера. Тя я избута настрани, провря се нагоре и влезе в стаята. Трябваше да се присвие, тъй като беше под лавица с делви. Пресегна се надолу с дясната си ръка. Спайт я стисна и с нейна помощ се закатери по шахтата. При всяко дръпване болка пронизваше рамото на Енви. Чу до себе си накъсания дъх на Спайт и след малко сестра ѝ се измъкна от отвора. Промуши се покрай Енви и прошепна:

— Пещта.

Енви изсумтя в отговор, че е чула, и отново се пресегна надолу.

Ръцете на Малис бяха студени. Кожата и месото под нея странно се плъзгаха и Енви можеше да усети всяка кост. Вонята на сестра ѝ лъхна нагоре, задави я и тя едва надви гаденето.

Спайт я хвана за глезените ѝ я започна да я дърпа изпод лавицата, а това ѝ помогна да издърпа Малис. След малко трите се изправиха в тъмния килер. Тъмнината не беше пречка за зрението им — един от даровете, наследени от баща им, предполагаше Енви.

Спайт пристъпи до вратата и долепи ухо до нея. После я отвори.

Излязоха в кухнята.

— Хайде да седнем до пещта да се стоплим — каза Енви. — Спайт, намери ни делва.

Малис тръгна с нея. Наскоро бяха хвърлили дърва в огъня, за да остане пещта гореща за приготвянето на обедната храна. Енви подозираше, че днес няма да има такава храна. Все пак обичаят беше спазен, тъй че горещината от металната врата и тухлените стени беше силна и приятна.

— Не мога да я усетя — каза Малис, щом седна до нея.

— А усещаш ли студ?

Малис поклати глава. Кичури от косата ѝ се спускаха до пода.

— Не усещам нищо.

Спайт дойде с тежка глинена делва. Тръгна към тях и миг преди да ги стигне, натресе делвата в главата на Малис.

Глина и кости се пръснаха, вино и кръв се разляха по тялото на Малис, по пода и двете сестри. От плиснатите течности вратата на пещта засъска и блъвна пара и дим.

— Помогни ми да я вдигнем! — каза Спайт.

Енви хвана една китка и глезен.

Едната страна на главата на Малис се беше сплескала, макар и само в горната част, близо до темето. Ухото ѝ беше набито навътре, обкръжено от разкъсана кожа и натрошени кости, като венчелистчета на цвете около кървава пъпка. Окото на същата страна беше зяпнало в тавана и капеше с кървави сълзи. Малис простена, докато я вдигаха, но другото око гледаше право към Енви.

— Чакай! — сопна се Спайт, пусна крака на Малис и посегна към дръжката на пещта. Изруга, щом дръпна вратичката, и на Енви ѝ замириса на опърлено месо. — Изгорих се — изохка тя и хвана отново десния глезен на Малис. — Завърти я. С главата напред в пещта.

Енви не можеше да откъсне погледа си от зяпналото око на Малис.

— Ще рита.

— Какво от това? Ще ѝ счупим краката, ако се наложи.

Натикаха сестра си в пещта и Енви най-сетне се отърва от онова ужасно, втренчено око. Вътрешността на пещта беше измазана с глина и силно цвърчене придружи всеки допир на кожа, кръв и коса по заоблените стени. Малис се бореше, дърпаше ръцете им, но беше слаба. Вкараха горната част на сестра си в пещта и започнаха да бутат останалото. Краката не ритаха. Бяха отпуснати и натежали, с извити нагоре пръсти.

— Никакъв хляб повече за тая — изпъшка Спайт, докато сгъваше крака, който държеше, и го избута покрай ръба на вратичката. Коляното остави парче кожа по металния ръб.

— Ще трябва да я разбият на парчета и да иззидат нова — каза Енви и напъха крака от своята страна.

Спайт сграбчи дръжката на вратичката и я затръшна.

— Дай още дърва — каза Енви и се отпусна на пода. — Искам да се опече. Смърдеше като Бездната!

— Чудя се какво сбъркахме.

— Не знам, но това ни казва едно нещо.

— Какво?

— Ти и аз, Спайт. Не бива никога да се опитваме да се убием една-друга. Ако една от нас го направи, мисля, че ще е смърт завинаги.

Спайт я изгледа мълчаливо, а после отиде да вземе дърва.

— Няма да се върне от това, нали?

— Не. Разбира се, че не.

— Защото ако се върне, ще сме наистина в беда.

— Хвърли малко дърва в самата пещ, и онези разпалки там.

— Не. Не искам да отварям отново вратата, Енви. Да не скочи навън.

— Права си. Пълним само отдолу тогава. Много и много.

— Нали това правя! Защо не ми помогнеш, вместо да си седиш и да заповядваш като някоя шибана кралица!

Енви се изкикоти и неволно се огледа гузно, макар и само за миг. После тръгна да донесе още дърва.

В пещта Малис изгаряше.

Ринт помнеше сестра си като дете, мършаво същество с ожулени колене и вечно мръсно лице. Като че ли все се катереше по нещо: дървета, скали и хълмове, и обичаше да седне някъде високо над селото, очите ѝ да обхождат хоризонта или да гледат хората долу. Миговете ѝ на гняв идваха, когато станеше време Ринт да я намери и да я върне у дома, за ядене или къпане. Плюеше, драскаше и хапеше като диво животно, а после, след като най-сетне задържеше ръцете ѝ до хълбоците в здрава прегръдка и я вдигнеше от земята, за да я понесе към къщата, хлипаше все едно, че смъртта е дошла да я вземе.

Той търпеливо понасяше дращенето и мятането, както се полага на брат, който, макар и млад, все пак е по-голям, и винаги внимаваше за усмивките и шегите на другите в селото, когато минаваше покрай тях със сестра си на ръце. Смяташе, че им е весело и дори че изпитват съчувствие. Отказваше да мисли, че го правят с присмех, с презрение или подигравка. Но от време на време беше засичал по някоя физиономия и се беше чудил. Някои хора изпитваха удоволствие от неприятностите на други: това като че ли компенсираше несгодите в собствения им живот.

Нямаше никаква причина да мисли за тези неща сега, докато поглеждаше сестра си, освен може би начина, по който тя оглеждаше строяващите се долу Домашни мечове. На лицето ѝ се бе изписало същото изражение, което бе виждал преди много години. Ринт помисли за дъщерята, която растеше в утробата ѝ, и го жегна дълбока болка. Казваха, че душата идвала при детето едва в първите мигове след раждането, когато светът се открива пред ококорените му мигащи очи и дробовете за първи път се изпълват с дъх, и в този дъх беше душата, нахлуваше вътре, за да вземе онова, което е създадено за нея. През времето преди всичко това, докато съсъдът все още е затворен в тялото на майката, душата се рее наблизо. Сега си я представи: надвиснала високо над тях, гледа отгоре със сдържаното изражение на момиче, със странна твърдост в очите и загадъчна стена зад тях.

Изведнъж любовта към сестра му почти го съкруши и за миг се почувства изкусен да я отвлече от всичко, което предстоеше. Може би безтелесната душа на детето усещаше риска, ужасната опасност, която ги очакваше, и му викаше с глас, смътен като вятъра, който го пронизваше, и се беше прокраднала покрай личните му болки и рани.

Извърна очи и огледа спътниците си. Виле, мълчалив и изгърбил рамене — имало беше един младеж, на когото бе копнял да отдаде сърцето си, но страхът, че ще го отхвърлят, го караше да не издава чувствата си. Младежът беше грънчар, имаше такъв талант с глината, че никой не оспорваше отхвърлянето му на боя и винаги бяха доволни от работата му. Вече беше мъртъв, посечен в селото.

Очите на Ринт подминаха Виле и се спряха за миг на Галак. В дните преди да тръгнат на мисията си Галак беше загубил любовта на поредната млада жена — последният от няколко провала. Галак беше обвинил единствено себе си, както правеше винаги, макар Ринт да не виждаше в него нищо, което да оправдава такова самоосъждане. Беше добър и често пъти твърде щедър, безгрижен към парите и времето си, склонен често да забравя за срещи, които е уговорил с приятелката си, и безнадежден в домашните работи — но всички тези неща проявяваше с едно детинско добродушие и невинност, черти, които, изглежда, ядосваха жените. Когато бяха препуснали за дома Дракони, за да започнат пътуването си на запад, Галак се беше заклел никога повече да не се влюбва. Като го гледаше сега, Ринт се зачуди дали приятелят му не съжалява за тази клетва.

Видя Традж, със зачервеното му лице и войнствено изражение, и двете — неизменни. Ринт не помнеше да го е виждал някога усмихнат, но жена му го обичаше дълбоко и си имаха четири деца. Но сега Традж беше сам в живота си и нямаше обич около него, която да смекчи каменното му присъствие. Седеше на коня като човек, изложен на житейските бури в един суров свят.

Имаше и много други и всеки, към когото погледнеше, напомняше на Ринт за собствения му стоицизъм, когато минаваше през селото със сестра си на ръце. Раните не можеше да се скрият, така че трябваше да се носят, както дете щеше да ги носи, мъчейки се да не заплаче от болката или срама, решено да покаже на всеки друг сила, добре прикриваща уязвимостта му.

Слънцето се беше издигнало високо над тях. Долу, на мъртвото поле отвъд парцелите земеделска земя, тежко снаряжените Домашни мечове седяха неподвижни на покритите си с чулове коне. Някои носеха пики. Други държаха брадви с дълги дръжки или странно извити мечове. Кръглите щитове, стегнати на левите им ръце, бяха черни и без гербове. Бяха над петстотин воини, прецени Ринт.

„Твърде много са. През цялото това време, докато ни нямаше, онзи проклет капитан е градил силите си и се е подготвял за война. Седяхме и ги гледахме, преструвахме се, че не сме впечатлени, и нито веднъж не се вслушахме в предзнаменованията.“

— Не приемаме атаката им — изръмжа Традж. — Раздвояваме се пред тях. Нищо не се променя.

„Но всичко се е променило. Видяхме тези бойни коне. Дори забелязахме впечатляващата им големина. Но нито веднъж не ги видяхме строени в пълно бойно снаряжение. Сега, макар и от толкова далече, само гледката те кара да се чувстваш… смален.“

— Ще танцуваме около тях — продължи Традж, сякаш се опитваше да се самоубеди, — удряме и се оттегляме. Отново и отново. Конете им ще се уморят бързо, както и ездачите им. Виждате ли решетъчните забрала на шлемовете им? Зрението им е ограничено. Няма да чуват заповеди — битката ще кънти в черепите им. Ще се лутат объркани. — Надигна се на стремената. — Леката пехота, стойте назад от настъпа ни — доближавате се само когато влезем в схватка с тях! Влизате и избивате тези, които смъкнем от седлата. Изкормяте или осакатявате конете, ако можете. Разпръсвате се, ако се опитат да атакуват или да ви обкръжат.

„Странен начин да се използва пехота, но разбирам логиката ти, Традж. Нямат пики, а и не са достатъчно освен това. Не и за каре, дори и кухо. Единствената надежда за тях е да влезем в близък бой.“

— Време е — каза Традж.

Ринт се обърна и видя, че сестра му е впила очи в него. Очите ѝ блестяха и той отново видя в лицето ѝ момиченцето, което беше някога. Преди нещата да се развалят, преди ръцете да затреперят пред всичко, което изведнъж бе станало недостижимо. „Качи се на някое дърво, сестричке. Високо над всичко това. Беше права тогава. Вече знам защо толкова се бореше с мен всеки път, когато те дърпах долу, всеки път, когато те носех по улицата, а хората се усмихваха на буйството ти или се смееха на отчаяния ти плач.

Не всички от нас искат да пораснат. Трябваше, да последвам примера ти. Трябваше да остана дете с теб, вкопчено в някой висок клон, докато всички други долу остаряват, остаряват и пропадат толкова безпомощно в бъдещето си.“

Всяко родено дете връщаше своите майка и баща обратно в детството им. Превърнати в символи на носталгия, гледаха ги как тръгват по житейския си път, все по-далече от простотата и блаженството на невежеството. И ако в това гледане бликваха сълзи, то тези сълзи бяха топли и тъгата, която ги съпътстваше, бе някак утешителна за душата, макар и да събуждаше стари болки и стари загуби. Да загубиш дете означаваше да изпиташ непоносима скръб, сякаш е откъсната някаква съдбоносна нишка. Носталгията беше горчиво проклятие, всеки спомен от онова пътуване свършваше с внезапна загуба и носеше неутешима празнота.

Ринт вече я разбираше. И съжаляваше за това с цялото си сърце.

После тя се обърна, хвана юздите в лявата си ръка и извади меча си с дясната. Размърда се на седлото и намести стъпалата си в стремената.

„Когато Ферен търсеше онази вещица, погледът ѝ се вдигна към дърветата. А скрита там горе, както беше знаела сестра ми, Олар Етил гледаше надолу с неразгадаеми очи. Дете, жадно да гледа.

Докато ѝ дадох огъня.

Жените с право се страхуват от нас. О, Ферен…“

Традж даде заповед и тръгнаха надолу по склона.

Айвис загледа спускащите се по склона Погранични мечове.

— Ялад! Сигнал за клин!

Остана пред бойците си, заслушан, докато се престрояваха в новата формация. Конски копита затътнаха по здраво утъпканата пръст на мъртвото поле. Прах се завихри покрай Айвис на тънки облаци, изгодна посока на вятъра, поне за началото.

— Централна линия, отстъп дясно — ляво!

Гласове зад него зареваха думите „дясно“ и „ляво“ до самото ядро на клиновата формация. Само тази заповед даде на Домашните мечове всичко, което трябваше да знаят за първоначалния сблъсък.

Пограничните мечове се изсипаха над първата каменна стена и забавиха, за да дадат време на леката си пехота да направи същото. Айвис видя как изостанаха назад и кимна леко на себе си. Нямаше да са особено полезни, докато не се изгубеше цялата инерция. За тяхно съжаление, смяташе да не губи устрем от началото на битката до самия ѝ край.

Изруга тихо лорд Драконъс. Трябваше да е тук и да командва първото пускане на кръв за своите Домашни мечове. А сега всички заповеди — от които зависеше животът на толкова много хора — щяха да идват от един низш капитан, на когото войната бе дошла до гуша още преди десетилетия. „Единственото в моя полза е, че съм виждал всичко това преди, десетки пъти. А единственото против мен е същото шибано нещо.“ Затегна каишката на шлема си и обърна коня.

Клинът беше строен пред него: връх от трима елитни бойци точно срещу него, водещата линия изпъната рязко назад, по двайсет от всяка страна, за да оформят обърнато V.

— Домашни мечове! Не аз поисках този спор. Нямаме причина да мразим нашия враг. Не надвивайте своята скръб в това, което предстои, но я оставете настрана с честна клетва да се върнете към нея в дните, месеците и годините напред. Това е войнишкото бреме. Значи, вярвам, че всички сте се изпикали преди да яхнете — ако видя един боец подмокрен на седлото, ще има бой с камшици! — Чу смях и се намръщи. — Мислите, че се шегувам ли? Казвал съм го преди, но изглежда трябва да го чуете отново. В Домашните мечове на дом Дракони ще ви се казва кога да ядете, кога да пиете, кога да спите, кога да ставате, кога да серете, кога да пикаете, кога да шибате и кога да убивате. Е, всичко това сте го правили по заповеди, освен последното, и последното вече дойде. Време е да убивате.

Приближи се на стъпка към тях, после — на две.

— Бих искал да съм с вас за това. Ако нашият лорд беше тук, щях да съм в челото на този клин и всички вие знаете това. Но той не е тук, така че командването пада на мен. Левият фланг, оголете щитовете!

Войниците на левия фланг на клина оставиха оръжията си и разкъсаха тънкия пласт боядисана плъст, покриваща щитовете им, оголвайки лъскавото бяло отдолу.

— Отредни сержанти и ефрейтори, дръжте под око флаговете на склона на крепостта! А ако не можете да видите тях, към кулите на портата. През цялото време ще виждате два флага на всеки пилон. Два флага на белия пилон, два флага на черния пилон…

Нечий вик го прекъсна.

— Извинявай, капитане! Но ако вече не знаем всичко това, заслужаваме да ни насекат!

Айвис се почувства като глупак и замълча.

— Добре. Аз съм един старец и искам да се тормозя, Бездната да ни вземе всички.

Смях отвърна на думите му.

— Сър! Моля, отдръпнете се настрана!

Айвис се намръщи, свърна наляво и подкара покрай крилото, вперил поглед напред.

Докато минаваше, чуваше гласове:

— Сър, пропуснах оная заповед за шибането!

— Аз ще се погрижа за тебе, Шантер!

— За това ще трябва заповед, Бруск, на върха на меча.

— Чакай! Добре ли чух, Шантер изпълнява заповед?

А щом ги подмина, кимна на себе си. Беше чувал всичко това преди, хиляда аромата, но винаги един и същи вкус. Късаше му сърцето, докато слушаше всичкия този живот, напиращ през усилващата се възбуда, която идваше в миговете преди битката. Всяка шега, всеки глас, извисен в грубо бърборене, блестеше като златен флаг в черна гора и правеше толкова по-непоносимо всичко, което предстоеше.

Щом стигна до склона и поста с флаговете, спря и отново се обърна към бойното поле.

Пограничните мечове се събираха в другия край на полето. Строиха се в неравна редица, някои приготвили за бой пиките, други извадили дългите си мечове. Прахта, която се беше понесла над полето, вече почти се беше махнала и чистият въздух между двете войски трептеше като вода в дневната горещина.

Последната подробност беше неприятна, тъй като предвещаваше обезводняване и припадъци от топлината за тежко бронираните му мъже и жени. Но пък ако битката продължеше прекалено дълго, всичко бездруго щеше да е загубено.

— Сигналист!

— Сър!

— Свири настъпление.

— Слушам, сър!

След няколко мига клинът тръгна напред, ходом, после премина в тръс.

Врагът вече бе толкова ангажиран, колкото и Домашните мечове. С каменните зидове на полето зад тях отстъплението бе невъзможно. Тръгнаха напред.

Вляво на двете сили се издигаха двете знамена. Едното се беше разхлабило в пръстта и се бе наклонило и подпряло на дръжката на другото. Не можа да разбере кое кое е — прахта вече скриваше и двете. А когато земята започна да се тресе и Домашните мечове преминаха в галоп, двете бойни знамена паднаха на земята. Айвис се намръщи, като видя това, но далечните викове на Пограничните мечове го накараха да се обърне.

Сандалат гледаше с широко отворени очи как двете армии се понесоха устремно напред, за да се сблъскат.

Вент ругаеше тихо до нея. Беше ѝ казал, че врагът е войска на Пограничните мечове и че причината за битката е неизвестна.

Клинообразният строй на препускащите в галоп Домашни мечове се развърна в движение, като центърът забави, а крилата се разтвориха и се изпънаха широко настрани. Срещу тях, наполовина скрита от усилващата се прах, вражеската линия сякаш се огъна.

Редицата на тежката конница беше буквално равна, само с по трима конници в дълбочина. Удариха вражеските сили и Сандалат зяпна, като видя изхвърлени във въздуха коне и ритащи крака, а на някои места ездачите на Пограничните мечове сякаш изчезнаха под копитата на бойните коне. Вдигналата се прах порозовя над линията на сблъсъка. След няколко мига целият сблъсък се скри в прахта и до тях достигаше само трясъкът и грохотът на боя.

Зърна за миг бели щитове отляво, черни от дясната страна, но и те скоро изчезнаха. Долу на склона и отдясно видя капитан Айвис и пилоните със сигналните флагове от двете му страни — но тези флагове не се бяха променили от самото начало на атаката. Видя същите флагове на наклонените под ъгъл метални пръти, поставени над кулите на портата. Нямаше и следа от паника, а сигналистите стояха неподвижни на постовете си.

„Това ли е всъщност?“

Клинообразният строй на тежката конница, толкова съблазнителен за по-леките Погранични мечове, изведнъж бе престанал да съществува и преди да са успели да реагират на мълниеносното престрояване, двете линии коне и войници се сблъскаха.

Точно пред Ринт имаше един Домашен меч, загърнат в кожената броня над металната ризница и със спуснато забрало, което го превръщаше в нещо безлико. Видя как пиката му се вдигна, за да прониже коня му през шията, а Домашният меч я пусна и вдигна щита си, за да поеме забиването на меча на Ринт. Оръжието издрънча в медния обков на дървото под черната плъст и отскочи. Конят се олюля под него, след което се наклони на една страна.

Ринт се помъчи да скочи, но животното затисна десния му крак. Разкъсваща болка последва изтръгването на бедрената кост от ставата. Крясъкът буквално раздра гърлото му.

Домашният меч го беше подминал, но зад него се появи друг, жена, ако се съдеше по дългата коса, развяла се изпод ръба на шлема ѝ. Пиката ѝ заби надолу и го прониза точно под лявата ключица. Тежкото желязно острие изстърга в костта, върхът му проби и застърга по долната страна на раменната му кост. След това се изтръгна, щом жената продължи напред.

Ринт се помъчи да вдигне меча си, за да замахне по краката на коня.

Вместо това едно копито замахна надолу и стъпи на гърлото му. Последва миг на непоносима тежест, а след това копитото се вдигна, натресе се в челюстта му и замина.

Той зяпна пълното с прах небе. По някакъв невъзможен начин въздух се вмъкна през разбитото гърло и изпълни дробовете му. Страната на врата му запулсира като юмрук под кожата.

„Наистина беше бързо.“

Смъртта беше на ръка разстояние, но нещо все още го задържаше. Помъчи се да внесе ред в мислите си, да разбере какво го задържа тук, легнал на земята в собствената си кръв. Никога не се беше чувствал толкова студен, толкова натежал и толкова слаб.

Опита се да извърне глава, да погледне към сестра си, но нищо не ставаше. Тогава осъзна, че не може да усети тялото си освен онази огромна тежест, която го затискаше. Звуците от битката заглъхваха или може би слухът му угасваше.

„Победени сме. Колко лесно, и Пограничните мечове вече ги няма. Искам вече да умра. Искам да си отида.“

Примижа към небето и ето, че най-сетне видя дървото… Откъде беше дошло, как го беше пропуснал тук, на това поле, бяха въпроси, на които не можеше да отговори, ала видя летния вятър в клоните, лъхащ между прашните зелени листа. А високо там, на един клон, седеше сестра му, млада и буйна, и не искаше да слезе.

Трябваше да отиде и да я свали, отново. Винаги ставаше така и това го ядосваше. Но нямаше да го покаже, защото чуваше смеха на хората, докато му подхвърляха съвети.

Стана и започна да се катери. Беше лесно. Винаги беше лесно, защото това дърво беше направено за катерене. Изкашля прахта, избърса очи веднъж, и още веднъж, а гърдите го заболяха, докато се бореше за всеки дъх. Все едно. Тя беше все по-близо.

Най-сетне се качи до нея и запълзя по клона. Но когато погледна, за да ѝ се скара, че го е принудила да се качи и да я свали, видя, че Ферен е изчезнала, а на нейно място седи Олар Етил.

Вещицата беше ужасно изгоряла, кожата ѝ се белеше и оголваше подпухнало червено месо. Седеше изгърбена и се поклащаше, а очите ѝ, когато ги обърна към него, блещукаха сякаш все още таяха пламъците, които ѝ бяха причинили това.

Протегна към него почернялата си длан.

— Не се бой — каза му. — Време е. Заклех се да те поздравя на този ден, Ринт, а аз винаги спазвам клетвите си.

— Не — отвърна той. — Време е да си ида у дома. Вечерята е готова.

— Ринт от Пограничните мечове, тайст дете на Нощта, прощавам ти за това, което ми направи.

А той усети, че плаче.

Ръката ѝ увисна пред него подканяща.

— Не е трудно това опрощение, когато разбереш някои неща. Самата дума благославя и двете страни. Хайде, ела при мен.

— Къде е Ферен?

— Не е далече.

— Къде е дъщеря ѝ?

— Не е далече.

— Искам да ида при тях.

— Ринт, това е голямо дърво.

Той хвана ръката ѝ, усети как се разпадна на пепел в дланта му, но онова, което остана, бе достатъчно силно, за да се задържи.

„Няма да падна. Значи всичко е наред.

Вече никога няма да падна.“

Звуците от битката леко позаглъхнаха и нещо закипя зад пелената от прах. Сандалат видя десетки бели щитове да се появяват от едната страна, а после черни щитове на другия фланг, всички идваха насам и след малко тези щитове станаха стотици.

— О! — извика тя. — Свърши ли?

— Не мога да кажа, заложник — призна Вент. — Стори ми се ужасно бързо. — Избърса отново очите си.

— Вент, съжалявам за конете, и от двете страни.

— И аз, заложник. Бездната знае, заслужават по-добро.

Флаговете вече се сменяха и Домашните мечове се оттегляха в бавен тръс. Видя, че някои се олюляват на седлата, а с тях се връщаха и няколко коня без ездачи. Войниците започнаха да се престрояват, обръщаха и оформяха равна линия, докато неколцина продължиха назад към крепостта — ранени мъже и жени, които не можеха да се бият повече този ден.

Вятърът надигна прахта и я понесе над бойното поле и този път тя видя стотиците паднали, разпръснати по земята чак до далечната каменна стена. Лежаха на купчини, някои кипяха от ранени войници и ранени животни, но дори между куповете нямаше чист терен. Изведнъж ѝ призля и Сандалат се пресегна към един от зъбците, за да не падне.

— Бездната да ни вземе — промърмори Вент. — Това беше жестоко. Вижте, подгониха и пешаците. Ако не беше онази стена, никой от тях нямаше да се спаси.

Може би около триста конници бяха отстъпили зад стената и сега се събираха на най-близкото поле угар. Сандалат поклати глава.

— Къде са останалите?

— Мъртви или умиращи, заложник.

— Но… стана почти мигновено!

— По-дълго, отколкото може би си мислите — рече той. — Но по-бързо, отколкото човек би си помислил, че е нормално, признавам.

— Свърши ли?

— Най-вероятно според мен. Нямат достатъчно хора, за да предприемат втора атака. Виждам само двайсетина паднали Домашни мечове. — Вент посочи към новите флагове. — Капитанът ги призовава всички да се оттеглят, а онзи, по-високият флаг, обявява напускане на самото бойно поле, което означава, че двете страни могат да се изтеглят, за да се погрижат за ранените си.

— Няма ли да се бият още?

— Заложник, всеки, който напусне бойно поле, навлиза в земя на блата, тресавище, в което затъват до коленете. Нямат волята да продължат да се бият, нито силата. В умора и в мълчание ще събират телата на падналите си другари, ще търсят приятели и близки. Ще се обзаложа, че капитанът ще им предложи лечителите и резачите си веднага, щом се погрижат за нашите… може би утре.

— А Пограничните мечове ще ги приемат ли?

Той сви рамене.

— Не мога да кажа, след като не знаем защо са тръгнали срещу нас.

Тя огледа полето и няколкото фигури, които вече обикаляха между мъртвите.

— Изглежда такова напразно хабене на живот.

— Войната е вик срещу безсмислието, но ехото му никога не трае дълго.

Тя помисли над думите му и потръпна от студа в тях.

— Ще има ранени животни — каза Вент.

— Разбира се. Хайде да слизаме тогава.

Старшият на конюшните поведе надолу по стълбата. Сандалат го последва. Щом стигна до него на площадката долу, се приближи до затворената врата. След миг ахна.

— Вент!

— Заложник?

— Някой крачи зад това!

Той се доближи. После поклати глава.

— Не чувам нищо.

— Не — отвърна тя. — Не сега. Но когато се приближих… чух стъпки. Тежки, тътрещи се.

Вент се поколеба, а после посегна към резето. Опита се да го вдигне и не успя. Отстъпи назад и вдигна рамене.

— Съжалявам, заложник. Може да сте си въобразили. Тежки, казвате? Значи не са момичетата.

Тя помисли.

— Не. Тежки бяха.

— Само лорд Драконъс има ключа за тази стая, заложник. Имаше прах на резето, а това е единственият вход — можете сама да го видите. Стените на стаята тук са от камък, а помещението зад нея няма капак в тавана. И никакви прозорци, разбира се.

— Знам. Да, може би съм си го въобразила. Майка винаги казваше, че съм склонна да си измислям. Хайде да продължим. Не ми харесва това място.

Изпълзя от безкрайната бездна и отвори очи.

Над нея стоеше Домашен меч, сбръчканото му лице надвисна над нейното. Видя го как вдигна лявата си ръка и дланта се отпусна на челото ѝ. Беше топла, но груба и мазолеста. Трябваше да изпита отвращение от този допир, но не можа. Небето над него беше премрежено от тънки облаци.

— Можеш ли да ме чуеш? — попита мъжът. — Аз съм капитан Айвис. Приятелите ти… напуснаха. Оставиха ранените си на нас. Не си представях, че поражението ще им се стори толкова горчиво, за да ви изоставят така. — Извърна за миг поглед, след което отново я погледна с присвити очи. — Изпаднала си в безсъзнание от удара, но иначе не изглеждаш ранена. Събрахме няколко коня на Пограничните мечове. Когато се почувстваш, че можеш да яздиш, ще те пратим при хората ти. Но трябва да знам защо ни нападнахте?

Въпросът ѝ се стори нелеп — твърде нелеп, за да му отговаря дори.

Капитанът се намръщи.

— Как се казваш?

Помисли да му откаже отговор, но като че ли нямаше смисъл.

— Лаханис.

— Добре. Млада си. Твърде млада, за да е твоя тази война.

— Беше моя! — изсъска тя. Пресегна се и избута ръката му от челото си. — Вие нападнахте селата ни, избихте всички! Проследихме следата ви… заловихме ви!

— Лаханис, не сме направили такова нещо. — Погледа я мълчаливо, а после изруга тихо и се обърна към някого извън полезрението ѝ. — Трябваше да ги прогоня онези от легиона. И да се сетя защо лагеруват толкова близо до нас.

— За да понесем вината за онова клане ли, сър?

— Ефрейтор, знам, че се беше наострил в нощта на убийствата. Къде се дява мозъкът ти тогава, когато си с мен?

— Де да знам, сър.

Айвис погледна Лаханис в очите.

— Чуй ме. Подвели са ви. Ако бях излязъл да поговоря с командирите ви…

— Щяха да ви посекат, преди да сте казали и една дума — прекъсна го тя. — Приказки не ни интересуваха.

— Знамето ви ми го каза. Глупаво!

Тя трепна.

— Нямах предвид теб. Слушай, Лаханис. Иди при своите, при оцелелите. Казваш, че сте ни проследили дотук. Вярно ли е това, или се върнахте?

— Върнахме се, сър. Дори се надявахме да стигнем до крепостта преди вие да сте се върнали от последното село, което опожарихте.

— Бездната да ме вземе, кой ви командваше?

Тя поклати глава.

— Никой всъщност. Традж, предполагам. Той викаше най-силно. Може би Ринт.

— Ринт? — Айвис изведнъж се изправи и се огледа. — Вент! Ела тука, бегом!

Лаханис се надигна с усилие. Лежеше на нар в двора на крепостта. Имаше други ранени, но както бяха завити с одеяла, не можеше да се разбере кои са Погранични и кои Домашни мечове. Тилът ѝ беше натъртен. Вратът ѝ беше схванат и пулсираше от болка.

— Капитане? — попита третият мъж, след като дойде при тях. — Имам ранени коне…

— Как се казваха Пограничните мечове, които тръгнаха с лорд Драконъс?

Мъжът примига.

— Сър? Ами, не мога да си спомня, честно.

Лаханис се хвана за главата и заговори:

— Ринт, Ферен, Виле и Галак. Всички се върнаха при нас. Казаха, че вашият лорд ги пратил обратно.

— Защо? Кога?

Лаханис сви рамене.

— Наскоро. Не знам защо.

Айвис се потърка по тила, загледан към портата.

— Сър, конете…

— Върви, старши коняр. Ефрейтор Ялад.

— Сър?

— Погрижи се за Лаханис и ѝ избери кон за езда. Отивам в кабинета си да напиша писмо — да не тръгва, докато не се върна с него. Лаханис, ще занесеш ли поне писмото ми до вашите?

Тя кимна.

— А вярваш ли ми?

— Бях в едно от селата — каза тя. — Видях вашите знамена. Но нито един войник не беше снаряжен като вашите и никой не яздеше боен кон, нито използваха извити мечове. Сър, не ни избихте вие.

За миг ѝ се стори, че мъжът ще заплаче.

— Направих го сега.

Обърна се и закрачи колебливо, изгърбил рамене.

Младият ефрейтор клекна до нея.

— Гладна ли си? Жадна?

— Просто ми доведи кон.

Но той не помръдна.

— Капитанът е малко… бавен с писането. Има време, Пограничен меч. Е?

Тя вдигна рамене.

— Вода, тогава.

Щом тръгна, тя затвори очи. „Аз бях тази, която послушаха всички. Видях знамената. Всички виждахме дирята. Но бях аз. Не ни изби ти, капитане. Аз бях.“

Бяха взели оръжията ѝ — дори ножа ѝ за хранене го нямаше в кожената кания. Ако имаше оръжие подръка, щеше да сложи край на живота си.

„Но не. Ще занеса писмото на капитана. След това, пред моите, ще си прережа гърлото. Ще им дам да проклинат моето име.“ Видя, че ефрейторът се връща с мях. Щом го взе, тя каза:

— Хайде, доведи ми кон.

Седем тежко натоварени фургона, всеки теглен от впряг волове, бяха тръгнали от Ковачница Хуст на юг към граничните земи, където чакаше лагерът на легиона Хуст. Движеха се бавно и спираха понякога, щом се счупеше ос или паднеше обръчът на някое колело по грубата каменна настилка на пътя.

Галар Барас, който носеше заповедта на лорда си, призоваващ Хуст на война, догони кервана на половин ден път от лагера. Беше яздил усилено и конят му беше уморен, а след натрапчивата самота на пътуването му дотук се зарадва на компанията от колари, фургонджии, дърводелци, ковачи, готвачи и пазачи, много от които познаваше от селището на Ковачницата, където беше роден и отраснал. При все това срещата беше унила. Новината за избиването на сватбата бе надвиснала като плащаница над всички. За мнозина, знаеше той, не толкова внезапната смърт на лорд Джаен и дъщеря му беше отрезвила кервана и правеше разговорите редки и приглушени, а по-скоро това, което убийствата предвещаваха.

Войната се беше върнала в Куралд Галайн. Този път обаче врагът не идваше извън границите на кралството. Галар не можеше да си въобрази как действа умът на един тайст в миговете, довели до това да убие друг тайст. За него самия беше трудно да помисли за който и да е тайст като за нещо друго освен събрат. И все пак вече като че ли всяко лице, с познатата външност и черти, сякаш беше маска и зад някои от тези маски дебнеше враг, чужд и с чужди мисли.

Нямаше нищо явно, което да опрости това различаване на приятел или враг. Нито тебеширенобялата кожа и кокалестото тяло на форулканите, нито дивашкото зверство на джелеките. Разбира се, винаги беше имало разбойници и други престъпници, за които грабежът на сънародници беше професия, но пък Галар и тях не разбираше. Такива глупаци се лишаваха от доверие и живееха в самота и страх. Дори сред самите тях братството, доколкото съществуваше, гъмжеше от предателство и коварство. Съществуването на един доживотен престъпник беше жалко, колкото и богатство да можеше да натрупа и колкото и сила да можеше да притежава.

В свят, опразнен от добродетели, всички неща се превръщаха в пороци, включително богатството и дори семейството, и всеки ден идваше по-мрачен от предишния.

„Тази война ще отприщи престъпника у всеки от нас, опасявам се.“

Докато яздеше с кервана, усещаше бъдещето, просмукано у всеки един, гъсто и задушаващо, под тежки небеса, които можеше никога повече да не просветнат.

Този последен ден от пътуването сякаш се подигра с всичко това с ведро синьото си небе и топлия вятър, дошъл от юг.

По ниските хълмове от двете страни на пътя личаха белезите от стари мини, от които надолу лъкатушеха черни пътища. А тук-там можеше да се видят стари корита, изкопани преди столетия, където се бе утаявала мръсна вода и бе оставила сиви отровни пясъци. Галар виждаше останките от дървени съоръжения: сгради и подпори, скелета и рампи, но горите, загръщали някога тези хълмове и широките плитки долини около тях, отдавна ги нямаше.

Във всяка гледка на опустошение може да се намерят завещания, но колкото и да се мъчеше Галар да улови само онези, които водеха до триумф, дори самото вкопчване в тях режеше до кокала.

Яздеше в челото на колоната, за да избегне прахта. Предаването на меча на лорд Аномандър от Хенаралд и благославянето, което се беше — или не беше — случило в Залата на Нощта, все още го гнетеше и Галар трябваше само да погледне бегло ръката си, стиснала юздите, и да види абаносовия цвят на кожата си, за да си спомни за онзи миг. Всеки път, щом си спомнеше за онзи съдбовен ден в Цитаделата, неволно поклащаше глава — понякога с удивление, но по-често с неверие. Всяка изречена дума сякаш грееше като огън — дори думите, които самият Галар беше изрекъл, бяха останали като заклинания или фрагменти, измъкнати от някоя объркана поема, които всички с него по някакъв начин споделяха.

Ако това беше от придобивките, когато човек застане в присъствието на божество, то Галар Барас най-сетне разбираше отплатата на вярата. В онези замайващи думи, натежали от смисъл, в онези изповеди и безсилия, в загадките и яростите, беше имало някаква плашеща мощ. В такива моменти, осъзнаваше той, думите може да бъдат променени, прекършени, пресътворени и изкривени отново.

Не можеше да си представи състоянието на лорд Аномандър сега: провъзгласеният защитник и Първи син на Майка Тъма, който въпреки целия си статут и власт не бе могъл да предотврати касапницата. А сега, според мълвата, се беше скарал със своя брат, Андарист, и това беше пробив невъобразим само допреди месец.

Когато пристигнеше в лагера, Галар щеше да застане пред командир Торас Редоун и да огласи призива за война на лорд Хенаралд. Легионът Хуст щеше да тръгне на север към Карканас. Щом стигнеше там, Торас Редоун щеше да коленичи пред лорд Аномандър и да врече легиона във вярна служба, в името на Майка Тъма. И тогава, може би в края на зимата, оръжията щяха да отприщят своя глас на ужас срещу легиона на Урусандер.

Галар Барас знаеше какъв ще е изходът от един такъв сблъсък, но се чудеше какъв ще е вкусът на победата. „Бъдещето, което виждам, ще е непоносимо горчиво. Майко Тъма, твоят Първи син те моли само за едно. С думата си ти можеш да повелиш Урусандер да коленичи пред теб и така да сложиш край на тази война, преди наистина да е започнала. Заедно Урусандер и Аномандър могат да заловят убийците и да въздадат справедливост. Можем да ги назовем престъпници и с това да опазим света, който познаваме.“

Но част от него, с изменнически с яснотата си глас, се чудеше дали светът, който познават, всъщност си струва.

„Тя ще ме погледне в очите и отново ще видя истината в тях. Трезва или пияна, страстта ѝ ме съкрушава. Отстъпвам отслабен, в заблуда и измяна. Превръщам клетвите в подигравка, макар и да копнея да ги изрека за себе си, и намирам искрения им отговор върнат към мен, в тази непостоянна жена с непостоянната ѝ любов. Много глупаци има на света и трябва да се броя за един от тях.“

Кой можеше да бъде праведен сред всичките провали, сред това гъмжило от недъзи, криещи се зад всяка позната маска? А тази заблуда, че умът на грешника, на престъпника, е чужд ум, с чужди и пагубни усещания? „Всички до един сме измамници. Виждам доказателството за това в самия себе си. Уж копнея за, и дори настоявам за добродетели у другите — в името на разум и благоприличие, — а съм жертва на собствените си пороци и искам да избегна жилото на благоразумието и да превърна благоприличието в нищо повече от външна фасада.

А вече се боя, че не съм необикновен, нито съм прокълнат в някакъв особен лабиринт, създаден от самия мен. Боя се, че всички ние сме едни и същи, жадни да превърнем в чужденци най-лошото в самите нас и с тази поза да вдигнем високо знамената на доброто срещу някое чуждо зло.

Но вижте как те се крепят едно друго и само в противопоставянето си продължават да стоят. Паянтова постройка е това, несъмнено. Така че правя маски от най-лошото в мен и ги хвърлям по лицата на враговете си, и съм готов да избия всичко, което презирам в самия себе си. Да, с тази кръв, просмукана в земята пред мен, вижте как недъзите ми избуяват в тази плодородна почва.“

Напред, където пътят тръгваше нагоре, за да прехвърли билото, Галар видя постовите кули от двете страни на пътя. Но на високите платформи не стояха стражи. „Лагера ли са вдигнали? Някой друг ли им е донесъл вестта? Торас Редоун, отново ли ще се подминем един друг, за да се проточи до безкрай мъчението на любовта ни?“ Щеше да приеме с охота горчивото отхвърляне и ако само с пресищането можеше да се удави всяка страст, щеше да предпочете никога повече да не се срещнат.

Препусна нагоре по склона.

Знамената на наблюдателните кули си стояха, значи легионът бе тук. Но липсата на стражи издаваше необичаен пробив в дисциплината. Възможно беше пиянството на командира да е станало непоправимо и да е разстроило бойния дух на всички. Но и тази мисъл кънтеше фалшиво. Кой войник на легион Хуст не знаеше слабостта на командира им? И не се ли стараеха те по всякакъв възможен начин да ограничат тази слабост? Нито тя щеше да загуби дотолкова контрол: само чрез него намираше нужната ѝ арогантност, толкова обичайна за най-умните пияници.

Копнееше да я види отново, но прагът на тази среща беше обезпокоителен, и когато изкара коня на билото, устата му бе пресъхнала и нервите изопнати. След като мина между двете кули, по равния участък и после натам, където пътят започваше леко да се спуска към плиткото дъно на долината, пред очите му се показа лагерът. Видя редовете палатки. Видя — с огромно облекчение — няколко фигури, движещи се бавно по улиците и пътеките между ротните карета.

Но нещо не беше наред. Войниците трябваше да се събират за вечерната храна, да се редят на опашки пред готварските палатки. Уличките трябваше да са пълни с хора. Видя другите стражеви постове и никой от тях не беше зает. Странно безмълвие беше обхванало лагера.

Галар Барас пришпори коня си в бърз галоп надолу. Най-сетне видя Торас Редоун. Крачеше по парадния плац и в едната ѝ ръка се полюшваше делва. Недалече от нея стояха няколко войници Хуст, но никой не се доближаваше, макар че погледите на всички бяха приковани в нея.

Докато минаваше между първата редица палатки, Галар видя, че много от тях все още са заети — там, където платнищата бяха вдигнати, зърваше налягали по земята и загърнати в одеяла хора, или проснати по наровете — но никой не се показваше навън, за да го поздрави, нито вдигаше глава при преминаването му. „Поразила ги е болест. Изпарения от клозетния изкоп, смяна на вятъра или нещо под земята, замърсяване на кладенците. Но къде е тогава мръсната миризма? Къде са гърчещите се тела и ужасните стонове?“

Излезе на парадния площад и отново видя Торас Редоун. Тя не показа с нищо, че е чула приближаването му Стъпките ѝ бяха бавни и вдървени. Дръжката на делвата сякаш се беше заплела в пръстите на лявата ѝ ръка. Полюшваше се, все едно е пълна с вино, и той видя, че все още е запушена.

Имаше един войник наблизо. Галар Барас дръпна рязко юздите и викна:

— Ей, ти!

Мъжът се обърна и го зяпна мълчаливо.

— Какво се е случило? Що за болест ви е сполетяла? Защо не се веят флаговете за епидемия?

Мъжът изведнъж се разсмя.

— Бях на пост, сър! Наблюдавах за врагове! — Махна с ръка. — Смяната така и не дойде. Почти бях заспал — но ги видях, знаете ли. Подкараха на изток. Събраха се там и продължиха. Слънцето дори не беше се вдигнало, сър. Дори не беше съмнало.

— Кого? Кого си видял да заминава? Смяната ли? Защо ще го правят?

— Като призраци, сър, в онзи сумрак. Като призраци. — Отново се изсмя и този път Галар Барас видя сълзи в очите му. — Ефрейтор Ранид дойде на бегом. Извади меча си. Не трябваше изобщо да прави това. Никога, никога повече.

„Умът му е разстроен.“ Галар обърна коня си и подкара към командира.

Беше се спряла и стоеше в центъра на площада, с кръг от войници около нея, но на разстояние.

Той мина през кръга и спря пред нея.

— Командире!

Тя вдигна очи към него. Сякаш ѝ беше трудно да го познае.

— Галар съм — каза ѝ той и слезе. — Командире, нося заповед от лорд Хенаралд…

— Много късно — рече тя и вдигна делвата. — Той ми я остави. Дар на сбогуване. Не мислех, че може да е толкова… отзивчив. Галар, мъжът ми не е тук, но ти си, с черната кожа и всичко, тъй че трябва да стигнеш. — Изведнъж седна, отпуши делвата и я надигна. — Ела и пий с мен, скъпи любовнико. Трезва съм от разсъмване, тъй че беше дълъг ден.

Той се приближи, а после се спря и погледна войниците. Наблюдаваха мълчаливо. Една се обърна, падна на колене и вдигна ръце към лицето си.

— Галар — каза Торас Редоун. — Ще пиеш с мен, нали? Нека отпразнуваме мира.

— Мир ли, командире? Нося вест за война.

— О! Боя се, че тя свърши. Нима не чуваш колко сме мирни? Никаква врява и глъч, никакви дърдорещи гласове на глупци, които не спират да бъбрят, макар да нямат нищо ценно, което да кажат. Никога ли не си забелязвал това? Устите, толкова забързани, че превръщат в мъртво семе всяка дума, хвърлена след тях в безплодна земя, но те все бързат… и виждаш в очите им някакво отчаяние, с което копнеят за вещ градинар, но дарбата не ги намира и никога не ще ги намери, и те, разбира се, го знаят.

— Командире, какво се е случило тук?

Тя повдигна вежди.

— О, нощ на прозрение, какво. Ейл и вино, но ти знаеш как сънят след това не дава много отдих. Защо, чудя се, боговете на този свят превърнаха всеки приятен навик в отрова? Тези богове, според мен, нищо не разбират от радост. Превръщат удоволствието в нещо зло. Не искай от мен да почитам такива отвратителни говна, Галар Барас. Техният рай е пустиня. В такова място трябва да благославяме слънцето, да не жадуваме за вода и да наричаме приятел пъкления зной. Виждам пясъците, затрупани с овъглени останки на души, но те поне бяха чисти, нали? — Усмивката ѝ бе ужасна. — Ела, седни до мен, любовнико. Да пием за мира.

Озадачен и неразбиращ нищо, но толкова съкрушен, че не можеше дори да изпита срам или вина всеки път, щом го наречеше „любовник“, той пристъпи към нея.

Торас Редоун се олюля и размаха делвата.

— Елате всички, мои приятели! Една последна глътка за легиона Хуст! А после ще свършим и можем да идем в онази пустиня, и да поздравим онези богове с намръщени лица! Ще превърнем пуританската им нищета в добродетел и ще я означим с най-святата от всички думи! А коя дума би могла да е тя? Ами, страдание.

Вдигна делвата, за да пие.

Някой извика предупредително. Галар Барас извади мигновено меча си и оръжието изпищя. Острието замахна и удари делвата. Пръснаха се парчета глина. Виното изригна като кръв от счупен череп.

От всички страни мечовете Хуст се пробудиха. От всяка палатка, от всяка ножница, мечовете завиха.

Галар Барас се олюля, пусна оръжието си и запуши ушите си с ръце. Но звукът беше вътре в него, виеше през костите му и дращеше с нокти в ума му. Усети, че се изтръгва откъснат от тялото си и е запокитен в небето, пометен от виковете и усилващите се писъци. През сълзи видя как дървени ножници се пръскат на коланите на войниците наоколо, как мъже и жени падат или залитат, как отварят устите си, за да се влеят гласовете им във виещия хор.

„Отрова. Всички са мъртви.

Торас…“

Беше паднала на четири крака, вадеше парчета прогизнала с вино глина, тикаше ги в устата си, кашляше и се давеше… а Галар се видя как кръжи високо над нея. Видя как първият от фургоните започна да се спуска от билото, но воловете рухваха в яремите си, мятаха се, ритаха, а предните колела на първия фургон рязко завиха на една страна и след това фургонът се преобърна и разсипа дървените сандъци на долницата.

Видя как се пръснаха тези сандъци и как се показа от тях последният дар на Хуст Хенаралд за легиона Хуст — ризници от същото желязо и шлемове, и наколенници. Бронята отвръщаше на вика на оръжията в долината. Коларите бяха по земята и кръв шуртеше от носовете, ушите и очите им.

А воят продължаваше да се усилва. Раздираше палатките в лагера и късаше въжетата. В стоборите, далече в западния край, конете разбиха оградите и побягнаха в ужас.

Галар беше опърпано хвърчило, понесено от вихъра на тези ужасяващи гласове.

„Ефрейтор Ранид дойде на бегом. Извади меча си. Не трябваше изобщо да прави това.“

Воят секна внезапно. Галар полетя надолу и в мига, в който рухна на земята, мракът го погълна.

„Никога, никога повече.“

20

Ендест Силан изглеждаше стар — сякаш младостта му бе откъсната, за да се покаже отдолу същество, състарено от скръб. Неведнъж Райз Херат беше виждал лица, оголени от удара на загубата, и всеки път се чудеше дали страданието просто не чака под кожата, прикрито от маска, поставена с надежда или с онова суеверно отчаяние, което си въобразява, че една усмивка е достатъчно здрав щит срещу световните несгоди. Тези маски, носени ежедневно в низ от добре усвоени изражения, настояващи за цивилизованост, винаги се оказваха слаби защитници на душата и да гледаш пропукването им, жалкото им отстъпване пред канонадата от чувства, беше и унизително, и ужасно.

Младият жрец бе дошъл до вратата му като просяк, сплел пръсти пред чатала си, и пръстите се извиваха все едно държеше в шепите си змийчета. В очите му имаше отчаяна молба, но дори тя беше от онези, които не очакват щедрост. Как може човек да помогне на просяк, който не вижда спасение в една монета или в храна, или в топло легло за нощта?

Райз се беше отдръпнал от вратата в покана и Ендест се беше промушил покрай него; движеше се като поразен от гъмжило болести, неподвластни на никакъв лек. Седна до огъня, без да каже нищо, и загледа пръстите си, които продължиха да мърдат. И си остана така.

След малко историкът се покашля.

— Имам греяно вино, жрецо.

Ендест поклати глава и най-после заговори:

— Затварям очите си да спя и срещам същия ужасен сън, сякаш просто ме чака.

— А, наистина неприятно. Може би отвара, която да те замае, ще помогне?

Ендест Силан го погледна със зачервени очи и отново заби поглед надолу.

— Нямам никаква сигурност, историко. Това е последствието от съня, проклятието му над будността ми — дори сега съм изтерзан и затова търся увереност.

— Отпусни ръката си на камък, жрецо. Усети познатата грапавина на дърво или хладния хълбок на глинен съд. Нито едно от тези неща не е несигурно. Но ако държиш да гледаш нас, крехките същества, които се движим из този свят, боя се, че наистина сме ефимерни.

Ръцете на Ендест се свиха в юмруци в скута му и кокалчетата на пръстите побеляха, но той все още не вдигаше глава.

— Подиграваш ли ми се?

— Не. Виждам бремето на проклятие на теб, жрецо, толкова сигурно, колкото над всеки от нас. Затваряш очи и се ужасяваш от чакащия те сън. Докато аз тук крача из стаята си и копнея да отворя очи и да открия, че всичко това е било сън. Тъй че сме изправени един срещу друг като в сблъсък на воли.

Изведнъж Ендест започна да се тупа по бедрата, заблъска с юмруци по тях все по-силно и яростно.

Райз се приближи, притеснен.

— Чуй ме! Не си заспал, приятелю!

— Как да знам?

Викът, толкова изпълнен с отчаяние, накара историка да замълчи.

Ендест най-сетне се смири, наведе глава, сякаш гледаше нещо в пода, и заговори:

— Влизам в стаята с огнището. Те бяха спорили — ужасни думи, които режат като ножове близки и любими. Но тя не е права — жената, издъхваща на камъка на огнището. Виждам я в халата на Висша жрица. Разбира се — добави той с немощен, сух смях, — има жени, които обичат да разтварят краката си. Не се борят и са готови да превърнат поражението в дар, макар и той да е нищожен заради лесната си и повсеместна достъпност.

Райз загледа младия жрец; мъчеше се да разбере сцената, която описваше Ендест Силан. Но не посмя да зададе въпрос, макар тази забрана сама по себе си да изглеждаше условна. Мъжът пред него нямаше отговори.

— Тръгвам към нея, изтръпнал и неспособен да се спра. Тя вече е омъжена — макар и да не знам как знам това, — но я виждам като жена на Андарист и Висша жрица, възлюбено дете на Майка Тъма. Все още не е умряла и аз коленича до нея, и взимам ръката ѝ. — Тръсна глава като в отказ на неизречено възражение. — Понякога съпругът ѝ е там, понякога не. Злоупотребили са зле с нея и тя умира. Гледам как я напуска животът, а после чувам лорд Аномандър. Той казва нещо, но в нито една дума няма смисъл — не знам дали говори на друг език, или просто не мога да го чуя ясно. Когато стискам ръката ѝ, аз ѝ шепна, но гласът не е моят — гласът е на Майка Тъма.

— Това е просто сън — каза тихо Райз. — Помниш ли, имаше един пир, Ендест, на който присъствахме. Преди две години. Беше преди лорд Андарист да срещне Енесдия — преди да я види като жена, искам да кажа. Скара Бандарис беше там, като гост на Силхас. Капитанът разказваше историята, когато му предложили гостоприемство в дома Инис на път от северния гарнизон. Развеселила го дъщерята на лорд Джаен, която вървяла с осанката на Висша жрица. С тази титла я нарече тогава Скара и този спомен се е вплел в съня ти. Не си бил там в часа на смъртта ѝ, Ендест Силан. Никой не е бил там освен убийците ѝ.

Но жрецът кимаше енергично.

— Значи този свят настоява, а аз горчиво благославям всяка негова претенция за правдивост всеки път щом се събудя, всеки път щом закретам в него. Все пак какъв отговор ще ми предложиш, историко, когато намирам кръвта ѝ, смесена с пот на дланите си? Оглеждал съм се, гол пред огледало, и никакви рани нямам по себе си. Какво ще ми предложиш, с което да поправя сетивата си, когато вървя в Залата на портретите и виждам образа ѝ, толкова съвършено нарисуван на стената? Висша жрица Енесдия. Надписът е изтъркан, но мога все пак да го различа.

— Няма такъв портрет, жрецо… не, почакай. А, говориш за баба ѝ, която наистина беше Висша жрица преди идването на Нощта. Казваше се Енестила и служеше като последната Висша жрица на речния бог преди реформацията на култа. Приятелю, такава е магията на сънищата…

— А кръвта?

— Казваш, че говориш в сънищата си, но че гласът е на Майка Тъма. Прости ми за това богохулство, но ако има кръв на нечии ръце, Ендест…

— Не! — Жрецът скочи на крака. — Никаква воля ли не ми е останала? Ние я молим за напътствие! Умоляваме я! Тя няма право!

— Прости ми, приятелю. Издавам само невежество, щом заговоря по въпроси на вярата. Говорил ли си със Седорпул?

Ендест отново се смъкна на стола.

— Първо отидох при него. Сега той бяга само като ме види.

— Но… защо?

Лицето на младия мъж се изкриви.

— Ръцете му остават чисти, сънищата — непокътнати.

— Мислиш ли, че той би приел с охота онова, което те разгневява?

— Ако тя поиска кръвта на живота му, той е готов да ѝ предложи гърлото си и да изпита наслада в щедростта на своя дар.

— Но ти не си толкова очарован от жертвата.

— След като всичките ми молитви към нея остават без отговор… — Погледна с гняв историка. — И не смей да ми говориш за изпитания на вярата ми.

— Няма — отвърна Райз Херат — Както казах, да проследя този път за мен означава бързо да разнищя логиката. Но три крачки по него и вече се обърквам, твърде много краища се оказват в ръцете ми и всеки възел е подозрителен.

— Как можеш да откажеш вярата във властта?

— Мисля, че без вяра няма никаква власт.

— Какво печелиш с това, историко?

Райз сви рамене.

— Свобода, предполагам.

— А какво губиш?

— Ами, всичко, разбира се.

Жрецът го зяпна.

— Уморен си, приятелю. Затвори очи. Аз ще изчакам.

— А когато видиш кръвта по ръцете ми?

— Ще ги взема в своите.

Очите на Ендест се напълниха със сълзи, но след миг той ги затвори и отпусна глава на дебелата подплата на стола.

Райз Херат видя как сънят надви младия жрец и зачака маската да се пропука.

Яздеха през затихнал град, в който светлината едва проникваше, а малкото търгуващи по улиците хора, които Орфантал можеше да види, говореха раздразнено и правеха отсечени, резки жестове. Сумракът в уличките, излизащи на главния булевард, кървеше като от рани по плътта на деня.

Той яздеше един от конете на лейди Хиш Тула, кротка кобила с широк гръб и мърдащи уши, с късо подрязана сплетена грива. Зачуди се дали животното си има име. Зачуди се дали го знае и държи на него и какво може да означава за нея това име, особено в компанията на други коне. И дали знае имената на другите коне, и ако ги знае, тогава какъв нов облик е намерила в своя свят? Имаше ли някакъв намек, че нещата не са такива, каквито изглеждат? Че нещо чуждо вече е заседнало в главата на животното?

Не знаеше защо го глождят такива въпроси. Съществуваха всякакви видове безпомощност, както и много видове слепота. Един кон може да носи на гърба си герой или злодей. Животното не прави разлика и не заслужава да бъде опетнено от делата на своя господар. Едно дете може да залита след баща, убил за удоволствие, или след майка, убила от страх, и да прекара цял живот в сянката на такова знание. Въпросите не могат да възникнат без някакъв усет за знание, а най-лошото е, че с това знание идва осъзнаването, че на много от тези въпроси изобщо не може да се отговори.

Точно пред него яздеше Грип Галас, който се беше върнал при Хиш Тула от така и несъстоялата се сватба, а лейди Хиш носеше броня и оръжия, и имаше вести за смърт, идващи от север. От всичко това стаята, в която бе отседнал Орфантал, и къщата около нея, изглеждаха малки и злочести. Грип и Хиш Тула бяха смълчани, умовете им бяха пълни с мрачни новини, но Орфантал беше твърде уплашен, за да задава въпроси, и бягаше от бремето на близостта им.

Но днес те го придружаваха до Цитаделата, за да го предадат под опеката на Синовете и Дъщерите на Нощта. Предстоеше му да се срещне с лорд Аномандър и братята му: всички велики мъже, за които му беше разказвала майка му, а и да се говореше за война, Орфантал знаеше, че няма защо да се страхува сред такива герои.

Лейди Хиш Тула подкара до него. Изражението ѝ беше сурово.

— Преживял си много трудности, откакто си напуснал дома Корлас, Орфантал, но се боя, че неприятното все още не е свършило.

Грип Галас пред тях се обърна през рамо и после отново се загледа напред. Приближаваха първия мост. Този кратък миг на внимание притесни Орфантал, макар и да не знаеше защо.

— Има вест от Ейбара Делак — продължи тя. — Манастирът е бил нападнат и изгорен до основи. Уви, насилието не свършва дотук. Орфантал, известиха ни, че твоята баба е умряла и че домът Корлас вече не съществува. Съжалявам. Двамата с Грип имахме разногласия по това дали да ти се каже тази ужасна новина, но се опасявах, че ще я чуеш в Цитаделата в неподходящ момент — мястото, което те очаква, е бръмчащо гнездо на оси от слухове и често пъти думите се изговарят с единствената цел да се види как жилят.

Орфантал се присви в седлото си, за да надвие внезапно пронизалия го студ.

— Този град е толкова мрачен — промълви той.

— Още по-мрачно е в Цитаделата — каза лейди Хиш Тула. — Такъв е вкусът на силата на Майка Тъма. Най-малкото, Орфантал, скоро ще изгубиш страха си от тъмното, а в отсъствието на светлина ще откриеш, че виждаш всичко, което трябва да се види.

— Кожата ми ще стане ли черна?

— Да, освен ако не избереш пътя на Отреклите се, предполагам.

— Бих искал да имам цвета на лорд Аномандър.

— Тогава Нощта ще те намери, Орфантал.

— В дома Корлас, милейди, всички ли са умрели? Имах приятел там, едно момче, което се грижеше за конете.

Тя го изгледа и не отвърна веднага.

Подкараха по широкия мост и тропотът на копитата по каменните плочи изведнъж зазвуча кухо. Орфантал долови мириса на реката, влажен и някак смътно застоял. Накара го да си помисли за скръбни богове.

— Не знам — отрони Хиш Тула. — Малко е оцеляло от огъня.

— Е, беше ми приятел, но това отмина. Радвам се, че мама не беше там обаче.

— Орфантал, скръбта е трудно нещо, а ти вече си преживял много. Бъди търпелив със себе си. Животът има плътност и тъгата е втъкана в нея.

— Вие тъжна ли сте, милейди?

— Ще намериш равновесие. Малцина могат да предскажат кога идва отговорът на тъгата, но все пак идва с времето и ти ще се научиш да цениш насладата като дар, какъвто тя е всъщност. Това, което никога не трябва да очакваш, Орфантал, е безкрайна радост, защото тя не съществува. Твърде много хора се домогват към непостижимото и тази гонитба ги поглъща. Устремяват се трескаво и отчаяно и така издават слабост пред лицето на тъгата. Повече от слабост всъщност. Всъщност това е вид страх, възприемащ една мимолетна склонност все едно, че е добродетел. Но тази буйност е уязвима и крехка. — Хиш въздъхна. — Боя се, че говоря твърде сложно и съветвам за маловажни неща.

Орфантал поклати глава.

— Чувството на тъга не ми е чуждо, милейди. Тази нощ ще плача за Вренек и за коня, който убих.

Вече се изкачваха на по-малкия мост над защитния ров на цитаделата. Щом чу признанието на Орфантал, Грип Галас спря рязко, обърна коня си, за да прегради пътя му, и каза:

— Онова животно беше взело-дало.

— Не видяхте последните му усилия, сър — отвърна Орфантал.

— Вярно, не видях. Но ако не беше пожертвал коня си, нямаше да си тук сега.

Орфантал кимна.

— Духът ми щеше да е свободен, да се е върнал на земята на дома Корлас и щеше да си играе в руините с призрака на Вренек, както преди той да реши, че повече не ме харесва. Щях отново да имам приятел, а конят сега щеше да е жив, с няколко спомена за момчето, което го яздеше, момче, което не беше жестоко към него.

Грип наведе очи и заоглежда дълго каменната настилка, а след това въздъхна и обърна отново коня си.

Продължиха напред под свода на стражевата постройка на портата под зоркия поглед на чернокожи Домашни мечове в униформата на дома Пурейк.

— Заведи го вътре, Грип — каза лейди Хиш Тула. — Ще се срещнем по-късно в Голямата зала.

— Милейди?

— Върви, Грип. Дай ми малко време, моля те.

Старият мъж кимна.

— Хайде, заложник, да те заведа у дома.

Хиш Тула ги гледаше, докато прекосяваха двора, и едва сдържаше стона, който заплашваше да се изтръгне от дълбините на душата ѝ. Невинните думи на момчето я бяха разбили. Крехкото самообладание, възкресено толкова набързо след утешителната ѝ прегръдка на лорд Андарист, с която бе понесла скръбта му на колене пред камъка на огнището, отново беше рухнало.

Към края на деня щеше отново да поведе отряда си Домашни мечове обратно към крепостта ѝ. С разбиването на традициите вече не беше уверена, че Сукул Анкаду е в безопасност, макар да познаваше достатъчно добре дарбите на кастелан Рансепт, за да се надява, че ще може да спре всяка евентуална заплаха, поне временно. Но това решение сега подлагаше на изпитание смелостта от друга посока, неочаквана и почти непоносимо скъпа. Мислеше за мъжа, тръгнал да придружи Орфантал в Цитаделата, и усети как дъхът ѝ отново се учести.

Не беше толкова стара, колкото предполагаше опитът ѝ, макар Грип Галас да беше преживял столетие, ако не и повече. Щеше да има насмешка и не малко укори зад гърбовете им, щом се разчуеше, че лейди Хиш Тула, смятана от толкова време за недосегаема, е отдала любовта си на един слуга на лорд Аномандър. В по-добри дни, в миналото, щеше да е неуязвима за подигравката им, но сега усещаше нова крехкост в себе си, оголена и уязвима.

Вярвала беше за себе си, че се е примирила с твърда решимост, че е сключила мир с възможността да преживее живота си в самота, възможност, предлагаща права посока в похода ѝ през бъдещите дни и нощи. Дори перспективата за война, колкото и противна да беше, щеше да е добре дошла, стига в боя да можеше да намери основание да живее и стига в праведната защита на ценни неща да можеше да придаде смисъл на този суров поход, колкото и дълъг или кратък да се окажеше жизненият ѝ път.

В Цитаделата там, напред, с кипящата ѝ гмеж от неспокойни духове и с множеството мнения и аргументи, облечени в плът и възбудени изражения, щеше да намери бъдещата си съдба. Пое дълбоко дъх, за да се успокои, и отново подкара коня си напред.

Един коняр притича, за да поеме юздите, а тя слезе и съжали, че бе предпочела да остави бронята си за на тръгване от града. Но нито ризница, нито железни плочки можеха да я защитят от насмешките, щом отстъплението ѝ станеше известно и блесналите им очи се втренчеха в куцащия до нея Грип Галас. Представяше си презрението от страна на благородните си приятели и сигурно щеше да има сериозно вълнение, щом се появеше в знатните кръгове. Мнозина несъмнено щяха да я видят като изпаднала от средата им, лишена от благоприличие. Сред други щеше да последва презрение към Грип Галас и щяха да гледат на него като на човек, опитващ се да надскочи себе си, дори нагъл и издаващ безочлив стремеж да се издигне. И двамата щеше да ги посрещне възмутена врява, стари приятели и близки щяха да странят от тях и да превърнат в обсада чакащата ги изолация.

Въпреки всичко това Хиш Тула се закле да не отстъпва на такива капризи. Щеше да понесе тази буря, защото най-сетне вече не беше сама.

Ако извадеше късмет, Орфантал щеше да си намери нов приятел тук и да престане да копнее за смърт. Все пак тя се замисли за онова конярче, онзи Вренек, и какво се е случило, че да го накара да обърне гръб на Орфантал. „О, жено, по-добре помисли какво ще стане с твоята любов към Грип Галас. Момчето не издаде никаква болка от смъртта на баба си. Лесно можеш да се досетиш кой е забил нож в онова приятелство.

Вренек, твоят дух сега терзае дома Корлас и дано намериш твърдост в себе си, когато погледнеш Нерис Друкорлат в очите. В смъртта вие станахте равни, тъй че, скъпо момче, най-сетне си свободен от нея. Тъй че ѝ кажи за всички ужаси, които нейният страх е причинил, над живи и над мъртви.

Кажи ѝ, че нейният внук не скърби за кончината ѝ.“

Десетина просторни стаи по южната страна на Цитаделата вече бяха резиденцията на лорд Аномандър и братята му. Стаите бяха оскъдно осветени, а по стените висяха най-старите гоблени, много от които датираха от века на основаването на Карканас. Сцените бяха избелели от времето, което ги правеше не само неясни, но и загадъчни, и макар неведнъж да се навеждаше към тях в усилие да различи това, което вижда, докато вървеше към покоите на лорд Аномандър, Висшата жрица Емрал Ланеар изпитваше някакво странно безпокойство, все едно миналото крие егоистично тайните си и иска да превърне непознатото в нещо злокобно и застрашително.

Краят на красотата изобщо не беше толкова сдържан. Всяка сутрин всеки знак на състаряване крещеше подробностите си на немигащия ѝ поглед в огледалото. Не ѝ оставаше никаква надежда да повехне в протрити нишки и докато вървеше покрай тази редица от безмълвно надсмиващи ѝ се гоблени, копнееше да се шмугне в техните илюзорни безцветни светове и да се превърне в същество замръзнало и забравено. В онзи свят нямаше изобщо да е длъжна да стигне до крайната си цел, нито да отвори устата си, за да заговори. И най-вече, щеше да е само още една фигура в онези избледнели сцени, които никога не бяха длъжни да се обясняват, на никого.

„Виж как завиждам на миналото и копнея за всичко, което то тъй драговолно е предало в отстъплението си от настоящето. Тези дръзки защити и жалки оправдания ще пропаднат в мълчание. Всеки дъх е останал наполовина вдишан. Всяка започната дума остава недовършена.“ Миналото понасяше обвиненията с безразличие. Приело разпада, то гледаше на всяка кауза с равнодушни очи и му беше все едно кой вдига прахта. Суетност беше да си въобразиш, че миналото изобщо говори нещо, нито на настоящето, нито на неизвестното бъдеще. По самата си природа то бе обърнало гръб и на двете.

Завари лорд Аномандър седнал в дълбок стол и изпънал крака, все едно просто отдъхва, безразличен към хаоса, в който пропадаше светът. Брат му Силхас крачеше напред-назад покрай отсрещната стена пред трите големи от пода до тавана гоблена с толкова похабени от времето сцени, че бе невъзможно да се различат. Изражението на белокожия мъж беше угрижено. Погледът, който хвърли към Висшата жрица, бе отчаян.

Емрал застана пред лорд Аномандър, но той така и не вдигна очи от пода.

— Първи сине — заяви тя. — Майка Тъма желае да ви види веднага.

— Много мило от нейна страна — отвърна Аномандър.

Силхас изпъшка безсилно.

— Все така седи, като изсечен от камък. Андарист замина. Брат ни върви през горящия лес и в онзи пъкъл не очаква спасение. Но Аномандър все така само седи и не предлага нищо.

— Лорд Силхас — попита Емрал, — опасявате ли се, че Андарист ще посегне на живота си?

— Не, висша жрице. Гузната му съвест не търси бърз край. Казват, че от пепелта става плодородна почва, и се обзалагам, че той е посял семената си и че те ще родят обилен плод. Горчив ще е урожаят, несъмнено, но той е решил да дебелее от него.

— Всеки търси отговор на извършените престъпления — каза Емрал. — Всеки говори за война, но никаква армия не се събира.

— Чакаме легиона Хуст — каза Силхас, без да спира да крачи. — Междувременно ръцете ми се разраниха да бия по упорството на моя брат и с всяка крачка тази стая става все по-малка, а с нея Цитаделата — и всъщност цял Карканас. В ума ми, висша жрице, дори Куралд Галайн се свива в прегръдката на сянка.

— Трябва да намерим своята издръжливост — отвърна тя.

Аномандър изсумтя и рече:

— Ще търсите цяла вечност за това, висша жрице, в пушека на мрака. — Най-сетне я погледна изпод вежди. — Тя иска да ме види сега? Предлага ли най-сетне костите на тази вяра и ако да, каква същина е вложила в създаването? Желязо ли ще ни покаже този скелет, или крехка тръстика? А плътта, която вие предлагате за одежда, Емрал Ланеар? Вечно мека и вечно податлива като възглавниците и коприните на ложето ви, но в акт, лишен от любов, всички ние сме унизени.

Тя трепна.

— Ще призная, милорд, че превърнахме чувствената страст в нещо долно.

— Майка Тъма е свободна да се отдава на капризите си — отвърна Аномандър и махна небрежно с ръка. — Простете, висша жрице. Във всеки век идва време, когато всякаква деликатност изчезва, всички була се раздират и мъже и жени заговарят нагли истини. С такива дръзки изявления се оказваме разделени и пропастта между нас се разширява с всеки ден.

— Описваш гражданска война в самата ѝ същност — изръмжа Силхас. — Тя вече ни сполетя, братко. Но времето за философия отмина. Ако изобщо може да се твърди, че има полза от нея в което и да е време. Ако ясният ти поглед се рее над всяко течение, ставаш сляп за гибелния устрем на реката. Стига анализи, Аномандър. Извади най-сетне този зле наречен, но праведен меч.

— Направя ли го, Силхас, разкъсвам онова, което остава между мен и Андарист.

— Тогава го намери и го поправи!

— Той ще настоява на своята скръб, Силхас, докато аз държа на възмездието. Всеки от нас направи своето изявление и виж как расте зейналата помежду ни пропаст. Висша жрице, помолих ви за прошка и съм смирен в тази своя молба. Изглежда, всички сме затънали в своите капризи засега. Андарист и неговото чувство за вина, Силхас и неговото нетърпение, а аз… е… иска да ме види веднага, казахте?

Емрал изгледа Първия син.

— Разбира се, че ви е простено, Аномандър. Самият въздух, който дишаме, е изпълнен със смут. Да, иска да ви види веднага.

— Би трябвало да съм зарадван. — Аномандър отново заби намръщен поглед в пода пред ботушите си. — Би трябвало да скоча припряно и да затичам да подновя познанството ни, и да се вкопча в очакването за напътствие от нашата богиня. Какво тогава ме задържа тук, освен предчувствието за ново разочарование, след като тя предлага несъщественото, макар и само за да види смута ми, и как трябва да тълкувам изражението ѝ? Трябва ли отново да понеса отчуждението ѝ, или погледът ѝ ще бъде развеселен от моята злочестина? Тази наша богиня притъпява гнева ми, когато отказва да назове своя враг.

Силхас изсумтя.

— Наречи ги ренегати и да се свърши! Остави Урусандер да се гърчи от позора на подозрението, а ние нека препуснем и поразим убийците на Джаен и Енесдия!

— Тя ми забранява да извадя този меч в нейно име, Силхас.

— Тогава извади го в името на своя брат!

Аномандър погледна брат си в очите и вдигна вежди.

— В името на моя брат или в името на неговата скръб?

— Виж двете като едно, Аномандър, и му придай отмъстителна острота.

— Скръб. Гняв. Чувства, които се гледат с ненавист…

— Само едното, братко. Скръбта просто плаче.

Аномандър извърна очи.

— Това отстъпление не мога да си позволя.

Дъхът на Силхас излезе на съсък.

— Вижте как стаята става все по-малка и вижте мъжа, който няма да мръдне. Висша жрице, донесете, моля, за нашата слабост на Майка Тъма. Върнете се после при нас за отговора ѝ.

Емрал поклати глава.

— Не мога, лорд Силхас. Тя дава аудиенция на азатаная, Гризин Фарл. Моли Първия син да бъде с тях.

От външната стая доехтя шум и след миг Грип Галас пристъпи през отворената врата. Поклони се пред Аномандър.

— Милорд, простете за това прекъсване…

— Радвам се да те видя — отвърна Аномандър.

— Милорд, водя детето Орфантал и бих искал да ви го представя.

Първият син се надигна.

— Това ме радва. Доведи го, Грип.

Старецът се обърна и махна с ръка.

Момчето се появи колебливо на прага пред очите на Емрал.

— Орфантал — каза Аномандър. — Посрещаме те с най-голяма радост. Уведомиха ме, че си превърнал своето пътуване до Карканас в приключение, достойно за песента на бард, дори за някоя и друга поема навярно. Влез, моля, и ни разкажи за себе си.

Когато тъмните очи на момчето се спряха за миг на Емрал, тя се усмихна в отговор.

Орфантал пристъпи в стаята.

— Благодаря ви, милорд. За себе си нямам много да разкажа. Казвали са ми, че ми е дадено лошо име. Казвали са ми, че баща ми е бил герой във войните, умрял от раните си, но никога не съм го виждал. Баба ми вече е мъртва, изгорена на пепел в дома Корлас. Ако тя не ме беше изпратила тук, след като отпрати майка ми, щях да съм умрял в пожара. Не виждам в себе си нищо достойно за поема и нищо в живота си, достойно за възпяване. Но съм копнял да срещна всички вас.

Всички се смълчаха.

После Силхас пристъпи напред и му подаде ръка.

— Орфантал. Мисля, че има друг заложник в Цитаделата. Момиче, може би година или две по-млада от теб. Често е в компанията на жреците или на дворцовия историк. Дали да не отидем и да я намерим? Така ще мога да ти покажа още от новия ти дом.

Орфантал хвана ръката му.

— Благодаря ви, милорд. Чух, че имате бяла кожа, но не мислех, че ще е толкова бяла. На ножницата на дядо ми имаше костена украса и вашата кожа е точно такава.

— Без лъскавината обаче — отвърна с усмивка Силхас. — Макар че сигурно е също толкова похабена. — Поведе Орфантал към вратата, а там спря и погледна брат си през рамо. — Аномандър, все пак не я карай да чака много дълго.

Щом напуснаха, Грип Галас се покашля.

— Извинете, милорд. Момчето тепърва трябва да намери мястото си.

— Място, което да не отсекат под него, да — рече Аномандър. — Дано да намери твърда опора тук, и ако стане така, ще му завиждам.

Грип Галас се поколеба.

— Милорд?

— Да?

— Ако нямате повече нужда от мен…

— Бездната да го вземе, приятелю, няма край нуждата ми от теб.

Емрал видя как се втвърди погледът на стареца, сякаш думите на господаря му му причиниха болка, но той кимна и отвърна:

— Както винаги, на ваше разположение съм, милорд.

— Приготви конете ни, Грип. Ще напуснем Карканас преди да е свършил този ден.

— Веднага, милорд.

Аномандър се обърна към Емрал.

— Висша жрице, бих се радвал на компанията ви на път към Залата на Нощта.

— Разбира се — отвърна тя.

Орфантал имаше чувството, че се е изложил. Вървеше — ръката му бе потънала в дланта на Силхас — и вече се беше объркал в лабиринта от коридори и проходи. Но тези забързани хора, на които се натъкваха, поне бързо се отдръпваха от пътя им, тъй че този път го нямаше грубото блъскане, което бяха изтърпели с Грип Галас на идване. Кореше се за необмислените си думи, първите, които бе изрекъл пред лорд Аномандър. Надяваше се само Първият син скоро да забрави, че това представяне изобщо се е случило.

Закле се следващия път да се справи по-добре и да намери думите, които да накарат лорд Аномандър да разбере оброка му във вярна служба, който бе искал да поднесе. Искаше му се с времето да стане толкова нужен на Първия син, колкото, изглежда, беше Грип Галас. Изненадал се беше, като видя високото уважение, проявено към стария мъж, и осъзна, че е проявил небрежност в мнението си за Грип.

Все пак си напомни, че Грип е убиец, хладнокръвен и също така коварен. Още помнеше изражението на войника, когато старецът го промуши в гърба. На онова лице беше имало стъписване и разочарование, сякаш питаше света защо, с всичките му правила, не може да бъде по-добър от това. Беше изражение, което Орфантал разбираше. В своите игри на война беше падал под хиляда ножа, забивани хиляда пъти в гърба му, и макар никога да не беше вдигал огледало, за да прецени изражението си в някой от онези съдбовни мигове, подозираше, че няма да изглежда по-различно, отколкото на онзи окаян войник.

Чу стържене на ноктести лапи по плочките зад себе си и след малко едно мършаво куче се набута в краката му. Сепнат, той спря и в същия момент Силхас се обърна.

Кучето размаха сърдито проскубаната си опашка и заобиколи Орфантал.

— Е, вече си създаде приятел, заложник — каза Силхас. — Това куче е от домакинството на лейди Хиш Тула. Незнайно защо се сближи с един азатанаи.

Продължиха напред, кучето вече вървеше плътно до Орфантал.

— Ако такива животни можеха да разкажат историите си — заговори замислено Силхас, — какво биха могли да кажат според теб?

Орфантал помисли за коня, който беше убил.

— Мисля, милорд, че щяха просто да помолят да ги оставим на мира.

— Не виждам никакво подобно чувство у това животно.

— Милорд, ами ако това, което ние виждаме като щастие, всъщност е молба да не ги нараним?

— Ужасяваща мисъл, Орфантал.

Момчето кимна. Наистина беше ужасяваща мисъл.

Лейди Хиш се загледа в приближаващия се Грип Галас. Голямата зала беше пълна със слуги, с вестоносци, понесли спешни въпроси и малко отговори, с Домашни мечове, събрани на групи като вълци, кръжащи покрай несигурна плячка, и с жреци и жрици, щъкащи насам-натам в отчаяно усилие да си намерят нещо за вършене. Тя стоеше до първата колона покрай стената и се мъчеше да разгадае изражението на мъжа, когото обичаше.

Заговори в мига, в който той спря до нея.

— Още една задача ли ти възложи? Значи ще се забавим?

— Любима — каза Грип, без да може да я погледне в очите. — Трябва да остана до него. Трябва да отпътуваме днес. Не мога да дойда с теб, все още не.

— Той ни е отказал?

— Съжалявам.

— Къде е той сега?

— Призован да се яви пред Майка Тъма. Трябва да го срещна при портата, с конете готови за езда.

— Ще дойда с теб за тази задача.

Видя как леко присви очи към нея, но не беше в настроение да се обяснява.

Първият син вървеше смълчан, но Емрал чуваше тихото приглушено потупване на ножницата на меча по крака му при всяка негова крачка. Присъствието на оръжието вече бе добре известно, не просто в Цитаделата, но в цял Карканас, и тя беше чула приказки, изкривяващи истината за произхода на меча. Мнозина вече говореха, че лорд Аномандър бил изковал оръжието със собствените си ръце и че неспособността да му даде име била доказателство за хроничната нерешителност на Първия син.

Последното твърдение бе измислица на най-лошите от обитателите на Цитаделата, макар че по природа такива хора не бяха рядкост тук. Понесла раните от хиляди малки ухапвания, веднъж тя бе огласила това оплакване пред историка, а той просто кимна и каза не само за това време и място, но и за безброй други: „Обичайно е за дребните душици да омаловажават достиженията и статута на онези, които във всяко отношение ги превъзхождат. Висша жрице, те са дивите псета в гората, винаги готови да скочат на обърнатия гръб, но бързо джафкат и бягат, когато плячката им покаже зъбите си.“ Тя помисли за миг над аналогията, а след това отвърна: „Когато са се събрали достатъчно такива псета, историко, биха могли да не побегнат от обкръжения звяр, а да покажат зъбите си. Тъй или иначе, всяко мнение за превъзходство подлежи на оспорване.“ А той каза: „Нямам предвид такива неща като титли или богатство, или дори власт, когато говоря за превъзходство, висша жрице. Говоря за нещо по-ефимерно. За да намерите наистина превъзхождаща личност, проследете псетата. Или, още по-добре, проследете дирята кръв. Никаква друга преценка не е нужна, освен да наблюдавате злобата на настървените зверове, и сама ще видите обсадения враг.“

Така ли бе подгонен от псетата и мъжът до нея? Почти нямаше съмнения в това. И нямаше ли нещо вярно в твърдението, че изковаването на оръжието все още не е пълно? Резецът бе добре наточен, несъмнено, и лезвието беше лъснато до съвършенство. Но все още не принадлежеше на Аномандър, колкото и твърдо да бе настоявал Хуст Хенаралд, че оръжието приляга за ръката на само един мъж.

Стигнаха до вратата и Емрал се отдръпна.

Но Аномандър каза:

— Моля да присъствате вътре, висша жрице.

— Първи сине, мисля, че желанието на Майка Тъма…

— Ще говорим за вярата, висша жрице. Уведомен съм, че Висша жрица Синтара вече е в центъра на култ, който пряко се противопоставя на култа на Майка Тъма. След като тя е под защитата на лорд Урусандер, проблемът е религиозен, както и политически.

Тя извърна очи.

— Не знаех за това развитие, Първи сине. — Пое си дълбоко дъх и добави: — Но не съм изненадана. Не и по отношение на амбициите на Синтара. Все пак ролята на Урусандер в това ме обърква.

— Не само вас.

Тя отвори вратата и влязоха в Залата на Нощта.

Тъмнината не скриваше нищо. Майка Тъма седеше на трона. На няколко крачки от нея стоеше азатанаят, Гризин Фарл, който сега се отдръпна встрани и се поклони на Аномандър и Емрал с едва доловима усмивка.

Лорд Аномандър започна, без да губи време:

— Азатанай, уверявам ви, че не изпитвам неразумна неприязън към чужди съветници в този двор. Но все пак се чудя какво ценно можете да ни предложите, след като сме се събрали тук, за да обсъдим мерките, които трябва да предприемем, за да не допуснем владението ни да се разпадне. Наследството на азатанаи по този въпрос е не по-малко съмнително, отколкото ако на ваше място стоеше джагът.

— За съжаление, Първи сине — отвърна Гризин Фарл, — съгласен съм с вас. Въпреки че един джагът би могъл да се окаже по-мъдър от мен и ако можех да намеря някой наблизо, който да застане в тези изтъркани мокасини, щях да дам на горкото същество добър повод да се надсмее над моята самонадеяност.

— Какво тогава ви задържа тук? — попита Аномандър.

— По титла съм прочут като Закрилника, но този аспект е нежелан. Явявам се където най съм нужен, но и в надеждата най-сдържан. Самото ми присъствие тук е горчив коментар за положението ви, уви.

В тези думи имаше предизвикателство, но Аномандър просто кривна глава, сякаш преценяваше азатаная в нова светлина.

— Заварихме ви да се грижите за Кадаспала. Дори тогава сякаш можехте да превърнете ръцете си в пранги, които да се стегнат на китките му, за да спрете това негово ужасно самоосакатяване. Но вие закъсняхте.

— Така е, Първи сине.

— Значи ли това, че заставате сега пред нас, за да заявите, че вече е прекрачен един праг?

Емрал забеляза как Майка Тъма следи двамата и как най-сетне в очите ѝ се е появила тревога.

Гризин Фарл се намръщи.

— Отговорих ви искрено.

— Майко Тъма — каза Аномандър. — Разбрахте ли това?

— Не — отвърна тя. — Изглежда, съм задала погрешните въпроси на нашия гост. Споходи ме объркване, Първи сине, с подвеждащи мисли за последната азатанаи, застанала пред мен.

— За която не знаем нищо. От името на речния бог ли говори тази Т’рисс? Спазарихте се с онзи съперник и спечелихте от него жертването на хиляда души?

— Оскърбяваш и двама ни — сряза го Майка Тъма. — Спазарихме мир между нас.

— И какво бе естеството на тази размяна?

— Нищо веществено.

— Що за мир е тогава? Да го опиша ли? Гората на север може все още да гори, но колибите със сигурност са усмирени. Това би могло да се изтъкне като благодат на мира, един вид.

— Ние не предизвикахме смърт между нас!

Емрал видя как богинята потрепери от гняв, но Аномандър сякаш остана безразличен. Заряза официалностите и попита:

— Гризин Фарл, какво знаеш за тази Т’рисс?

— Не познавам азатанаи под това име, Първи сине.

— Имаш ли описанието ѝ?

Гризин Фарл сви рамене.

— Това не означава нищо. Ако бях пожелал, можеше сега да се рея пред вас като птица или може би пеперуда. — После се намръщи. — Но вие я наричате родена от Витр. Двама азатанаи се отправиха да проучат загадката на онова разяждащо всичко море. Може би е една от тях.

— А силата, която тя разкри, също ли не ти говори нищо?

— Само това, че беше необичайно непредпазливо, съвсем неприсъщо за азатанаи. Има забрани срещу такава крещяща намеса.

— Защо?

— Нездравословно е за един азатанай да си навлече негодуванието на друг азатанай.

— И тъй наречената Т’рисс е направила това?

— Така изглежда, Първи сине.

— Доста пасивен си в негодуванието си, Гризин Фарл.

— Не на мен са се натрапили, тъй като тайстите не попадат под моето влияние.

Емрал ахна, щом осъзна последствията от този коментар. Погледна към Майка Тъма и стъписана видя изненадата, изписана на лицето ѝ.

Аномандър стоеше като прикован на стена, макар да го обкръжаваше само празният въздух. Изведнъж сърцето на Емрал се стегна от болка за Първия син. Той впи очи в Майка Тъма.

— Най-сетне намирам горчивата истина за моята титла, Майко. Искаш да имаш син, но в пелени и безпомощен, мислещ само за сладкото мляко на гръдта.

— Не мога да ускоря другояче порастването ти, Първи сине.

— Но се отвращаваш от моя дъх.

— Само от язвителните думи, които той носи.

— Значи ли това, че си азатанаи, Майко, измамно предрешена в тялото на жената тайст, която някога всички познавахме?

— Аз съм онази жена — отвърна тя — и никоя друга.

— Къде е твоят страж тогава, или е превърнал плътта си в самия мрак?

— Тези въпроси са без значение — заяви Майка Тъма. — Призовах те, Първи сине, за да те пратя при лорд Урусандер. Искаме да знаем истината за мотивите му. — Помълча, след което добави: — Не желаеше ли точно това?

— Ще тръгна срещу Урусандер — отвърна Аномандър. — Щом пристигне легион Хуст.

— Не ги чакай — рече тя. — Тръгни към него начаса, възлюбен сине. Срещни се с него.

— За да застана близо до него, Майко, би трябвало да нося вериги тежки като планина, за да задържат ръцете ми от меча на кръста ми. Но пък дали не ще е по-добре, ако просто се разоръжа извън командната му шатра, коленича и му предложа врата си?

— Не вярвам, че той по какъвто и да е начин е отговорен за убийствата на лорд Джаен и дъщеря му. Погледни го в очите, докато ти казва същото, и двамата бихте могли да обърнете гнева си срещу истинските убийци.

— Ренегати от разформировани части? Или искаш да предложа жалката възможност за Отрекли се с благородна кръв на ръцете?

— Изглежда, че трябва само да търпя презрението ти. Това, навярно, е жалбата на всяка майка.

Аномандър извърна очи.

— Презрението ми, Майко, още не се е събудило. Всъщност виждаш пред себе си един спящ мъж, все още потънал в нощта и в неспокойни сънища. Потръпна ли, това е само знак за моята безпомощност. Простена ли, това е само звук безсмислен. Докосване на пръсти не ще ме измъкне от съня, тъй че копнея за острата захапка на ножа. Единственият въпрос, който остава, е: кой ще държи този нож?

— Ако допускаш, че Урусандер е толкова коварен — каза Майка Тъма, — значи вече сме изгубени.

— Той приюти Синтара — каза Аномандър. — Нов култ изгрява в Нерет Сор. Застава срещу теб тъй както изгряващото слънце се опълчва на нощта. Тъй че се чудя, Майко, колко още ръкавици трябва да бъдат хвърлени в нозете ти?

— Иди при него, Първи сине.

— Не е нужно — отвърна Аномандър. — Той се подготвя да тръгне в поход срещу Карканас. Трябва само да почакаме да потропа на портите на Цитаделата. — Тръгна към вратата. Преди да посегне към бравата, погледна през рамо към Майка Тъма. — Чух съвета ти, Майко. Но това, което правя сега, е в защита на Карканас.

Вратата тихо се затвори след Първия син. Емрал помисли да го последва, но нещо я задържа. Остана срещу Майка Тъма, ала не можеше да измисли какво да каже.

Гризин Фарл въздъхна.

— Осиновеният ви син е труден мъж.

— Ако имах друг път, по-безболезнен за него, щях да съм го избрала.

— За всички ви, предполагам.

Но тя поклати глава.

— Готова съм да понеса това, което предстои.

— Навличате си самотно съществуване — каза Гризин Фарл и погледна с тъга Майка Тъма.

Изведнъж на Емрал ѝ се стори, че Майка Тъма се преобрази в нещо по-твърдо от камък, а след това също толкова бързо сякаш се стопи, докато не стана почти безтелесна.

— Азатанай, след това, което ми разказахте за събитията, ставащи на запад… само чрез самота мога да гарантирам дълго съществуване и роля във всичко, което предстои. — Погледът ѝ се измести от Гризин Фарл към Емрал. — Висша жрице, превърнете своето богослужение в неотменно признание пред неизвестното и неведомото. С упование и приемане на тайнството хаосът, обитаващ всички нас, става спокоен, докато самото море не се превърне в кротко огледало с ведро отражение.

Емрал погледна азатаная, а след това вниманието ѝ отново се насочи към Майка Тъма.

— Не виждам никакъв извор на сила в такова отстъпване, Майко.

— Противопоставя се на природата ни, да. Знаеш ли защо не отказах похотта на жриците? В онзи миг на облекчение самото време бива изоставено и на негово място дори тленното тяло изглежда безкрайно като вселената. В онзи миг, Емрал, намираме пълното отстъпване и в това отстъпване — блаженство.

Емрал поклати глава.

— А после плътта се връща, с нейните болки и дълбоката тежест отвътре. Блаженството, което описвате, Майко, не може да бъде поддържано. А и да можеше някак, то скоро всички щяхме да носим лика на безумието.

— Беше, дъще, грешно облекчение.

— А сега трябва да прегръщаме не плът, а празно размишление? Боя се, че целувката на пустошта не ще ни се стори толкова сладка.

Майка Тъма отпусна назад глава изтощена и тихо промълви:

— Ще те уведомя.

Орфантал стоеше в центъра на стаята и я оглеждаше.

— Мое ли е това?

Силхас кимна.

На рафтовете имаше свитъци и книги с ярко оцветени илюстрации. До леглото стоеше стар сандък, пълен с играчки войници, някои направени от оникс, други — от кост. На стената, на хоризонтална рамка, бяха поставени три учебни меча и кръгъл щит, а на закачалка до тях — жакет от щавена кожа. На пода под него имаше шлем с решетъчно забрало. Три фенера горяха ярко и светлината беше рязка за очите на Орфантал, както бе привикнал с по една свещ, която да гони сенките в стаята му в дома Корлас.

Отново помисли за онази стая и се опита да си я представи почерняла от дим, каменните стени напукани, леглото, на което беше спал — само купчина пепел. Всяка мисъл за миналото му вече се връщаше при него с миризмата на изгоряло и със смътното ехо на писъци.

— Зле ли ти е? — попита Силхас.

Орфантал поклати глава.

След като приключи с любознателния си оглед на стаята, кучето отиде и легна до дебело тапицирания стол в единия ъгъл. След малко вече спеше дълбоко и краката му потръпваха.

На вратата се почука и след миг влезе млад мъж с кръгло лице, облечен в оцапан халат.

— Лорд Силхас, получих съобщението ви. Е, ето го и младия Орфантал, и вече се е настанил. Чудесно. Гладен ли си? Жаден? Първата задача е да ти покажа трапезарията — не в главната зала, а в по-малката, където не ни потиска самата тежест на зидарията. Е, хайде да…

— Момент — прекъсна го Силхас и се обърна към Орфантал. — Аз ще си тръгвам. Както виждаш, предавам те в ръцете на добър грижовник. Доволен ли си от това?

Орфантал кимна.

— Благодаря ви, лорд Силхас.

— Седорпул — каза Силхас, — ти ли ще опекунстваш над Орфантал?

— Историкът си запази тази привилегия, милорд, и скоро ще е тук.

— Олеле — каза Силхас и се усмихна на Орфантал. — Очаквай образование в объркване, заложник, но съм сигурен, че то ще ти донесе възхитителна издръжливост срещу вечния хаос, измъчващ Цитаделата.

Орфантал се усмихна, без да е разбрал напълно думите на лорда, а после отиде до сандъка, за да разгледа играчките войници.

— Предвиждам впечатляващо познание на исторически битки в бъдеще — изсумтя Силхас зад него.

— Славата е присъща за мечтите на всяко момче — каза Седорпул. — Сигурен съм обаче, че историкът ще предложи своя дял пренебрегвана мъдрост по тези въпроси.

— В това ние винаги вървим по познати пътеки — отвърна Силхас. — Е, довиждане, Орфантал.

— Довиждане, милорд.

След като той напусна, Седорпул се покашля.

— И тъй, трапезарията. Няма да съм толкова небрежен, че да те оставя да умреш от глад. Също тъй очаквам, предвид камбаната, която току-що прозвуча, че приятелката ти заложник Легил Бехуст вече досажда на слугите.

Орфантал погледна с копнеж войничетата в сандъка, изправи се и последва Седорпул. Кучето ги догони, размахало опашка и изплезило език.

Седорпул го изгледа отгоре и изсумтя отвратено.

— Глисти. Ще трябва да направим нещо по въпроса.

Без светлина и със смъртта във всеки цвят, изцеждаща въображението му и сцените, които то отчаяно твореше, Кадаспала седеше сам в стаята, която му бяха дали. Не беше голяма. Като опипваше с ръце и ситнеше с крака, той беше проучил границите ѝ и в ума си рисуваше подробности в оттенъци на черно и сиво: тясното легло, където бе лежал през нощта, което скърцаше при неспокойното му въртене, въжената мрежа под дюшека, изпъната и хлътваща под него. Старото писалище с наклонената му повърхност, дупки за мастилници и стъпенка. Килерчето с тясната му разклатена врата и резето, което дрънчеше хлабаво в скобите си. Дългата странична маса, която минаваше покрай едната стена и на която стояха кани и бокали от мед, която щипеше езика по-силно от виното, изпълващо устата му. Гардеробът с грапавата му повърхност. Всички те бяха сякаш остатъци от предишен живот и той мислеше за тази стая като за гробница, изкусно подредена в чест на паметта за живите, ала загърната във вечен мрак и с въздух с вкус на мъртво.

Малко спомени имаше от пътуването до Карканас. Бяха му взели ножа и откакто го бяха довели тук, след като няколко лечители бяха дошли, за да се посуетят с въздишки около него, единствените му посетители бяха слуги, идващи с храна и отиващи си по-късно с едва докоснатите блюда. Една, млада жена, ако се съдеше по гласа ѝ, беше предложила да го окъпе и той се беше изсмял, твърде празен, за да съжали за жестокостта на звука, а топуркането на бягащите ѝ крака към вратата просто го бе накарало да се изсмее още по-силно.

В свят без сълзи на един художник не му оставаше нищо за правене и никаква цел, в която да се вкопчи. Скръбта бе достатъчно мъчение, за да захрани творчески импулси, но той не изпитваше никаква скръб. Копнежът, шепнещ на непознат език, предлагаше безкрайна палитра, но той не копнееше за нищо. Удивлението караше четката да потръпва, но всякакво удивление бе мъртво в него. Предаден беше от всякакъв талант, вшит в жилите му, надраскан в костите му, и след като вече бе откъснал нишките на зрението, споделяше тази тъмнина с безжизнени богове и тази стая наистина беше гробница, както подобаваше за обитателя ѝ.

Седеше на леглото и рисуваше във въздуха с пръст, драскаше черни линии, подплатени с оттенъци сиво, за да придаде форма на скърцането на въжетата под себе си. Малко талант в съвършено предаване. Предаването на банална реалност върху дъска или платно омърсяваше скромната добродетел на изкуството. Сякаш съвършените удари на четка и натрапчивият детайл можеха да съществуват като нещо извън техническото умение и можеха дори да претендират за дълбочина. Знаеше, че не е така, и точно това презрение набраздяваше с кръжащите си вълни повърхността на разпада му, подпухнала, но намекваща за живот.

В света, който бе оставил зад себе си, един художник трябваше да завърже презрението и да стегне връзките здраво, а там където кървеше — да попива с влажен парцал. Оставено да потече свободно, то щеше да нападне и художник, и публика, а той нямаше нито силата, нито волята за такова нещо: дори самото чувство го изтощаваше.

Беше скочил в лудостта, там в залата на къщата, където споменът му не смееше да се върне. Все още не беше сигурен дали си е отишла. Слепотата превръщаше в загадка всичко недостижимо. Беше решил да чака и на единственото платно, което му бе останало, да рисува звуци по ефимерните стени на тази гробница: скърцанията и смътните отеквания, приглушените шляпания от минаващи покрай вратата хора, онези толкова припрени и толкова жалки стъпки, глухия ритъм на собствения си дъх и унилия пулс на сърцето си, ленивия прилив и отлив на кръвта във вените му.

Всичко в оттенъци на черно и сиво, по илюзорните, но непреодолими стени на слепотата му.

Щом свършеше, щом пресъздадеше съвършено тази стая, щеше да се пресегне навън, да тръгне по коридорите и да записва всичко. „Идва нова история, приятели. Историята, видяна от един слепец. Ще намеря Райз Херат, който ни дава прелестна версия, разказана от човек, който не казва нищо. Заедно с него ще тръгнем да търсим своята публика, която не ни слуша. А с това усъвършенстваме света и издигаме за бъдещето величествения монумент на глупостта.

Виждам кули и шпилове. Виждам дръзки мостове и дворците на привилегированите. Виждам лесове, където ловуват знатните и където бесят бракониерите по дърветата. Виждам драгоценни накити и купища монети в охранявани крепости, и искрени оратори, които оплакват всеобщата бедност. Виждам как лъжите им ги достигат в пламъци и мъст. Виждам бъдеще, засипано с пепел, и почернели от сажди езера, и скърцащи бесилки. И всичко, което виждам, ще го нарисувам.

Всичко, което историкът не ще разкаже, го прави ням.

И ридаещият поет ще си отиде, за да скрие, че в очите му няма сълзи.

И всичко свършва.“

Чу собствения си смях, тих кикот, и бързо нахвърли вълнистите му, тръпнещи линии с пръста си. Драскотините увиснаха в тъмното и бавно угаснаха, докато ехото заглъхваше.

„Слепецът рисува история. Безгласният историк изиграва с жестове разказа. Поетът изоставя музиката и танцува в безреден шум. Няма ритъм в тези удари на четката. Няма начало и няма край на тази приказка. Няма красота в песента.

И е точно така.

И е точно така, мои приятели.“

При портата на Цитаделата Хиш Тула и Грип Галас завариха трима от офицерите на Аномандър да чакат лорда си. Келарас, Датенар и Празек бяха снаряжени като за битка и докато Грип отиде да доведе коня на Аномандър от конюшните, Хиш Тула изчака на няколко крачки встрани от Домашните мечове.

Не водеха разговор. От тримата само Келарас имаше абаносовия цвят, останал от пребиваването му в Залата на Нощта, и това, изглежда, създаваше напрежение между тримата — все едно, че самата вярност не беше по-дебела от кожа.

Грип се върна с коня на Аномандър и своя и каза:

— И двата бяха оставени оседлани.

— Бедата е вкус — каза Хиш, — който никой не харесва, но никой не може да избегне.

Чул думите ѝ, Датенар изсумтя насмешливо.

— Плачете за края на света, милейди, когато и конярите сън не ги хваща. — Направи широк жест. — Вижте обърканото ни състояние в този двор и си представете същото в цял Куралд Галайн. Много съм мислил за гражданската война във времената, довели до това, но нито веднъж не си бях представял, че ще е толкова обгърната от смут.

— Липсата на сигурност те кара да посегнеш за меча си — отвърна Хиш. — Всички атакуваме от позиция на страх.

Преди Датенар да успее да отговори, лорд Аномандър се появи на входа, дойде при тях и посегна за юздите на коня си.

— Капитани — обърна се към своите Домашни мечове, — тръгвате веднага на юг, към легиона Хуст. Придружете ги в марша им към Карканас. Помолете командир Торас Редоун да направи лагер на северната страна на града и се погрижете за снабдяването на легиона.

Тримата яхнаха конете и тръгнаха без повече думи.

— Е, Грип…

— Две думи, моля — намеси се Хиш.

Аномандър се поколеба, после въздъхна.

— Добре. Не искам да бъда груб, лейди Хиш, но тръгвам да намеря Андарист и не мога да предвидя колко дълго ще отсъствам от Карканас. Това буди нетърпение.

— И страх да не останете сам също така, струва ми се, лорд Аномандър.

Той се намръщи.

— Грип ви сподели желанието си да бъде с мен и вие му отказахте. Никога не съм ви молила за нищо, лорд Аномандър, до този момент. Ето ме сега пред вас, и моля. Не направи ли той достатъчно за вас? Не даде ли достатъчно от живота си в служба на вас?

Грип пристъпи към нея отчаян.

— Обич моя…

Но и Аномандър, и Хиш вдигнаха ръце да го спрат.

— Лейди Хиш — каза Първият син, — Грип Галас не е отправял към мен такава молба.

Хиш се извърна към Грип.

— Истина ли е? Не си успял в тази единствена молба към господаря си?

— Прости ми — каза мъжът и наведе глава. — Господарят ми каза, че има належаща нужда от мен.

— Да — рече Аномандър. — Но вече разбирам колко невнимателни бяха думите ми. Лейди Хиш, извинете. Срам ме е, че бяхте доведена до това от моята безчувственост. Молите ме за съгласие, но аз ви моля да оттеглите молбата си.

Хиш го зяпна онемяла.

След това Аномандър се обърна към Грип Галас.

— Стари приятелю, от дълго време ми служиш, с доблест и с чест. Като мой най-верен слуга, опирал съм се на твоето рамо и ни веднъж не чух от теб да се оплачеш. Превързвал си раните ми на бойното поле. Поправял си грешките на непохватната ми младост. Наистина ли вярваше, че сега, в този угрижен ден, отново бих те дръпнал здраво на тази каишка? Всички сме изтощени от скръб и сякаш всяко нежно чувство лежи оголено и тръпнещо пред гора от ножове. Грип Галас, стари приятелю, твоята служба към мен свършва тук и свършва сега. Спечелил си сърцето на жена, която е изумителна във всичко. Ако любовта се нуждае от разрешение, давам го. Ако бъдещето ти с лейди Хиш може да бъде подкрепено с всякаква жертва в моите възможности, давам я. — Погледът му се спря на Хиш Тула. — Нищо не трябва да се иска и нищо не трябва да се отстъпва от вас, милейди. Точно в този ден любовта ще бъде възмездена. — Метна се на седлото. — На добър час, приятели. Приключихме тук.

И подкара към портата, а Грип Галас зяпна след бившия си господар. Вдигна ръка и сякаш затърси с нея във въздуха.

Хиш се доближи и стисна тази ръка, после усети как част от тежестта му се отпусна на нея.

— Проклет глупак — промълви тя. — Мислех, че го познаваш.

Гората тук се беше предала. Оставила беше дървеса като скелети, израснали от блатните треви, и гниещи корени, загърнати в мъх. Черна вода обкръжаваше всяко хълмче, а по-малките островчета бяха от туфи трева и тръстики. Въздухът миришеше на развала и гъмжаха насекоми.

Бяха вдигнали лагер в края на тази заблатена земя, стигнали дотук в бягството си от юг. Димяха десетина огъня, подклаждани с трева, която изпълваше въздуха с дим, за да гони хапещите насекоми. Нарад седеше до един от тях с насълзени очи.

Бяха престъпници, вървящи в смълчана колона, и той бе последният в тази колона, последният, лишил от благочестие тази окаяна сган. Крещящата му грозота бе зацапана от дим, нахапана от мухи и мръсна, и той се чувстваше съвсем на място тук.

Други се бяха присъединили към тях. От запад бе дошъл отряд, командван от капитан Халид Бахан, а с него беше една красива жена, Тейт Лорат, и дъщеря ѝ, Шелтата Лор. Войниците им донесоха приказки за клане в един манастир и за плячкосването на Ейбара Делак. А сега от юг се приближаваше друг конен отряд и щом ги видяха, отделенията около Нарад се раздвижиха: взимаха оръжията си и слагаха шлемовете. Най-сетне, чу той, капитанът им беше пристигнал.

Има много видове любопитство, осъзна Нарад, докато стоеше с другите, приковал поглед в ездачите. Да видиш лице зад едно име, стига това име да е обгърнато от приказки за героизъм, си е чисто любопитство. Но лицето на едно чудовище привлича особен интерес, може би от стъписващото разпознаване, тъй като на всички лица може да се погледне като на едно. Или по-точно, от това единствено лице не е нужно голямо въображение, за да откриеш своето собствено. Нарад не знаеше какво го примамва да се напряга да види капитан Скара Бандарис, но знаеше, че го очаква преобразяване.

След бягството им от касапницата на мястото на сватбата Нарад бе започнал, с бързи погледи, да наслагва върху чертите на войниците подобие на трупове. В ума си виждаше своите спътници все едно, че лежат на земята, безжизнени и с лица, замръзнали в смъртта. Навярно бе само игра или може би беше обещание, или дори молитва. Искаше всички да са мъртви. Искаше му се да се взре отгоре в смеещите се доскоро очи и да види погледи на мъже и жени, които вече няма за какво да се смеят. Искаше да види шегата на съдбата и бе готов да покаже на всяко лице, което види, усмивка, на която те никога няма да отвърнат и на която никога няма да се опълчат.

Капитан Скара Бандарис рязко дръпна юздите на плувналия си в пяна кон и Нарад го изгледа с присвити очи, нетърпелив да постави и на неговото лице онази безжизнена маска.

Но видя само заслепяваща ярост.

— По чия заповед?

Войниците, започнали да се събират, за да поздравят своя капитан, се присвиха от страх.

Нещо ярко като огън лумна в Нарад.

Скара Бандарис слезе от коня и закрачи към сержант Радас.

— Кой е командващият ви офицер, сержант?

— Вие, сър.

— И какви заповеди ви оставих?

— Трябваше да ви изчакаме в гората. Но, сър, лейтенант Инфайен Менанд ни донесе заповеди от капитан Хун Раал.

Скара го изгледа невярващо.

— Хун Раал е заповядал легионът да убие лорд Джаен и дъщеря му? Да отнеме живота на благородници, събрани на сватбено празненство? Хун Раал ви заповяда войниците ви да се нахвърлят на Енесдия? Да я изнасилят и да я оставят да умре на камъка на домашното огнище? Камъка, който е дар от лорд Аномандър на брат му? Може ли да видя тези заповеди, сержант? Може ли да видя лично печата на Хун Раал?

Радас беше пребледнял.

— Сър, лейтенант Инфайен, която донесе заповедта на капитан Хун Раал, пое командването. Аз съм войник. Изпълнявам заповедите на моите старши.

— Къде е Инфайен?

— На изток, сър, за да се присъедини към командир Урусандер.

Капитан Халид Бахан се приближи, с Тейт Лорат до него, а след тях креташе еднокрак старец — вървеше с усилие, тъй като мократа земя поддаваше под патерицата му. Нарад вече беше виждал Халид и не му беше трудно да си представи лицето му безжизнено, лишено от всякаква наглост. Беше приятна гледка. Халид Бахан беше брутален тип и доказателството за това беше в държането му, както и в подпухналото му лице. Беше мъж, който щеше да изглежда най-добре умрял.

— Скара, приятелю — заговори Халид. — Имаше сбъркани сметки, мисля. Съгласни сме по това, ти и аз. Важното сега е да намалим щетите, нанесени на нашата кауза.

Скара го гледаше студено.

— Нашата кауза, наистина — заговори той с изненадващо спокоен глас. — Хайде напомни ни, Халид, за тази кауза. Мисля, че трябва да чуя този благороден списък, изреден на глас. Бъди логичен в изреждането и възвиси всички нас още веднъж до селенията на добродетелта. Но моля те, приятелю, започни от дъното, там, в кръвта между краката на една мъртва жена.

Усмивката на Халид изчезна.

Без да дочака отговор, Скара продължи:

— Защо не ни извисиш още, пренебрегвайки петната, доколкото можеш, до един заложник, убит, докато е бранел същата онази жена, посечен не в доблестен двубой, а като подивяло псе? А след това до един старец, баща и герой от войните срещу форулканите, издъхнал на прага на къщата на своя зет? — Говореше силно, с тежест, и гласът се носеше над лагера, биеше като яростна вълна смълчаните войници. — Но чакай. Нека добавим ново стъпало в това праведно изкачване към нашата кауза. Девица, едната ѝ ръка счупена и след това посечена. Девица, користен носител на несправедливостта, която толкова презираме. И Домашните мечове, едва въоръжени, които постлаха килим за нашата кауза, килим от посечена плът и оплискани с кръв треви. — Вдигна ръце като оратор, възпламенен от гняв. — Но тук наново съзираме още знаци за сигурния път на Хун Раал към справедливостта! Изгорените трупове на Отрекли се в леса! Та нали онези стари вещици на восъка дебелееха за наша сметка! И децата непристойно се перчеха в дрипите си! Хайде говори ни, Халид Бахан, за нашата чиста цел. Кажи ми как един избор на вери разделя кралството, което се бяхме заклели да браним, и назови основанията си за страната, която ни предопредели. Напиши своя списък в стълбовете дим, които се издигат зад мен, и го разпростри през небесата…

— Спри тирадата си! — изръмжа Тейт Лорат. — За легиона Урусандер ще има справедливост само когато останем без врагове срещу нас. Трябваше да ударим първи, Скара, и да разделим някак останалите врагове.

Той я погледна със сарказъм.

— Да разделим? Наистина ли някой е вярвал, че хвърлянето на няколко трупа сред убитите ще спечели фалшива диря? Лорд Джаен беше майстор с меча, но дори той не можеше да се сравни с Крил Дурав. Крил да е убит от Отрекли се? Паднал е от множество промушвания, убит от обучени войници, които са знаели как да се бият с майстор на меча. Всички вие за глупак ли смятате лорд Аномандър?

— Той е човек, не е бог — рече Халид Бахан, възползвал се от мигновеното разсейване, за да възвърне наглостта си. — Планът беше зле обмислен, но всички знаем как благоприличието отстъпва, когато се развихри жаждата за кръв, Скара. Жалко беше, но ще има други престъпления, преди да свърши това, и от двете страни, и си глупак, ако мислиш друго.

— О, глупак съм, несъмнено — отвърна Скара. Върна се при коня си и се метна на седлото. — Приключих с това. — Извърна се и погледна войниците, които го бяха придружили от Карканас. — Останете тук и се бийте с другарите си, ако искате. Отказвам се от командването и отхвърлям службата си в легиона на Урусандер.

Тейт Лорат се изсмя.

— Бягай в крепостта Седис тогава и вземи със себе си страхливците, които биха тръгнали с теб. Не те ли предупредих, Скара, да не се сприятеляваш с брата на Аномандър? Знай добре, че онова белокожо изчадие вече е по петите ти, с мъст в сърцето. — Поклати глава. — Ще стоиш настрана, така ли? Този избор вече не съществува, Скара. Не и за теб. Особено за теб.

Нарад видя как няколко от спътниците му започнаха да събират снаряжението си, явно решили да тръгнат със своя капитан. Поколеба се за миг и започна да събира своето.

Тейт Лорат продължи високо:

— И ако Силхас Руин не те намери, то един ден ще го направи легионът Урусандер. Това ти обещавам, а всички знаем какво прави Урусандер с дезертьорите.

При тези думи половината войници спряха и Нарад видя как много от тях оставиха на земята нещата, които бяха взели.

Скара Бандарис поведе отряда си на запад, за да се върнат на крайречния път. Рехава колона войници го последва. Нарад беше с тях, а точно пред него бе ефрейтор Бурса. Сержант Радас беше останала, но и лицето ѝ бе останало в спомена му. Беше мъртво и никога повече устните ѝ нямаше да оформят думи. Никога повече нямаше да каже: „Пак ли си оклюмал, Вафт?“ и никога повече нямаше да изрежда гръмко сред пушек и огън всички неправди, нанесени на нея и на другарите ѝ в легиона.

Виждаше мъртво лице там, в ума си, и когато се връщаше, за да надвисне над нея като тържествуващ дух, я виждаше как лежи просната на камъните, широко разкрачена, и кръвта се излива оттам.

Гледката трябваше да го смрази от ужас, но не изпитваше нищо.

„Не от моята ръка, сержант.“

Думите на Скара Бандарис все още отекваха в него. Укорът в тях носеше утеха. Възмущението в тях отекваше като праведна присъда и ако самият Нарад тръпнеше под ударите на бича им, нима не го беше заслужил?

След малко капитанът спря. Пътят бе зад гърба им, а реката — точно пред тях.

— Тук ще отдъхнем — каза Скара. — Но не толкова дълго, колкото бих искал. Може би ще е най-добре просто да се разпръснете и да си намерите места, където да се скриете. Аз ще чакам в крепостта Седис и ако Силхас Руин ме намери, няма да се бия. Ще коленича и ще зачакам меча му на врата ми. След думите, които ви дадох, вярвам, разбирате, че няма да е безопасно за никого от вас, ако останете с мен.

Няколко от ездачите обърнаха и тръгнаха обратно по пътя.

Гледката беше долна и жалка.

А после очите на капитана се спряха върху Нарад и Скара Бандарис се намръщи и каза:

— Теб не те познавам.

— В това е единствената ми надежда — отвърна Нарад.

Ефрейтор Бурса се покашля.

— Взехме го с нас в гората, сър.

— Гарантираш ли за него, ефрейтор?

Нарад изтръпна. Отново усети онази жена, която лежеше под него, и отново чу смеха на другите заради непохватните му движения — жилеше като леден дъжд.

— Подчиняваше се на заповедите, сър, и го приехме като един от нас — каза Бурса.

— Добре — каза Скара Бандарис и продължи: — Изкачването до Портата Седис е дълго и всеки, който се приближи, ще бъде видян от половин ден разстояние, което дава на всички ви достатъчно време да побегнете на север, по пътя на джелеките. Съгласен съм да срещна съдбата си сам.

— Искаме да яздим с вас, сър — каза един от войниците.

— До крепост Седис?

— Да, сър.

Скара Бандарис ги изгледа с крива, горчива усмивка.

— Само глупци яздят с мен, приятели.

„Висша жрице, превърнете своето богослужение в неотменно признание пред неизвестното и неведомото. С упование и приемане на тайнството хаосът, обитаващ всички нас, става спокоен, докато самото море не се превърне в кротко огледало с ведро отражение.“

Като слова на богинята ѝ, предписанието беше оскъдно и Емрал Ланеар бе объркана. Беше в личната си стая. Беше отпратила жриците и сега беше сама със замъгленото си отражение, толкова неподвижно в огледалото. Както се полагаше за вярна последователка, беше врекла своята преданост с крехката надежда за ответни дарове и макар тази идея, изразена с такава глупава откровеност, да разголваше едностранната сделка, каквато беше вярата, вече нямаше никакво настроение за преструвки. Всичко смътно и неясно можеше да си остане в огледалото, където всяко петно беше благослов, и тя бе готова да го остави така.

Все пак лицето, което виждаше пред себе си, не беше ведро отражение.

Нямаше край иронията, ако казаното от Аномандър за Синтара беше вярно. Красотата на младостта можеше да понесе откровението на светлината, докато загубата ѝ от състаряването с охота приемаше мрака. Ето защо тези две Висши жрици бяха добре поставени на полагащите им се места и макар Емрал да изпитваше горчивина от осъзнаването коя от двете страни обитава самата тя, нищо не можеше да се направи по въпроса. Тъмнината поне беше вечна в дара си да прикрива. През следващите векове Синтара със сигурност щеше да проклина онова, което светлината ѝ разкриваше.

Но сега двете стояха една срещу друга, готови за сблъсък, който нито една от двете страни не можеше истински да спечели. „В смъртта на едната смисълът на другата се губи. Трябва ли да добавя тази истина към скромното ни Свето писание? Може би като бележка под линия, не толкова изящно изписана, нещо, направено припряно или навярно със съжаление.“

Ако светите слова не можеха да предложат отговор на отчаянието, каква полза имаше от тях тогава? Ако така разкритите истини не носеха отплата, то тяхното изричане не беше нищо повече от проклятие. „А ако отплата не може да се намери в тленния свят, тогава сме подтикнати към бездействие и безразличие. Ще обещаеш ли на една душа награда, заровена в предположения? Трябва ли да се пресягаме през живота си, но никога да не докосваме? Трябва ли да мечтаем и да се надяваме, но никога да не знаем?

Висша жрице, превърни своето богослужение в неотменно признание пред неизвестното и неведомото.“

Такава посветеност не обещаваше награда. Правеше всяка поза жалка и самотна. Откровението водеше до празнота, в която вярата бе обречена да затъне. „Но пък навярно с това предписание тя цели точно такова откровение: че макар отвътре да сме светлина, отвън няма нищо освен мрак.

Синтара, стоим една срещу друга като врагове. Но се чудя дали и това не е богохулна самонадеяност.“

Намръщи се и извади приборите си за писане. Реши, че е време за инициативи.

Шум от забързани крака и рязко почукване на вратата я стреснаха. Тя стана и оправи халата си.

— Влез.

За нейна изненада се появи не жрица, а историкът Райз Херат.

— Висша жрице, моля ви, елате с мен.

— Къде?

— На двора — отвърна той. — Става магия.

— Какво?

— Моля ви. Емрал, там има мрак, непроницаем мрак и… — Райз се поколеба. — Висша жрице, този мрак кърви.

Докато крачеха към двукрилата входна врата, Емрал чуваше смътни писъци, през които се врязваха виковете на някой, който се опитваше да усмири паниката на двора.

— Историко — каза тя, — това спокойно би могло да е заклинание на Майка Тъма, тъй че едва ли е повод някой да се страхува.

— Вашата поява и поведение би могло да внуши тази мисъл, висша жрице — отвърна Райз. — Точно затова ви потърсих.

— Но не вярваш, че е на Майка Тъма, нали?

Той я погледна и лицето му пребледня.

— Когато дойдох при вратата ви, признавам, жадувах за утешителен отклик от вас на вестта, която съобщих.

— Но след като го нямаше?

Той само поклати глава.

Излязоха навън. Хората се бяха отдръпнали уплашени от ставащото в центъра на двора, а от входа на цитаделата самите порти вече не се виждаха, заличени от непроницаемата тъмнина. Петното изпълваше въздуха, черно и кипнало, с пипала, които се изсипваха надолу и се гърчеха по каменните плочи. И нарастваше, и мракът струеше от него, докато не скри кулите на портата и платформите, по които стояха замръзнали от ужас Домашни мечове.

А от тъмното петно лъхаше студ — същият студ, който се усещаше в Залата на Нощта. Емрал гледаше, зачудена дали наистина Майка Тъма не е започнала това заклинание. Но с каква цел?

В този момент, докато съмненията я затрупваха, от тъмнината изскочи конник, в галоп. Грамадният мъж в броня дръпна юздите на бойния си кон и от копитата захвърчаха искри. Спря точно пред Емрал Ланеар и Райз Херат.

Историкът се поклони и рече:

— Консорт, добре сте дошли у дома.

Лорд Драконъс слезе от коня. От раменете му лъхаше студ, а ботушите и бронята му искряха от скреж. Смъкна ръкавиците си и се обърна към Емрал.

— Висша жрице, имам нужда от вас.

— Консорт?

Той посочи зданието зад нея.

— Тя знае, че съм се върнал. Обещах ѝ дар и затова трябва да ме придружите.

— Като каква? — попита тя.

— Като Първа дъщеря на Нощта.

— Нямам такава титла.

— Вече я имате.

Подмина я и влезе в Цитаделата. Емрал тръгна след него, следвана от Райз Херат.

Лорд Драконъс нахлу в Голямата зала, спря в центъра на огромното помещение и гласът му прогърмя:

— Разчистете залата!

Тихият умислен мъж, когото Емрал бе познавала преди, изглеждаше сякаш преобразен. Силата около него бе осезаема. Тежкият му поглед се спря на нея.

— Висша жрице, потърсете празнотата в себе си. Предайте властта над очите си на Майка Тъма, за да може да види моя дар.

— Консорт, не знам как да направя това.

— Само защото никога не сте го опитвали. Погледнете ме и разтворете в душата си вратата на вярата.

И изведнъж Емрал усети как някакво призрачно присъствие се вля в тялото ѝ, размърда се, все едно се е озовало в неудобна плът, а когато погледна лорд Драконъс, последва внезапен прилив от противоречиви чувства. Почувства радостта на Майка Тъма от това, че вижда отново любимия си, и облекчението ѝ, а сред всичко това имаше някакъв дълбок трепет. Емрал се помъчи да се предаде напълно на богинята си, тъй че Майка Тъма да може да говори чрез нея, но нещо възпираше усилията ѝ. Усети желанието на Майка Тъма да заговори на Драконъс, грубо и тежко като юмрук, и блъскаше по някаква вътрешна врата — врата, която оставаше заключена — и както богинята я буташе от едната страна, така и Емрал дърпаше от другата. Усилията им бяха безуспешни и за Майка Тъма остана само гледката с нейния любим.

Той вече беше захвърлил наметалото си и в ръцете му имаше нещо, загърнато в дланите му като скъпоценно цвете, но единственото, което Емрал — и Майка Тъма чрез нея — можеше да види, беше нещо като шепа горска пръст. Драконъс се взря в очите на Емрал и заговори:

— Възлюбена, с този дар ти предлагам освещаването на тази Цитадела и я превръщам в истински храм. Ти бе приела Нощта, ала владееше само скромен къс от силата ѝ. — Помълча за миг, след което продължи: — Тук се води война на сили — в каменните стени и в каменния под. Изглежда, че наистина се връщам навреме. Чрез този дар всяко предизвикателство е прогонено оттук. Връчвам на теб и на всички Чеда на Нощта този Терондай.

И той пусна нещото, което държеше.

То падна леко, като сгънат пергамент, и за миг остана да лежи неподвижно на покрития с плочи под. А след това започна да се разгъва и да отпраща коси лъчи по повърхността на плочите и тези лъчи бяха черни като оникс, а шарката, която оформяха, сякаш потъваше в похабения от времето мрамор и го зацапваше невъзвратимо.

Емрал усети нарастващ ужас вътре в себе си, ужас, идващ от Майка Тъма.

Шарката продължаваше да се разгъва, разпростря се по целия под. Имаше двайсет и осем лъча, като върхове на черна звезда, с огромен многоъгълник в центъра. Драконъс стоеше в него. На лицето му се четеше гордост, но имаше и някаква уязвимост в очите му.

— Възлюбена — каза той, — от земите на Азатанаи се завърнах при теб по Пътя на Нощта. Препусках през селението на Тъмата. — Посочи фигурата, която вече обхващаше цялата зала. — Вече не е нужно да се пресягаш, любима. Донесох Нощта тук и ти предлагам, още веднъж, съвършената ѝ прегръдка. Това е дар на любов. Как другояче да го осветим?

Емрал усещаше богинята си — присъствие, изтръпнало от ужас.

— Възлюбена — каза Драконъс, — давам ти Портала на Куралд Галайн.

Шарката лумна. Разцъфна мрак.

И богинята побягна.

В Залата на Нощта Гризин Фарл стоеше пред Майка Тъма и гледаше как става все по-безтелесна. Разгръщащата се Нощ бързо обхващаше Цитаделата, изливаше се от Терондай и завземаше всяка стая, плъзваше като погибел по всеки коридор. Поглъщаше светлината на светилници, свещи и фенери. Отнемаше яркостта от пламъци и жар във всяко огнище.

Усети, когато тъмнината се изсипа извън стените на Цитаделата и потече като порой по вътрешния двор. Щом стигна до повърхността на реката, Гризин потръпна от труса, който прониза водата, и чу в ума си окаяния вой на речния бог, докато мракът прекършваше преградата и се изливаше в дълбините. Този вой премина в смъртен вик и след това затихна. И реката потече в Нощта.

Тъмнината бързо се разпростря из цял Карканас.

— Чудехте се на присъствието ми тук — заговори той на богинята, седяща на трона. — Чудехте се за моята роля. Не можех да ви позволя да проговорите. Тишината се нуждаеше от… защита. Простете ми. — Вдигна ръка към нея. — Ще намерите силата да устоите на притеглянето ѝ. Тази сила ще дойде от преклонение и от любов. Но най-вече ще дойде от равновесието, което очаква всички нас. Уви, постигането на това равновесие, така отдавна закъсняло, ще е трудно.

— Какво равновесие? — попита тя с глас, станал хриплив от писъците ѝ на отрицание, от безпомощните ѝ викове против онова, което правеше любимият ѝ. Против онова, което вече бе направил.

— Всички сили са подредени в противопоставяне, Майко Тъма. Тъкмо това напрежение втъкава нишките на съществуването. Дори Бездната съществува в отговор на нещо — на нас. На вас, на мен и всяко друго разумно същество на този и на всеки друг свят. Да говоря ли за богове и за тяхното господство над по-низши същества? Няма. Такава йерархия не означава много. Всички ние трябва да стоим от тази страна на Бездната и да правим каквото можем от думи и мечти, от страсти и амбиции. Боговете са извисени само в дързостта на своите спорове.

— Речният бог е убит. — Тя вдигна ръце и скри лицето си в тях.

— Един загубен спор — отвърна Гризин Фарл. — И да, искрено скърбя.

Иззад шепите си тя попита:

— Какво ще стане с Отреклите се?

— Не мога да кажа, Майко. Може би ще вървят по брега във вечен копнеж за света, който са изгубили.

Майка Тъма потръпна, а после бавно смъкна ръцете си. Плъзнаха се по облегалките на трона и се вкопчиха в изящно извитите им краища. Пое си дълбоко дъх.

— И сега?

— Лорд Драконъс ви донесе своя дар, своята сила. Той е първият азатанай, сторил това единствено за обитателите на своето владение. — Гризин Фарл помълча. — Не знаех, че децата ви са в неведение за истинската природа на Консорта.

Погледът ѝ стана твърд.

— Майките имат тайни.

След дълго мълчание той кимна.

— Не винете Драконъс. Всичко, което става, бе започнато от друг азатанай. — Поклати глава. — Моите извинения. Лицемеря. Всички имаме пръст в това. Така наречената Т’рисс, която влезе и след това излезе от морето Витр. Моите собствени деца… но най-вече е на К’рул, който се отзова на почитта с щедрост. Който, затрупан от молитви, изписани с пролята кръв, им даде отговор. Но силата, която отстъпи, не беше само за онези, които го почитаха. Той я отдаде безвъзмездно, на всички. С това се раждат нови чародейства, Майко Тъма. С това противостоящите сили получават имена и аспекти. Получават сфери на влияние. Буря очаква всички ни, Майко Тъма. За да спаси вас… за да спаси децата ви, които ви почитат, Драконъс направи само каквото бе нужно. Порталът на Куралд Галайн сега е ваш и над Нощта вие вече имате власт.

— И моят любим просто ще отстъпи встрани? — Във въпроса ѝ имаше злъч.

— Поднасянето на дарове е отчаяно начинание, Майко Тъма. Сигурен съм, че не бях единственият, който предупреди за това. Обуздайте този прилив на гняв в сърцето си, моля ви. Той направи каквото направи от любов.

— Както и този К’рул, несъмнено.

Гризин Фарл кимна.

— А какво му струваше, азатанай?

— Разказът за това все още е недовършен, Майко.

— Значи кръвта продължава да тече.

Гризин Фарл се сепна, а след това кимна.

— Крайно уместно описание.

— Сега той идва при мен. Ще останеш ли да видиш срещата ни?

— Майко Тъма, боя се, че тук вече не остана нищо за защита.

Жестът, с който го освободи, беше небрежен. Гризин Фарл се поклони и напусна Залата на Нощта.

Спря в коридора. „Забравих да я предупредя. С раждането на един портал ще има и други.“

Конете дишаха с усилие отровния въздух.

Бяха чули гръмовен тътен, все едно самият въздух се беше процепил, и след като оседлаха припряно конете си, бяха напуснали бивака между канарите много над бреговата линия и бяха тръгнали да подирят източника на този ужасен звук.

Вече три дни Спинок и другите в отряда проучваха крайбрежието, като се движеха между десетки мъртви и издъхващи чудовищни същества, две от които не си приличаха. Макар и да бяха родени от Витр, всяко от тях бе закърмено с мръсно мляко и морето, в което бяха намерили своя дом, се беше нахвърлило върху тях с неистов глад. Съществата изпълзяваха от сребристите води разкъсани, кървящи, с провиснали хълбоци, с оголени кости и премазани от непоносимия натиск. И въпреки това не умираха бързо.

Ужасът на тези раждания беше обзел Стражите. Това неуспяло нашествие беше необяснимо и въпреки цялата закана за свирепо насилие, която вдъхваше идването на демоните, предсмъртната им агония не можеше да събуди нищо друго освен жал. Както бе отбелязал Калат Хустаин предния ден, всяко живо същество, звяр или не, можеше само да се мята безпомощно в такова мъчение.

Бяха достатъчно предпазливи, за да се държат по-далече, и верността на донесеното от Финара Стоун се доказваше непрекъснато, докато същества, от които не беше останало много повече от разкъсани трупове, намираха някак сила да се борят, докато се мъчеха да изпълзят от Витр.

Този ужас тежеше на Стражите и Спинок Дурав усещаше колко са се притъпили малките удоволствия, които извличаше от живота. Всяка сутрин се събуждаше изнервен, безпомощен и обзет от страх заради предстоящото слизане до бреговата линия.

Докато разяждащият въздух тръпнеше от гърма, те се измъкнаха от последните канари над брега и най-сетне видяха източника му.

Огнена стена бе надвиснала над морето Витр все едно се беше родило ново слънце. Но не беше толкова ярко, че да ги заслепи. Пламъците, които се гърчеха по краищата му, сякаш изригваха навън и политаха на жилки и нишки като стопено злато, изтръгнало се от краищата на въртящо се колело. Тези огньове изчезваха като искри, без да се завъртат в полет или да се извиват надолу към сребристата повърхност на морето.

Излъчването беше неподвижно, надвиснало в небето. Трудно беше да се определи големината му, но отражението, което хвърляше над морето, беше огромно.

Отрядът спря на брега. Конете трепереха и когато Спинок се озърна надясно и наляво, беше поразен от тази дръзка самонадеяност: от това, че той и приятелите му Стражи — тайстите и Куралд Галайн, и дори Майка Тъма — могат да се опълчат твърдо на такива природни сили.

Обзе го внезапна увереност: това море никога нямаше да бъде победено. Щеше да продължава да расте, да поглъща земя, както бе погълнало чудовища, да трови въздуха, да отнема живота от всичко, което докосне. Магия нямаше да успее срещу него, а самото предизвикателство на волята беше крехко и уязвимо.

— Вътре има нещо! — извика един от Стражите.

Спинок вдигна отново очи към огненото знамение.

Въздухът наново изпращя със сила, от която конете залитнаха и няколко мъже и жени изпопадаха от седлата. Задуха вятър и разлюля повърхността на Витр, и от брега най-сетне се видя донякъде колко далече е това разгневено слънце. Силата на урагана, изливащ се от огнения кръг, надигна вълни над морето.

Спинок като че ли първи осъзна какво предвещава това и викна:

— Трябва да бягаме! Командире! Назад!

Калат Хустаин го погледна, а след това завика:

— Оттегляй се! Бързо!

Конете, някои хвърлили ездачите си, вече бягаха от връхлитащия ураган. Брегът започна да се тресе.

Отекна трети взрив.

Спинок погледна през рамо.

„Бездната да ме вземе. Бездната да ни вземе всички!“

От огненото кълбо се появиха дракони, с разперени криле, опашките им разсичаха въздуха след тях. Един след друг Елейнт изригваха и се извисяваха във въздуха като птици, освободени от клетка. Смътно, през воя на вятъра, до ушите му стигнаха пронизителните им крясъци.

Към брега се понесоха гигантски вълни.

Нямаше нужда от повече подкани от Калат Хустаин. Отрядът препусна назад в паническо отстъпление. Дори канарите не изглеждаха надеждна защита от това, което идваше.

Спинок остави коня си сам да намери пътя. Над него се понесе огромна сянка и той погледна нагоре и видя корема и прозрачните криле на дракон. Дългата шия и главата изпълниха полезрението му, докато съществото минаваше над него, и Спинок видя как очите му сякаш блеснаха, щом го погледна отгоре. След това заострената като клин глава се кривна, докато звярът оглеждаше ездачите, едва успели да излязат от скалите и вече препускащи през мъртвото поле към черните треви на Блещукаща съдба.

Ноктестите пръсти на дракона се разпериха и се свиха.

След още няколко мига, със свирепи удари на крилете, съществото се извиси в небето. Един от другите дракони свърна към него, но се отдалечи, щом челюстите на първия изщракаха предупредително във въздуха.

Към Спинок препускаше ездач и той видя, че е сержант Беред. Сержантът го изгледа с подивели очи и извика:

— Девет!

— Какво?

— Девет са! После се затвори!

Спинок се извърна назад, но в този момент конят му стигна до високата трева и се хвърли в най-близката пътека. Високите стръкове го режеха като бръсначи и Спинок смъкна забралото, наведе глава и препусна навътре в Съдбата.

Земята потрепери от няколко труса, а вятърът се усили, поваляше тревите от всички страни.

Той погледна назад. Първите огромни вълни вече се разбиваха в канарите и ги разхвърляха настрани като камъчета.

Сребърните стени връхлитаха и помитаха тревите.

Мълния блесна и го заслепи. Чу викове и писъци, а след това конят му вече падаше и той изхвърча във въздуха и падна тежко в тревите. Безброй стръкове се врязваха през кожената му броня като наточени остриета и той скри лицето си с ръце. Най-сетне спря.

Свали ръце от очите си и зяпна невярващо.

Витр се разбиваше в невидима стена, очертана от края на Блещукаща съдба, и там сребристата вода се надигаше и връхлиташе, а след това безсилно рухваше назад. Вълна след вълна се блъскаха в невидимата преграда и всяка губеше силата си в яростна безпомощност.

Спинок се надигна бавно, изненадан, че не си е счупил нищо. Но целият беше в кръв. Конят му също се изправи, треперещ и оплискан в червено от раните си. От двете му страни се появиха други Стражи, залитаха по пометените от вятъра треви. Видя Калат Хустаин, свил едната си ръка до гърдите, явно счупена между рамото и лакътя, а лицето му беше раздрано като от ястребови нокти.

Замаян, Спинок погледна нагоре. Зърна далече на юг малко петно — последния видим в небето дракон.

„Девет. Той каза девет.“

Ендест Силан чу тропота на копита по пътя зад себе си и свърна в плиткия изкоп, та ездачът да го подмине. Придърпа по-плътно наметалото около себе си и вдигна качулката, за да забули очите си в сянка.

Преди три дни се беше събудил в стаята на историка и видя, че дланите му са с превръзки, които попиваха сълзящата от тях кръв.

Това събуди в него смътното чувство за измяна предвид обещанието на Райз Херат, че ще остане при него, но щом излезе в пълния с паникьосани слуги коридор и научи за ужасяващото проявление на мрак в двора, преглътна разочарованието си.

Знаменателното завръщане на Консорта бе отекнало из Цитаделата, а чародействата този ден, изглежда, изобщо не бяха свършили. Беше усетил пробуждането на Нощта и бе побягнал като дете от тъмния порой, завладял най-напред Цитаделата, а след това — цял Карканас.

Без да вземе нищо, беше тръгнал по крайречния път. Преспиваше в запустели, оцелели от погрома колиби. Нямаше почти никакви хора, а малцината, на които се натъкваше, страняха от него. Той също не беше склонен да заговори някого от тях, колкото и да беше гладен. Подминаваха го с крадливи погледи като подивели псета и самите те изглеждаха прегладнели. Трудно му беше да проумее колко бързо Куралд Галайн е потънал в разпад. Докато вървеше, често усещаше, че плаче.

Превръзките на ръцете му бяха станали мръсни, всяка нощ подгизваха от кръв, а през деня изсъхваха и почерняваха. Но вече вървеше далече от чародейния мрак и в безмълвието на леса с изгорелите му участъци и овъглени поляни бе намерил някакъв покой, изпълнен с умора и самота. Реката вляво от него сякаш напираше към пътя. Беше започнал това пътуване, без изобщо да знае накъде отива, но вече осъзнаваше, че това незнание е заблуда.

За него вече имаше само едно място и той неумолимо се приближаваше към него.

Ездачът го настигна и Ендест чу как животното забави ход. Не изпитваше никаква охота за разговор и изобщо не го интересуваше кой е непознатият, но когато той заговори, гласът се оказа познат.

— Ако си тръгнал към поклонничество, явно си тръгнал по грешен път.

Ендест спря, обърна се и го погледна. После се поклони.

— Милорд, не мога да кажа дали този път е на богинята. Но май наистина съм тръгнал на поклонничество, макар че не го знаех, докато не го казахте.

— Грохнал си от пътуването, жрецо — каза лорд Аномандър.

— Ако постя, милорд, не е по мой избор.

— Няма да те задържам — рече Аномандър. Извади от дисагите кожена торба и я хвърли на Ендест. — Хапни, жрецо. Можеш да ядеш и докато вървиш.

— Благодаря, милорд.

В торбата имаше хляб, сирене и сушено месо. Ендест почна да яде, трепереше целият.

Аномандър като че ли нямаше нищо против да язди до него.

— Пребродих тази гора — рече той — и не намерих нищо, което да успокои съвестта ми. Птича песен не стига до мен, малките животинки, пощадени от равнодушието ни, също не шумолят в листата нощем.

— Нищите на кралството, милорд, имат само едно спасение от всякаква заплаха, и то е да бягат.

Аномандър изсумтя и отвърна:

— Не се бях сещал да включа горските животни, че и птиците, като поданици на владението. Не че можем да им заповядваме.

— Но животецът им, милорд, все пак тръпне на олтарите ни. Ако не им заповядваме с примка и стрела, говорим им достатъчно красноречиво с огън и дим.

— Ще смъкнеш ли качулката си, жрецо, за да мога да те видя?

— Простете, милорд, но ви моля за снизхождение. Не знам дали ме чака наказание, но това пътуване е трудно за мен и не бих го споделил поради страх от егоистични мотиви.

— Значи избираш да вървиш сам и да останеш непознат. — Лорд Аномандър въздъхна. — Завиждам ти за привилегията. Знаеш ли крайната си цел?

— Мисля, че да, милорд.

— На този път ли е?

— Малко встрани.

Нещо се промени в гласа на Първия син, когато попита:

— И близо ли е?

— Не е далече, милорд.

— Ако опиша търсенето си като спирала — каза Аномандър, — сега се приближавам до мястото, където вярвам, че тя свършва. Мисля, жрецо, че отиваме при един и същи олтар. Ще направиш ли от него светилище?

Въпросът изненада Ендест. Той затвори торбата с разтреперани пръсти и я върна на Аномандър с благодарен поклон.

— Не ми беше хрумвало такова нещо, милорд.

— Ръцете ти наранени ли са?

— Не повече от душата ми, милорд.

— Млад си. Послушник?

— Да.

Продължиха мълчаливо. Стигнаха до пътеката към имението на Андарист, с изгоряла трева от двете страни и голите като скелет останки на изгоряло от пожара дърво.

— Не мисля — каза Аномандър, — че бих приел с радост едно освещаване там, послушнико, дори да можеше да го дадеш. А ти не можеш. Единствената свята вещ в развалините пред нас е един изваян от азатанай камък на домашното огнище, а се боя, че ще стигна до него и ще го намеря счупен.

— Счупен ли, милорд?

— Също така се боя — продължи Аномандър, — че няма да намеря брат си там, а не мога да се сетя за никое друго убежище, което би могъл да потърси. Казаха ми, че е избрал дивата пустош за своята скръб, а не мога да се сетя за по-голяма пустош от къщата, където умря любовта му.

Ендест се поколеба, след това си пое дълбоко дъх. Оставаха само десетина крачки до пътеката.

— Лорд Аномандър — каза той и спря, с наведена глава. — Майка Тъма я благослови.

— Коя?

— Девицата. Енесдия от дома Инис, милорд. В очите на нашата богиня онова дете сега е Висша жрица.

Гласът на Аномандър изведнъж стана твърд като желязо.

— Благословила е труп?

— Милорд, може ли да попитам къде са погребани останките ѝ?

— Под камъните на пода, жрецо, на прага на къщата. Брат ми настоя и щеше да разкърти камъните с голи ръце, ако не го бяхме сдържали. За жалост имаше доста припряност в това разкопаване. Баща ѝ лежи под земята при входа, а до него е тялото на заложника Крил Дурав. Домашните мечове лежат в кръг около къщата. Жрецо, Майка Тъма никога не е искала душите на мъртвите.

— Не мога да кажа, че вече ги иска, милорд.

— Какво те доведе тук?

— Видения — отвърна Ендест. — Сънища. — Вдигна ръце. — Аз… нося нейната кръв.

Изричането на тези думи отприщи мъката на Ендест и той падна разплакан на колене. Болката го заля на вълни, черни като най-черната нощ, и той чу собствения си глас, накъсан и хлипащ.

А след това лорд Аномандър беше до Ендест, коленичил и с ръка около раменете му. Когато заговори, сякаш не говореше на него.

— Защо прави тя това? Колко рани ще ни накара да носим? Няма да го приема. Майко, щом искаш да споделим твоята вина, погледни към мен. Ще я поема върху себе си и ще я позная като своя добра спътница. Но ти караш всички свои деца да носят бремето на твоето наследство. — Засмя се горчиво. — А какво окаяно семейство сме!

Помогна на Ендест да се изправи и каза:

— Опри се на мен, жрецо. Тези последни стъпки ще направим заедно. Ще отпуснеш ръце на черните камъни, белязали нейния гроб, и ще оставиш петната на нейната кръв. Висша жрица ще бъде, да. Майката знае, тя бе използвана като такава.

Горчивината на тези думи покърти Ендест и колкото и извратено да беше, той извлече от тях сила и подновена крепкост.

Заедно закрачиха по черния път.

А после Ендест видя полукръга от ниски могили прясно натрупана пръст. Видя фасадата на къщата и входа, зеещ без врата. Видя могилата с гробовете на лорд Джаен и Крил Дурав. Всичко това вече беше виждал в сънищата си. Приближиха се смълчани.

Кръв потече отново от дланите на Ендест и закапа силно, щом стигнаха до входа на къщата.

Лорд Аномандър спря и каза:

— Някой чака вътре.

Камъните на пода зад прага бяха разкъртени, неравни и зацапани с пръст, с отпечатъци на длани по тях. Като видя това, Ендест отново спря и промълви:

— В сънищата ми тя все още умираше.

— Боя се, че истината за това е у всички нас — каза Аномандър. Подмина го и пристъпи вътре. — Андарист? Дойдох, за да се откажа от мъстта…

Но онзи, който се надигна от камъка на домашното огнище, не беше Андарист. Беше огромен мъж с наметало от козина.

Ендест стоеше и гледаше, а кръвта от дланите му капеше по камъните на гроба на Енесдия.

Лорд Аномандър закрачи напред и спря пред непознатия.

— Камъкът на огнището? — попита Първият син.

— Изтерзан — отвърна с дълбок глас мъжът. — С доверието е злоупотребено и петната кръв не могат да бъдат отмити от всичко, сполетяло това място.

— Тогава… защо си дошъл?

— Обвързани сме, Първи сине. Чаках те.

— Защо?

— За да защитя своя дар.

— Да защитиш? От мен? Няма да наруша това доверие — въпреки всичко, което Андарист ми отрича. Ще го намеря. Ще поправя това.

— Боя се, че не можеш, Аномандър. Но знам, че ще се опиташ.

— Стой тогава тук, азатанай, до смъртта на сетния ден! Защитавай тази подигравка на благодат, така съвършено изваяна от ръцете ти!

— Обвързани сме — повтори азатанаят, без изобщо да се смути от изблика на Аномандър. — По пътя си тепърва ще ме намираш до себе си.

— За жалост.

Огромният мъж повдигна рамене.

— Вече споделяме нещо.

Аномандър поклати глава.

— Не си ми приятел, Каладън Бруд. И никога няма да бъдеш. Не мога дори да съм сигурен дали твоят дар не е проклятието в сърцевината на всичко, което се случи тук.

— И аз, Аномандър. Друго нещо споделяме.

Ръката на Първия син се стегна на дръжката на меча му.

Но азатанаят поклати глава.

— Не е сега времето, Аномандър, да вадиш това оръжие, и не е мястото тук. Виждам жрец зад тебе. Виждам в дланите му силата на Майка Тъма и кръвта, която пуска тя сега, и с това сделката на вярата е сключена.

— Не разбирам…

— Лорд Аномандър, тя вече има силата на азатанай. Тази сила е родена от кръв и в раждането на бог или богиня точно тази същност трябва да бъде отдадена първа. А вие, които ще бъдете нейни чеда, ще отдавате своята в отговор. И с това Мракът е изкован.

— Не съм сключвал такава сделка — отсече Аномандър.

— Вярата не се интересува от сделки, Първи сине.

— Тя не ми е оставила нищо!

— Оставила те е на мира. Направи от свободата си каквото поискаш, Аномандър. Направи с нея каквото трябва.

— Бих сложил край на тази гражданска война!

— Тогава го сложи. — Каладън Бруд пристъпи към него. — Ако помолиш, лорд Аномандър, ще ти покажа как.

Аномандър видимо се поколеба. Погледна през рамо към Ендест, но жрецът бързо наведе очи и видя, че надгробните камъни са станали пурпурни. Изведнъж се почувства слаб, смъкна се на колене и се хлъзна по тях.

А после чу, сякаш от много далече, как лорд Аномандър попита:

— Каладън, ако поискам това от теб… да ми покажеш как… ще има ли мир?

А азатанаят отвърна:

— Ще има мир.

Аратан стоеше до прозореца на най-високата кула след тъй наречената Кула на омразата. Утринната слънчева светлина го обливаше.

Чу как зад него Коря се надигна в леглото.

— Какво има? — попита тя.

— Извинявай, че наруших така съня ти — каза той.

— За първи път ми се случва, Аратан. Млад мъж да нахлуе в стаята ми, без дори да почука на вратата и без да забележи, че съм гола! О, не! Вместо това тича до прозореца и стои там.

Той я погледна през рамо.

— Какво толкова има навън? — попита тя. — Само една огромна равнина и срутени кули. Виж ни. — Стана от леглото и загърна със завивката стройното си тяло. — Живеем в пустош, с един окаян джагът за компания и мрачна гледка във всички посоки. Не ме ли намираш за привлекателна поне?

Той я изгледа, после каза:

— Дори за много привлекателна. Но не ти вярвам. Моля те, не го казах като обида.

— Нима? Много има да се учиш.

Той пак се обърна към прозореца.

— Какво толкова те очарова в тази гледка? — попита тя.

— Тази сутрин Готос ме събуди със загадъчни думи.

— Е, нищо ново, нали?

Аратан сви рамене.

— Но загадката получи отговор.

Чу стъпките ѝ, а след това тя застана до него. Погледна равнината навън и ахна.

След дълго мълчание отрони:

— Какво ти каза Господарят на Хейт, Аратан?

— Каза: „Той е такъв глупак, че се боя, че сърцето ми ще се пръсне.“

— Това ли ти каза?

Аратан само кимна.

— Хаут казва… че вече има портал.

— Път към селението на мъртвите, да. Гуглата е решил да го вземе.

— За да води невъзможната си война. — Коря въздъхна. — О, Аратан, как може да не ти се пръсне сърцето, като видиш това?

Стояха един до друг, загледани над равнина, където в отговор на зова на Качулатия се бяха събрали хиляди. „Не, не хиляди. Десетки хиляди. Джагът, Тел Акаи, Бягащи псета… изгубени души, скърбящи души, всички до една. И идват още.

О, Качулати, знаеше ли го? Могъл ли си дори да си представиш такъв отговор?“

— И Готос не каза нищо повече?

Аратан поклати глава. „Но когато го намерих отново, седнал на стола си, видях, че плаче. Децата лесно се разплакват. Но плачът на старците е различен. Може да разбие един детски свят, както нищо друго не може. А тази сутрин аз отново съм дете.“

— Не — отвърна той. — Нищо повече.

Не бях сред тях, Фишер кел Тат. Съжалявам. Той вдигна знаме на скръб, но в онзи критичен момент лорд Аномандър не бе готов да го види. Бяха много далече. Бяха пленени в собствения си живот. Твърде много и твърде жестоки бяха потребностите, които ги изтезаваха.

Но помисли над това. Под такова знаме няма край за онези, които са го вдигнали, не от тежестта на провала, а от проклятието на оцеляването. Срещу самата смърт, единственият легион, превърнал я във враг, е легионът на живите.

Виж тази армия. Тя е обречена.

Все пак, макар и слепец, в този момент не мога да не видя блясъка в очите ти, приятелю. Пламтиш със зноя на поета, докато си представяш това войнство, така смълчано и толкова решително, тъй безнадеждно и тъй… бляскаво.

Нека спрем сега това сказание.

Време е, казвам, двама стари мъже да заплачат.

Content

Ковачница на мрак
Стивън Ериксън

Карти:

Действащи лица :

Пролог

Първа част  В тези дарове на преклонение

1

2

3

4

5

Втора част Самотата на този огън

6

7

8

9

10

Трета част Доказателства за честолюбието ти

11

12

13

14

15

Четвърта част Ковачница на мрак

16

17

18

19

20