Андрій Курков

Садівник з Очакова

1

— Мамо, там тобі сусідка знову якогось підозрілого мужика привела! — бадьорим голосом гукнув Ігор у відчинені двері будинку.

— Чого кричиш?! — вийшла йому назустріч у коридор Олена Андріївна. — Та ж почує! Образиться!

Олена Андріївна похитала головою, критично дивлячись на свого тридцятилітнього сина, який за своє життя так і не навчився говорити, коли треба, тихо і пошепки.

Їхня сусідка Ольга справді якось аж занадто переймалася особистим життям Олени Андріївни. Щойно Олена Андріївна з сином переїхала з Києва в Ірпінь, як відчула опіку Ольги, якій також було п’ятдесят п’ять і яка також жила без чоловіка. Олена Андріївна розлучилася зі своїм ще до пенсії — дуже вже він став нагадувати предмет умеблювання: нерухомий, мовчазний, вічно незадоволений і в хаті нічого не робить. Ольга ж примудрилася взагалі жодного разу в житті не одружитися. Але говорила про де легко, без жалю. «Мені чоловік на припоні не потрібен! — якось сказала вона. — Прив’яжеш — стане, як пес! Буде гавкати й кусатися».

Олена Андріївна вийшла до воріт і побачила свою сусідку, а поряд з нею — сухорлявого, чисто виголеного чоловіка років шістдесяти п’яти, з виразним обличчям, міцним підборіддям, сивим йоржиком волосся і з вицвілим брезентовим наплічником на спині.

— Оленочко, ось, познайомся! Це Степан! Він мені хлів відремонтував!

Олена Андріївна подивилася на цього Степана з доброю іронією в погляді. Хліва в неї не було, та й ремонтувати, начебто, поки нема що. Все ціле! А без потреби впускати незнайомого чоловіка в будинок вона звички не мала.

А Степан, хоч і помітив в очах господині несерйозне ставлення до своєї особи, все ж привітно схилив голову.

— Може, вам садівник потрібен? — з надією в хрипкуватому голосі спитав він.

Вбраний Степан був акуратно — чорні штани, важкі черевики на товстій підошві, тільняшка.

— Але ж садівників у кінці зими наймають? — здивувалася вголос Олена Андріївна.

— А я, навпаки, почну зараз, а закінчу в кінці зими — пообрізаю дерева, все розчищу і далі піду. Деревам догляд цілий рік потрібен! І платити мені багато не треба! Сто гривень на місяць плюс нічліг і харчування. Та я й сам куховарити люблю…

«Сто гривень на місяць?! — здивувалась подумки Олена Андріївна. — Який дешевий чоловік! А з вигляду такий нічого, міцний!»

Озирнулася назад. Думала сина побачити, порадитися з ним. Але Ігора на подвір’ї не було. А може, й добре, що не було. А то сказав би, що мати на схилі років схибнулася, якщо серйозно надумала садівника за сто гривень на місяць наймати!

— У нас будинок маленький, — зітхнувши, вимовила вона, не наважившись приймати рішення без сина.

— А мені будинок не потрібен. Я можу у вашому сараї спати. Головне, щоб було чим взимку накритися. Горілки я не п’ю, красти — не краду…

Господиня перевела запитальний погляд на сусідку. Ольга кивнула, наче знала цього Степана довгі роки.

— Ну, залишайтесь поки що, — здалася Олена Андріївна. — Сарай цегляний, порожній, ми худоби не тримаємо. Там ліжко стоїть з матрацом. Розетка електрична є. Мені треба ще з сином поговорити…

Степан одразу відшукав поглядом згаданий цегляний госпблок, що виглядав з-за будинку і, кивнувши, рушив туди.

— Ти його давно знаєш? — запитала господиня сусідку Ольгу.

— Він вже якось приходив, років два тому. Нічого не крав, все полагодив і на городі допомагав. А чого ж? Корисний мужик…

Олена Андріївна здвигнула плечима і пішла в хату шукати Ігора.

Ігор поставився до несподіваної з’яви садівника байдуже. Він жадібно палив сигарету, коли мати повідомила йому новину.

— Нехай картоплю копає! — сказав Ігор. — Ми однаково удвох не впораємося.

Картоплю Степан викопав швидко. Сам викопав, сам на задньому подвір'ї розклав, щоб підсохла. Олена Андріївна тоді вперше тихо втішилася. Відразу сто гривень йому видала — авансом на місяць. А потім приготувала вечерю — з тієї ж картоплі і тушкованого м’яса.

Уранці Ігор прокинувся від радісного бадьорого пирхання, що долинало крізь відчинене вікно кімнати.

Визирнув і побачив, як Степан в самих чорних трусах обливається біля колодязя холодною водою.

На Степановому лівому передпліччі Ігор зауважив якісь розмиті синюваті плями, наче хтось невміло виводив старе татуювання.

Ігор зацікавився. Вийшов на задній двір і попросив Степана і його відром води з колодязя облити.

Обпекла вода Ігора, приємно обпекла. Він також запирхав голосно і радісно. А потім запитав Степана про синюваті плями.

Спочатку Степан подивився на худого блідого сина господині з сумнівом. Чи варто взагалі з ним розмовляти? Але очі Ігора, світло-зелені, проникливі, спонукали до відвертості.

— Знаєш, — заговорив Степан неголосно, — я б і сам хотів знати, що там! Мені років шість-сім було. Боляче було — пам’ятаю, як плакав. Начебто батько мій в наколці тій зашифрував щось. Чи то для мене, чи то для себе. Дядько мій з Одеси так до пуття і не пояснив. Потім пропав мій батько, поїхав десь. Я його не пам’ятаю. Більше його не бачив. Виріс у дядька Левка і тітки Марусі в Одесі. Вони мені розповіли, що мати моя від батька втекла, коли мені три рочки було. Мене разом з ним покинула. Точніше, з бабусею, його матір’ю. Вона теж в Одесі жила. Бабуся померла, і мене забрали до себе дядько з тіткою. Скільки я дядька, поки той був живий, не розпитував, нічого до ладу не дізнався. Знаю лишень, що батько непростим чоловіком був. Три рази в таборах в Сибіру сидів. За що — хто його знає? Може, в наколці щось важливе для мене було?! Але ж я ріс, шкіра розтягнулася, розмазала малюнок так, що тепер і не розбереш! — Степан поглянув на блакитні сліди татуювання.

Ігор підійшов ближче. Подивився на ліве передпліччя. Побачив багато синіх крапок, які не складали ні малюнка, ні тексту. Задумався.

— А твій батько де? — запитав раптом Степан.

Ігор подивився садівникові в очі. Заперечливо хитнув головою.

— Десь у Києві Мати від нього давно пішла. І правильно зробила, — Ігор зітхнув. — Ми йому були непотрібні.

— І що, ніколи з ним не зустрічаєшся? — з сумнівом у голосі поцікавився Степан.

Ігор не поспішав із відповіддю. Задумався. Потім знову заперечливо хитнув головою.

— Навіщо? Мені й так непогано. У мене на згадку про нього кілька шрамів залишилось.

— Що, бив? — обличчя Степана на мить прибрало лютого, сердитого виразу.

— Ні. Мати його зі мною в парк на атракціони відправляла. Він мене відпускав самого, а сам йшов пиво пити й теревенити з мужиками. Одного разу мене велосипедист збив, руку зламав. Другого разу ще гірше…

Садівник скривив губи.

— Добре, — махнув рукою. — До дідька його! Забудемо!

Ігора розважила реакція Степана. Він посміхнувся і знову втупився у «розмазане» часом татуювання.

— Знаєте, а можна спробувати «прочитати» цю шифровку, — після недовгих роздумів сказав хлопець.

— Як же ти її прочитаєш?!

— Треба на цифровик сфотографувати! На цифрову камеру. А потім файл з фотографією на комп’ютері «покрутити». Може, щось і вийде! У мене друг є, класний комп’ютерник. У випадку чого допоможе!

— Ну, прочитаєш — з мене пляшка! — усміхнувся Степан, на обличчі якого в цю мить, крім насмішки, доброї й необразливої, на адресу сина господині нічого іншого прочитати було неможливо.

Ігор виніс з дому цифровий фотоапарат, зробив кілька знімків татуювання.

2

Ігор випив кави з молоком і засів за комп’ютер. «Злив» на нього фотографії з цифровика. Збільшив, потім зменшив, покрутив так і сяк, але «розмите» роками татуювання так і залишилося незрозумілим. Розпорошені синюваті крапки не утворювали ні малюнка, ні слова.

— Добре, — змирився з невдачею Ігор, — поїду до Коляна в Київ. Якщо й він не зможе щось з цим зробити, значить — гаплик! Залишусь без пляшки від садівника.

Переніс фотографії на флешку, поклав її в кишеню куртки.

— Мамо, я до міста! — сказав Олені Андріївні. — Увечері повернусь. Щось привезти?

Олена Андріївна покинула прасувати. Замислилася.

— Чорного хліба, якщо буде свіжий! — нарешті мовила.

Сонце піднімалося вище. Повітря ще зберігало приємні теплі пахощі літа. Осінь поки не відчувалася, ніби не слідкувала за календарем. Тому й трава була ще зелена, і листя на деревах. Маршрутка на Київ під’їхала до зупинки хвилин за п’ять, підібрала Ігора і так рвонула з місця, ніби за кермом сидів Шумахер, а не неголений немолодий дядько в кепці, чоловік місцевої аптекарші.

Водій умикнув «Шансон» і озирнувся на салон, перевіряючи: чи не буде протестів з боку пасажирів. Пасажири ж бо різні бувають! От, наприклад, колишня директорка школи — вона «Шансон» й на дух не переносить. Він, водій, щойно її побачить, взагалі радіо вимикає. Але сьогодні вона, напевно, в Києві справ не має, тож можна проїхатися з музичкою.

Ігор почав думати про Степана і його татуювання. Механічно перевірив рукою: чи на місті флешка.

На мить виник сумнів: чи не бреше цей Степан? Може, насправді там якісь зеківські еполети були наколоті і він їх просто прибрати хотів, щоб не лякати людей своїм в’язничним минулим? До речі, треба би було спитати: чи не сидів він сам? Адже батько, за його словами, тричі сидів! А яблуко від яблуні… Хоча, що він сам, Ігор, про свою «яблуню» знає?! Доброго — нічого! Не приведи Господь, він теж таким стане?!

Доречно, точніше до теми його роздумів, цієї миті на «Шансоні» почалася жалібна зеківська балада про матір, що чекає сина з зони. Почалася, і збила Ігора з думки.

Так він і доїхав за півгодини до Києва, дивлячись у вікно маршрутки і ні про що вже не думаючи.

Далі вже на метро до Контрактової площі.

Його друг дитинства Колян працював програмістом у банку. Може, і не програмістом, але займався він комп’ютерами. Чи то ремонтував їх, чи то програми контролював. У кожному разі, серед знайомих і друзів Ігора він був єдиним фахівцем з комп’ютерів, і, як багато хто з них, був трохи химерний, ніби сам заразився колись комп’ютерним вірусом. Міг раптом ні сіло ні впало змінити тему розмови або замість відповіді на конкретне запитання почати верзти якісь нісенітниці. Він і десять років тому таким був, і двадцять. Пощастило їм, що росли разом, вчилися в одній школі, і навіть армія їх не роз’єднала — опинилися в одній частині під Одесою.

Для Коляна ця служба минула безтурботно. Командиру частини якраз комп’ютер у кабінет поставили. Колян швидко навчив його найголовнішому — бавитися в комп’ютерні ігри. І полковник щотижня відправляв його в Одесу за новими іграми.

А Колян не дурень: більше однієї гри за раз ніколи не привозив.

Ігор часто заїжджав до нього, коли бував у Києві. Просто так, без діла. Побалакати, пива випити. Робочий режим у Коляна був не суворий. Лише один раз його викликали на роботу по мобільному — зависла якась програма.

«Він там наче черговий лікар», — подумав тоді Ігор.

Із банківських глибин Колян «випірнув» з парасолею в руці.

— Дощу ж нема! — здивувався Ігор, побачивши парасолю.

— Зараз нема, — погодився Колян, — а за півгодини все може змінитися! У нас же зараз погода, як курс долара. Може по кілька разів на день мінятись.

Вони повернули на Хореву і сіли за столик у маленькому затишному кафе.

— Ти що будеш? — запитав Колян. — Сьогодні я банкую!

— Ти — банкір, тобі й належиться банкувати! Давай по пивку!

— Не банкір, а «при банку», тож на канапки з ікрою до пива не розраховуй!

Ігор відпив з півлітрового старорежимного кухля свіжого розливного пива, витягнув з кишені флешку і поклав на стіл. Розповів Коляну про татуювання, про Степана.

— Зможеш?

— Спробую, — кивнув Колян. — Ти погуляй поки що по Подолу. В мене сьогодні тихий день, всі «компи» функціонують як треба. Як щось вийде, я тобі одразу на мобільний дзенькну. Якщо не вийде — також дзенькну!

Коли вони вийшли з кафе, з неба почав накрапати дощик. Колян кинув на друга погляд переможця. Відкрив над головою парасолю і, махнувши рукою на прощання, попрямував до свого банку.

Гуляти без парасолі, хай навіть під несильним дощем, Ігору не хотілося. Він рушив до кінотеатру «Жовтень» і якраз вчасно: потрапив на «Шрек-3». Дивився, сміявся від душі. І в якийсь момент зауважив, що на сеансі немає жодної дитини! Тільки пенсіонери і пенсіонерки. На мить здивувався, але лише на мить, тому що осел в мультику знову щось смішне утнув!

Коли вийшов після сеансу в фойє, то зрозумів причину такого дивного специфічного контингенту глядачів. На стіні висіло оголошення: «Пенсіонери та інваліди всіх груп мають право безоплатного відвідування нашого кінотеатру по вівторках на сеансі 12:00».

Дощ на вулиці перестав, але хмари на небі залишилися. Не поспішаючи, Ігор пішов до банку, в якому працював його приятель, сподіваючись, що дзвоник приятеля застане його в дорозі в найближчі десять- п’ятнадцять хвилин. Очікування Ігора справдилися. Щойно він побачив знайому будівлю банку, в кишені заграв мобільник.

— Ну давай, підходь! — життєрадісно промовив Колян.

— Я вже підійшов!

— Тобто?

— Я навпроти входу, — пояснив Ігор.

Колян вийшов через кілька хвилин. В його руці Ігор помітив згорнутий трубкою аркуш паперу.

«Вийшло!» — подумки зрадів він.

— Ну, покажи! — попросив приятель, згораючи від цікавості.

— Ага! Так я тобі зразу і показав! — єхидно відповів Колян. — Ні! Потерпи! Ти тепер мій боржник! А я якраз зголоднів! А коли я голодний — я злий. У кожному разі, не дуже добрий…

Колян потягнув Ігора за собою в кафе.

Дорогою вони пройшли повз клуб «Петрович».

— О! Глянь! — зупинився Колян, показуючи на оголошення зліва від входу в клуб.

«Кожну третю п’ятницю у нас РЕТРО-ПАТІ. Серед гостей в ретро-костюмах будуть розіграні тур у Північну Корею, поїздка на Кубу і екскурсія в Москву з нічним відвідуванням мавзолею».

— Круто! — Колян перевів палаючий погляд на приятеля. — Уявляєш? Ніч у мавзолеї! Темрява, ти і Ленін! Га?

Ігор здвигнув плечима. Він думав зовсім про інше.

— Може, все-таки, покажеш?

— Ні, на голодний шлунок я тобі нічого показувати не буду! — повторив і, ще раз подивившись на оголошення, рушив далі.

Хвилин за п’ять вони увійшли в кафе «Борщик».

— Що тобі замовити? — запитав Ігор, розуміючи, що тепер Колян буде з насолодою тягти волинку, спостерігаючи за його дружньо-роздратованим виразом обличчя, на якому читалася шалена цікавість, що вимагала негайного погамування.

— Так! Отже, салат «Столичний», окрошку і компот! — висловив свої побажання Колян. Ігор одразу передав замовлення офіціантці. Собі нічого не замовив. Сів навпроти Коляна.

— А ти що, їсти не будеш? — здивувався Колян.

— Я вже ситий твоїм голодом і своєю цікавістю! — натягнуто посміхнувся Ігор. — Ну?! Ти мені покажеш?

— Добре, тримай! — Колян простягнув йому аркуш паперу.

Ігор розгорнув скручений трубкою аркуш. Роздруківка була чорно-білою, точніше — сіро-білою, але достатньо чіткою. Плеча Степана не було видно, натомість з’явились слова і малюнок. Літери, нерівні, тремтячі, здавалося, ось-ось знову розсиплються на хаотичні купки крапок.

«Очаків 1957. Будинок Юхима Чагіна», — прочитав Ігор. Під словами зображено якір.

— А де це — Очаків? — спитав Ігор.

— Ти що, не знаєш? — здивувався Колян. — На Чорному морі, десь між Одесою та Кримом. Там ще поряд острів Березань є, на якому лейтенанта Шмідта розстріляли! Чи ти про броненосець «Потьомкін» також нічого не чув?

Ігор кивнув, уявивши приблизне розташування цього містечка на карті України.

— А він що, справді не знав, яке татуювання йому зробили? — поцікавився Колян.

Ігор посміхнувся. Тепер цікавість охопила його приятеля — комп’ютерника.

— Угу, не знав.

За півгодини вони розпрощалися.

— Гей! Ти не забудь, що у мене за два тижні день народження! Чекатиму тебе з подарунком, — крикнув навздогін приятелю Колян.

— Нагадаєш — прийду! — пообіцяв той, оглянувшись.

Перш ніж сісти в маршрутку, купив буханець «Дарницького» хліба.

У маршрутці раз у раз позирав на роздруківку з відтвореним на компі татуюванням. Уява збуджувала його думки, і навіть «Шансон» не міг тепер відволікти його увагу. В Київ він їхав з одною загадкою, а додому в Ірпінь повертався з другою. Точніше, з тією ж загадкою, але тепер вже більш конкретною і тому більш цікавою і захоплюючою.

Відчинивши хвіртку, Ігор одразу повернув за будинок, до госпблоку. Степан сидів на ослінчику під стіною. Сидів і читав книжку.

— Що читаємо? — поцікавився Ігор.

— Та так, про війну — відповів Степан, підводячись.

Книжку він закрив і поклав на ослінчик обкладинкою вниз, ніби не хотів, щоб Ігор побачив назву і автора.

— А я ваше татуювання прочитав! — вихопилося в Ігора по-хлоп’ячому хвалькувато.

— Та ну! — здивувався садівник, — І що там?

Ігор простягнув йому роздруківку.

— Очаків, тисяча дев’ятсот п’ятдесят сьомий, будинок Юхима Чагіна, — повільно вголос прочитав він і завмер, закам’янів. Погляд його зупинився на роздруківці.

Ігор стояв і чекав на яку-небудь конкретну реакцію садівника.

— Ти йди, — сказав йому несподівано холодним тоном Степан. — Хочу побути на самоті! Подумати!

— Мислитель! — ледь чутно зневажливо буркнув Ігор і пішов геть. Зайшов у будинок, залишив пакет з хлібом на кухні. Кинув погляд на старі терези на підвіконні. В одній шальці стояли гирки: від легкої двадцятиграмової до товстушки в два кіло. У другій шальці, що піднялась догори, лежала розрахункова книжка для оплати за електроенергію, притиснута гиркою, ніби ця книжка могла злетіти. Ці терези були свого роду особистим робочим столом матері. Вона залишала на шальках потрібні їй документи та папери, а коли готувала, перевіряла вагу продуктів, хоч, напевно, і без зважування могла відрізати рівно сто грамів масла або всипати в миску двісті грамів борошна.

Ігор налив собі склянку молока і пішов у вітальню дивитися телевізор. На «Новому каналі» якраз якийсь детектив показували. Зазвичай Ігор дивився фільм до кінця, але сьогодні все йому здавалося нецікавим. Все, крім загадкового татуювання. Хвилин п’ятнадцять промарудився перед телеекраном, знову взувся і вийшов надвір. Підійшов до цегляного сараю, зазирнув усередину. Але Степана там не було. Не було його ні в саду, ні на городі.

Ігор зайшов всередину перевірити, чи не зникли речі садівника. Але наплічник висів на цвяху над ліжком, і одяг, складений наче після прання, акуратно лежав на старій дерев’яній етажерці поряд з рубанком та іншим столярним інструментом.

3

Увечері перед сном Ігор ще раз підійшов до сараю, сподіваючись побачити Степана. Однак садівник так і не з’явився. Збентежений його зникненням, Ігор ліг спати, але довго не міг заснути. Перевертався з боку на бік, заплющував очі, але чи то збудження, пов’язане з поїздкою в Київ, чи то невиразна тривога тримали тіло в напрузі. Кілька разів йому вчувалися знадвору якісь звуки, схожі на кроки. Він вставав, виходив на поріг будинку, але там його чекала тиша. Тиша, наповнена звичайними нічними сторонніми звуками. Десь високо в темному небі летів літак. Десь кричав про свою самотність п’яний бомж. Десь на божевільній швидкості через Ірпінь мчала іномарка.

Щоби більше не відволікатись, Ігор щільно зачинив вікно, і нарешті сон здолав його.

А вранці до його далеко не бадьорого через короткий сон стану додався ще й головний біль. Не сильний, але надокучливий. Цей біль він пам’ятав з дитинства. Він до нього майже звик, іноді майже не звертав на нього уваги.

— Ти вже встав? — гукнула з кухні мати. — Іди снідати!

З’ївши яєчню, Ігор випив кружку молока, а потім заварив собі міцного чаю. Поки пив, помітив, що у високій шальці лежить притиснена гиркою платіжна квитанція за телефон. Усміхнувся, взяв з другої шальки ще одну гирку і поклав на квитанцію.

— Ти Степанові також чаю зроби і бутерброд з ковбасою! — попрохала його Олена Андріївна.

Ігор автоматично кивнув головою. І згадав вчорашній вечір.

«Може, повернувся вже? — подумав. — Якщо повернувся, то зрадіє чаю з бутербродом. Гляди, й балакучішим стане…»

«Дарницький» хліб, привезений напередодні, за ніч не зачерствів. Олена Андріївна завжди клала хліб у целофановий пакет. Ігор відрізав дві грубих скибки. По-селянськи щедро намастив маслом і по шматку докторської ковбаси зверху поклав. Бутерброди — на тарілку, в другу руку — кружку чаю.

Двері в сарай були зачинені. Ігор не пам’ятав, чи зачинив їх вчора увечері. Про всяк випадок постукав. Ніхто не відповів.

Залишивши кружку з чаєм на порозі, Ігор зайшов всередину. Все було, як учора. Степан не повертався.

Прихопивши з порогу чай, Ігор зачинив за собою двері й зупинив погляд на наплічнику садівника. Дивний, незвичний напівморок приміщення — світло сюди потрапляло лише крізь невелике віконечко справа від дверей — створював таємничу атмосферу. Звісно, можна було клацнути вимикачем і насолоджуватися бадьорим світлом стоваттової лампочки, яка звисала зі стелі. Можна було й настільну лампу принести — три розетки забезпечували вільний доступ до електроенергії. Все тут було пристосовано для комфортної роботи електричними інструментами. Та й самі інструменти лежали і на етажерці, й у двох дерев’яних ящичках.

Проте Ігору більше подобалась атмосфера таємничості. Може, тому, що Степан так таємничо зник, дізнавшись, що наколоте на його передпліччі? А може, тому, що незважаючи на зникнення садівника, частина таємниці ще була присутня десь поряд і можна було спробувати її відшукати. Тільки де? Може, в наплічнику?

Ні, Ігор не міг взяти і витрусити все з наплічника на бетонну долівку чи на старий хідник. Гарне виховання змушувало його поважати будь-яку приватну власність: і рухому, і нерухому, і навіть стрибаючу і гавкаючу, як-от сусідського пса Барсика. Але цікавість, стійка і нездоланна, притягувала погляд Ігора до цього напівпустого брезентового наплічника. До того ж, наплічник не був застібнутий, хоч і мав для цього два ремінці.

Врешті Ігор обережно зазирнув усередину, але не зміг нічого роздивитися. Вмикнув світло і знову зазирнув до наплічника. Там, на дні, лежала коробка із зображеною електробритвою, а збоку якесь шмаття, шкарпетки, кеди.

На мить прислухавшись до зовнішнього світу, Ігор витягнув з наплічника картонну коробку і обережно відкрив. Там справді лежала старомодна електробритва разом з інструкцією і набором круглих ротаційних лез. Ігор покрутив бритву в руках. Його здивувало, що Степан ще й досі користується таким антикваріатом. Але, з іншого боку, Степан і сам, у порівнянні з Ігорем, також був «антикваріатом», не надто яскравим, типовим представником минулого, двадцятого століття. Такі люди завжди консервативні й люблять зберігати те, до чого звикли з молодості.

Кладучи бритву назад в коробку, Ігор помітив на дні якийсь папірець, що визирав з-під книжки- інструкції. Підняв пальцем інструкцію і витягнув поштовий конверт — також з минулого століття. На жирному штампі біля поштової марки легко читалася дата: «19.12.99».

Раптом з подвір’я долинув гомін. Злякавшись, що садівник застане його за таким ганебним заняттям, Ігор поклав коробочку з бритвою назад на дно наплічника і аж тоді збагнув, що лист залишився у нього в руці. Швидко запхав лист до кишені штанів. Вимкнув світло і вийшов.

Над усе він боявся зіштовхнутись зараз із садівником. Але Степана на подвір’ї не було. Гомін, який злякав його, повторився. Це сусід різав бензопилою стару вишню — запасався дровами на зиму.

Дрова були потрібні йому для сауни, а не для опалення — будинок, як і їхній з мамою, опалювався газовим котлом.

— Як справи? — обізвався до Ігора сусід, підіймаючи бензопилу над зваленою вишнею.

— Нормально, — голосно відповів Ігор. — Порядок!

— Це поки порядок. А наступного тижня прийдуть холоди, — поділився новинами сусід і повернувся до свого заняття. Пила знову запрацювала.

Ігор кивнув головою і поспіхом повернувся у будинок.

— Як там Степан, не мерзне? — запитала мама, помітивши, що син повернувся.

— Та його нема, кудись пішов. Здається, ще вчора!

Ігора здивувало, що Олена Андріївна ніяк не відреагувала на зникнення садівника. Зрештою, подумав Ігор, яке це зникнення, якщо речі залишилися?!

І сам заспокоївся. З радістю помітив, що головний біль минув. Налив собі ще одну кружку чаю.

Олена Андріївна заглянула до кухні за кілька хвилин, акуратно причепурена.

— Коли повернеться, скажи йому, щоб картоплю ще раз перебрав. І нехай помалу до льоху зносить.

— А ти куди? — поцікавився син.

— На пошту за пенсією, а потім до шевця піду — треба зимові чоботи відремонтувати.

Провів маму поглядом — вікно кухні виходило якраз на хвіртку. Потім дістав з кишені конверт. Всередині — листівка з новорічним вітанням: «Любий тату! Нехай нове тисячоліття принесе в твоє життя радість і щастя! Міцного тобі здоров’я. Твоя Оленка!»

Ігор перевів здивований погляд з листівки на конверт.

Відправник: Садовнікова Олена, м. Львів, вул. Зелена, 271.

Отримувач: Садовніков Степан Йосипович, Київська обл., м. Бровари, вул. Матросова, 14.

Сьорбнув чаю. Знову подивився у вікно і, здається, вперше звернув увагу на пожовтіле листя молоденьких яблунь, посаджених перед будинком три роки тому. На гіллі дерев висіли червоні яблука — зимовий сорт. Такі й до квітня долежать цілі й неушкоджені.

По небу летіли завихрені напівпрозорі хмари. Крізь них раз у раз пробивалися і падали на осінню землю вже не дуже яскраві й теплі сонячні промені.

Ігор захотів прогулятися. Та передусім переписав обидві адреси з конверта в блокнот, а сам конверт з листівкою поклав назад у коробочку з електробритвою.

Прохолодний вітерець освіжав обличчя. Ігор дійшов до автостанції. Взяв собі в кіоску за гривню каву «три в одному». Відійшов убік. Тонкий одноразовий стаканчик приємно обпікав пальці. Треба було зачекати хвилини три-чотири, а потім вже пити. Ігор роззирався, проводжав поглядом автівки.

Біля автостанції зупинилась маршрутка з Києва. Ігор подивився на пасажирів, що виходили з неї, і раптом помітив серед них Степана. Степан, зійшовши зі сходинки буса, зупинився. Дістав сигарету. Запалив. Вигляд в нього був задумливий, навіть, здається, пригнічений. Кілька разів він засмучено хитнув головою. Кутики уст опущені. Докуривши сигарету, кинув недопалок під ноги і, розчавивши його носаком черевика, попрямував вулицею у напрямку їх будинку.

Ігор поволі допив «три в одному» і також пішов додому. Ідучи, пригадав, що залишив в сараї канапки з ковбасою і кружку з чаєм. Чай, звісно, давно вистиг. Він зараз свіжого заварить і Степану занесе. А бутерброди — що з ними за годину-другу станеться?! Головне, щоб миші не з’їли!

За двадцять хвилин Ігор з кружкою гарячого чаю постукав у двері цегляного сараю.

— Чого стукаєш? — здивувався, відчиняючи, Степан. — Ти ж тут господар, а не я!

Але чаю зрадів. І канапки з’їв, плямкаючи від задоволення.

— До товариша свого старого їздив, — розповів Степан. — Хотів у нього грошей на подорож попросити — він переді мною в боргу. Я йому колись життя врятував. Та не встиг він добром за моє добро віддячити — помер. З доброю жінкою в Боярці років десять тому зійшовся. Вона слідкувала, щоб він не пив, — мав колись такий гріх. А він все одно помер. Серце! А гроші потрібні — треба ж туди з’їздити…

— Куди? — спитав Ігор.

— Та туди, в Очаків! На будинок подивитися. Батько там точно бував. Може, й родичі якісь залишилися… Ти з грішми не допоможеш?

Ігор задумався. Гроші у нього були — відкладав потрохи на мотоцикл. Але мотоцикл варто лише навесні купувати. Що з ним взимку робити?!

— А мене з собою візьмете? — запитав він.

— Хочеш — поїхали! Удвох веселіше. А раптом там скарб знайдемо? — посміхнувся він загадково. — Тоді порівну й поділимо! Ні, порівну — нечесно! Ми ж не однолітки! Ти молодший на дві третини. Я тобі третину дам!

На неголеному вилицюватому обличчі Степана заграла хитрувата посмішка.

— Грошей небагато треба, — провадив далі. — На квитки до Очакова, ну й там на ночівлю та хліб.

— Добре, — кивнув Ігор. — А коли поїдемо?

— Та хоч завтра!

Ігор заперечливо похитав головою.

— Мама просила картоплю перебрати і до льоху занести. І взагалі треба лад усьому дати і на городі, і в саду, щоб вона не турбувалась.

— За день-два зроблю, — пообіцяв Степан. — Та й потім я знову сюди, до вас. Поки не виженете. Хоч би до весни.

— Добре, — Ігор уважно подивився в очі Степану. — Я квитки на поїзд телефоном замовлю. Тільки їм треба прізвище пасажирів повідомити.

— Садовніков — моє прізвище — сказав Степан.

Ігор не зміг стримати посмішки. У нього виникло якесь дитяче відчуття, ніби він когось перехитрив. Ну так, він вже знав прізвище Степана! То й що з того?

— Чого смієшся?! — незлобиво спитав Степан. — Кожна людина має в гармонії зі своїм прізвищем жити. Якщо твоє прізвище Чоботар — то будь шевцем, а якщо Садовніков, — краще тобі садівником бути. Ось так. А твоє яке прізвище?

— Возний.

— Возний, а ні таксівки, ні коней нема, — усміхнувся тепер Степан.

— Я собі навесні мотоцикл куплю, — абсолютно серйозно заявив Ігор. — Або й раніше, якщо в Очакові скарб знайдемо! — при останніх словах він ледве стримав посмішку.

— Мотоцикл — добре діло — кивнув Степан, ставши раптом також серйозним, тільки на відміну від Ігора — по-справжньому серйозним.

4

Про від’їзд до Очакова Ігор повідомив матері за три дні, в п’ятницю.

Олена Андріївна, чи просто так, чи тому, що в господарстві був лад, була в доброму гуморі. Почувши про від’їзд сина зі Степаном в Очаків, вона лише трохи здивувалась:

— Що вам там робити восени? Море вже холодне!

— У Степана в Очакові родичі жили, — відповів Ігор. — Хоче їх дім віднайти. Може, ще хтось живий залишився!

— А поїзд коли? — запитала мати.

— Завтра, о сьомій вечора.

— Тоді скажи Степану, що ми сьогодні вдома повечеряємо. Я курку купила.

На вечерю Степан прийшов чисто поголений і в наваксованих черевиках. Вигляд у нього, попри непрасовані штани і бахматий чорний светр, був майже урочистий.

Олена Андріївна розправила жовту скатертину на круглому столі, поставила тарілки і склянки. Дістала із шафки пляшку горілки і карафку домашнього вина, яке подарувала сусідка. Потім принесла з кухні глибоку глиняну миску із запеченою куркою та дрібною тушкованою картоплею.

Курку розрізала сама і розклала по тарілках.

— Пригощайтесь, — кивнула Степанові на горілку.

— Дякую, я непитущий, — неголосно вимовив він.

— Може, вина? — вона поглянула на нього доброзичливо.

— Мені взагалі ліпше без алкоголю, — ледь голосніше сказав Степан. — Я, як то кажуть, свою діжку давно випив. Для мене тепер важливіша гармонія тіла і духа…

Ігор здивовано хитнув головою: бач, як висловлюється! Наче знайомий баптист, який живе через три будинки від них.

Олена Андріївна принесла літровий слоїк з минулорічним вишневим компотом.

— Прошу, тільки самі собі налийте, — попросила вона Степана. Степан спокійно налив собі, потім повернувся до Ігора. Ігор підставив свою склянку. А його мама вирішила потішити себе домашнім винцем.

Побажавши всім смачного, вона взялася до їжі, краєчком ока позираючи, чи з апетитом вечеряють чоловіки.

— Ви надовго їдете? — запитала вона по паузі.

— На кілька днів, — Ігор стенув плечима. — Ми тобі зателефонуємо.

Її погляд спинився на Степанові, який раптом занервував, провів долонею по свіжопоголеному обличчі.

— Я потім відпрацюю, ви не думайте, — сказав він, — а якщо я затримаюся…

— Та що ви, — махнула рукою Олена Андріївна, — я не про те. Сумно буде самій у хаті…

Наступного дня після обіду Степан з Ігорем їхали в маршрутці до Києва. Біля ніг садівника лежав напівпорожній наплічник. Ігор тримав на колінах сумку із светром і пакунком з їжею, яку Олена Андріївна дала їм у дорогу. В мікроавтобусі голосно співало радіо «Шансон».

Ігор скоса зиркнув на Степана, що сидів біля вікна.

— А де ми там заночуємо? — запитав його.

Садівник здригнувся.

— Влаштуємося. Нічліг — не проблема. Головне — доїхати.

Випивши в привокзальному буфеті по склянці чаю, вони ще години дві сиділи на твердій лавці залу очікування.

Нарешті оголосили посадку. Степан закинув на плече наплічник і озирнувся на Ігора.

До свого купе вони увійшли першими.

«От якби так удвох і їхати», — подумав Ігор, запихаючи сумку під столик.

На жаль, надії Ігора були марними. Хвилини за три в їхнє купе ввалилися двоє чоловіків, що їхали у відрядження, обом років по сорок. Попросивши Ігора встати, запхали під нижню полицю дві однакових валізи. А чималий пакунок з пляшками залишили на підлозі.

— А ви, мужики, до Миколаєва? — запитав один.

Степан кивнув.

— Отже, сумувати не будемо! — пообіцяли попутники. — Пивка у нас на всіх вистачить, а як ні, то у провідників, напевно, щось міцніше знайдеться. Я їх всіх по іменах знаю.

Ігор помітив, що Степан насупився і відвернувся до вікна.

Попутники швидко витягнули з пакунка п’ять пляшок пива, півлітровку «Немирова», палку ковбаси і кульок з квашеними огірками. В купе відразу запахло забігайлівкою.

— Слухай, піди до провідника за склянками, — звернувся до Ігора другий чоловік.

— Він зараз квитки перевіряє.

Чоловік хитро прискалив око.

— Не бійся, він на вулиці стоїть. Квитки буде перевіряти, коли поїзд рушить!

Ігор неохоче пішов до службового купе.

Двері були відчинені, всередині нікого не було.

Ігор взяв з полиці чотири склянки.

— Ну ось, а говорив — він квитки перевіряє! — зраділи попутники.

Ігорю раптом здалося, що ці двоє пасажирів — брати, так вони були схожі своєю непримітністю, відсутністю виразних рис у обличчях. Обидва з вусами, мають очі, вуха, ніс і рот. І все! І кожна деталь обличчя позбавлена чогось особливого, ніби їх спеціально прооперували, прибравши все, на чому можна зупинити погляд. А може, це результат хронічних відряджень з короткими п’яними снами?

Один попутник вже розливав пиво по склянках. Його рухи були чіткими, автоматичними. На обличчі — застиглий запал.

— Я не питиму, — холодно сказав, підвівши голову, Степан.

— Що, хвороба? — запитав той, що розливав.

— Гірше.

— Проти волі п’яним не будеш, — махнув рукою чолов’яга і подивився на Ігора. — А ти?

— Мені трошки, — сказав Ігор, — нам зранку працювати…

— А нам танцювати!!! — зареготав той. — Ми також не у відпустку їдемо. Два дні підводної зварки, потім по півлітра на брата, щоб зігрітися, і назад!

«Підводна зварка» викликала у Ігора повагу.

Сусід по купе простягнув Ігореві руку.

— Ваня, — назвався він. — А це — Женя, — перевів погляд на напарника.

— Я вийду покурити, — Степан вийшов з купе.

Поїзд рушив. Женя змішав собі і напарнику пива з горілкою. Поглядом запропонував Ігору такий самий коктейль, але Ігор відмовився.

У купе на хвилинку зайшов провідник. Зібрав квитки. З тими, що їхали у відрядження, привітався, наче з добре знайомими.

— Тільки не співайте вночі, — попросив їх подружньому, залишаючи купе.

Ігор випив склянку пива і пішов шукати Степана. Той стояв у тамбурі.

— Випили б хоч краплинку із ввічливості, — сказав Ігор.

— Якщо я вип’ю, то весь вагон не спатиме, — усміхнувся Степан. — А для радості мені й чаю вистачить!

— А якщо в Очакові ваших родичів знайдемо? До них жити переїдете? Чи в нас залишитесь? — запитав Ігор і почувся ніяково — так недоладно пролунало запитання.

— Хто його знає?! — здвигнув плечима Степан. — Якщо знайду… Та що їм до мене? Адже я — людина без грошей і прописки. Ні допомоги, ні дружби — нічого не прошу. Навчився своїм розумом жити. Познайомлюсь, та й усе… Знатиму, що не самі ми з дочкою на цьому світі. Хоч навряд чи залишився хтось з рідні… Родичів можна і без татуювання знайти. Там щось інше.

Коли вони повернулись з тамбура в купе, всі пляшки були порожні, а попутники, на їх подив, вже лежали на верхніх полицях.

— Там огірки залишились, пригощайтесь, — сказав один з них.

***

На площі перед Миколаївським вокзалом стояли мікроавтобуси із табличками на лобовому склі — назвами кінцевих пунктів маршруту. Ігор відразу зауважив бусик з назвою «Очаків-коса».

— Коли рушаєте? — запитав водія Ігор.

— Коли наповнимося, тоді й поїдемо, — відповів той, лузаючи насіння:

Над Очаковим яскраво сяяло сонце, освітлюючи кілька сірих «хрущовок» довкола двоповерхового автовокзального акваріума, три кіоски і кількох бабусь, які просто на асфальті торгували яблуками.

Степан, роззирнувшись, відразу попрямував до цих бабусь. Ігор поквапився за ним.

— Як ваші симиренки? — запитав Степан у однієї бабці.

— Дві гривні кіло, — відповіла вона. — Будете брати, віддам за півтори…

— А ви не підкажете, де б нам подешевше куток винайняти на кілька днів? — Степан змінив тему, що аж ніяк не здивувало бабусю.

— Чого ж ви так пізно приїхали? — вона із співчуттям розвела руками. — У морі зараз лише п’яні та діти купаються…

— А ми моржі, — посміхнувся садівник. — Ми не купатися, ми місто подивитися приїхали.

— Що ж у нас дивитися?! — сама себе запитала старенька. — Хоча чого ж? Церква є, музей з картинками десь у центрі… Кажуть, цікавий…

— Підемо, обов’язково і в музей підемо, — кивнув Степан. — Але спочатку нам би куток знайти!

Бабуся оглянула обох проникливим поглядом з ніг до голови.

— Є в мене кімнатка… Але менше, ніж за десять гривень на добу, я її не здам. Це без харчів, звичайно…

— Добре, торгуватись не будемо, — промовив садівник, начебто неохоче погоджуючись.

— Машо, ти мої попродаєш? — обернулася вона до бабусі поряд. — Я зараз повернусь!

Та кивнула.

Автовокзал і кілька «хрущовок» залишились позаду. Бабуся вела приїжджих повз приватні будинки.

— А ви звідки будете? — запитала по дорозі.

— Зі столиці, — відповів Степан.

Невдовзі зайшли на подвір’я старого цегляного будинку. Ігор відразу попрямував до ґанку.

— Гей, хлопче, не туди! — крикнула господиня, що затрималась біля хвіртки.

І повела їх за будинок, де гості побачили ще дві цегляні прибудови.

В одну з них вона й впустила чоловіків, знявши з дверцят навісний замок і разом з ключем передаючи його Степану. Всередині стояли два залізних ліжка, акуратно застелені. Біля маленького віконця — столик і два стільці, а під стіною така сама стара дерев’яна етажерка, що у Ігора в цегляному сараї.

— Ось, розташовуйтесь, — сказала вона. — А я піду далі торгувати.

Виходячи, озирнулась.

— Може, наперед заплатите?

Ігор простягнув їй двадцять гривень.

— Якщо довше пробудемо, доплатимо!

Степан викурив сигарету, і вони з Ігорем пішли на прогулянку містом. Вулиця, якою вони йшли, здалася Ігору безкінечною.

— Я думав, що Очаків не більший від Ірпеня, — зауважив він.

— Більше чи не більше, а в таких містечках всі один одного знають, це головне! — твердо промовив Степан. — Це головне, і не надто приємне. Вони відразу бачать, хто чужий!

Бабусю-господиню звали Анастасія Іванівна. Увечері вона постукала в їх віконце і покликала вечеряти.

У будинку Анастасії Іванівни пахло старим одягом. Ігору цей запах нагадував дитинство — у його бабусі в селі була скриня з сукнями, пальтами і хустками. Ігор інколи зазирав всередину, і звідти бив у ніс цей дивний млосний запах, який, однак, не був нестерпним, та навіть дуже неприємним. Мав у собі щось солодкаве, щось від осіннього прілого листя.

Бабуся пригощала гостей тушкованою капустою з грибами. Ніякого алкоголю на стіл не поставила, натомість відразу налила гостям чаю з великого фаянсового чайника.

— Ви тут давно живете? — спитав її Степан.

— Я очаківська, народилась тут, — відповіла господиня.

Очі Степана загорілися. Він швидко подивився на Ігора, а потім знову на Анастасію Іванівну.

— А ви випадково про Юхима Чагіна нічого не чули? — запитав сухим чітким голосом.

— Про Фіму?! — здивувалася вона. — Чого ж не чула? Фіму колись тут кожний другий знав!

На її обличчі з’явилася задумлива посмішка.

— Фіма вродливий був, моторний. Жінкам дуже подобався. Шкода, що його вбили…

— Як вбили? Коли? — вирвалося в Ігора.

Господиня задумалася.

— Напевно, за Хрущова… Точно! Відразу після того, як Хрущов Гагаріна в космос запустив. Чи раніше? Після супутника, якого також Хрущов в космос… Пам’ятаю, на похоронах всі лише про космос і гомоніли.

— А будинок, де він жив? — обережно запитав Степан. — Будинок цей ще стоїть?

— Стоїть, стоїть, — закивала господиня. — Куди ж він подінеться?!

Степан багатозначно подивився на Ігора.

В його погляді блиснув азарт, губи розтягнулися в ледь помітній посмішці.

5

Ігор цієї ночі спав погано. Панцирна сітка під матрацом скрипіла щоразу, коли він перевертався з боку на бік, і своїм скрипом будила його.

Добре хоч те, що це не будило Степана, який похропував на сусідньому ліжку.

Врешті-решт Ігор влігся на спину і лежав з розплющеними очима. Дивився в низеньку стелю, що ледь біліла у темряві. Дивився і згадував минулий вечір і вечерю в господині. Згадував, як вона посміхалася якоюсь майже дитячою посмішкою, розповідаючи про Фіму Чагіна, і ця посмішка виглядала дивною на її змарнілому обличчі! В кінці розмови вона навіть проговорилася, що й сама була в Фіму закохана, зрештою, як і більшість дівчат Очакова. Фіма Чагін був худим, довгим, з гострим борлаком на шиї. Ніс був також гострий. З’явився він в Очакові несподівано — його бабуся, що жила у великому будинку, раптом захворіла. Це було після війни. І батьки відправили його з Каховки до неї, щоб будинок після її смерті чужим не дістався. Бабуся одужала і прожила, за словами господині, ще років десять разом з онуком, дружно й весело. Він, коли приїхав, спочатку з усіма очаківськими забіяками побився, показав свій гонор. Так Фіма здобув авторитет, його почали вважати своїм, «очаківським». Ходив на рибалку, лазив з іншими пацанами в порт, щоби щось потягнути, знімав з немісцевих рибальських човнів якорі і перепродував їх на ринку. Деколи його ловили, але він завжди втікав. Аж поки його за якусь дрібницю не посадив дільничний на два роки. З тюрми Фіма вийшов іншим — подорослішав, став мовчазним. І бігати перестав, а ходив повільно, повагом. І люди до нього приїжджали різні: і з Таганрога, і з Одеси, і з Ростова. Інколи жили в його будинку по кілька тижнів, а потім щезали, і на їх місце приїжджали інші. І всі, як один, худі й сухорляві. І грошенята мав. І дільничний з ним вітався і ні про що більше не питав. І так тривало років п’ять-шість, а може, й довше, поки його не знайшли зарізаним у власному будинку.

Ігор пригадав, як блимнув вогник в очах бабусі, коли вона розповідала про вбивство Фіми. Лежав Фіма, говорила вона, посеред вітальні на спині. З грудей ніж стирчав, а поряд грубезна пачка грошей, перев’язана мотузочком, лежала. І записка: «На пишний похорон».

Бабуся пообіцяла наступного ранку цей будинок показати.

Повернувшись в кімнату після вечері, Степан не зронив ні слова, роздягнувся, ліг і відразу захропів. А ось йому, Ігору, із сном цієї ночі не пощастило. І довелося під Степанове хропіння думати і згадувати минулий день і минулий вечір. Під ранок він все ж таки задрімав. Спав недовго, тому що незабаром ніби в саме вухо раптом закричали птахи, і очі самі собою розплющились, наче від переляку.

Виявилось, Степан відчинив віконце прибудови, за яким під сонцем, що сходило, прогрівався дзвінкий осінній ранок.

Кивнувши замість «добридень», Степан вийшов на подвір’я в самих трусах. На подвір’ї дзвякнуло відро, полилася вода з колонки, потім голосно запирхав садівник і невдовзі прибіг назад мокрий по пояс.

Поголившись, Степан знов вийшов надвір та швидко повернувся з двома великими яблуками. Одне кинув Ігору.

— Тримай сніданок! — сказав і смачно з хрускотом відкусив від свого яблука.

Хвилин через п’ятнадцять їх покликав з двору знайомий голос бабусі. Ні паспортами, ні їх іменами вона вчора не поцікавилася. Тому, постукавши у віконце, просто сказала: «Гей, шановні!». «Шановні» вийшли. Степан повісив на двері прибудови замок, замкнув його і двічі перевірив.

— Це на вулиці Кости Хетагурова, — говорила Анастасія Іванівна по дорозі. — Тут недалеко. Там зараз якась контора. Пенсійний фонд абощо.

Вони пройшли повз маленький магазинчик і повернули наліво. Спереду з’явилися двоповерхові цегляні будинки. Далі був пустир із згорілою дерев’яною хатою, а за пустирем, за невисокою залізною огорожею, стояла непоказна одноповерхова будівля з високим цоколем. Подвійні дерев’яні двері коричневого кольору підкреслювали непривітність державного закладу. По обидві боки від дверей висіли таблички: «Організація ветеранів праці м. Очакова» і «Громадська приймальня депутата Миколаївської облради Волочкова А. Г.».

— Ось він, — бабуся зупинилася. — Не змінився зовсім! — В її голосі прозвучали сльозливі нотки. — Там раніше, при Фімі, було чотири великих кімнати з пічками, а тепер, напевно, кімнат десять! Я якось туди заходила, до ветеранів. Гадала, допоможуть надбавку до пенсії отримати. — Вона сумно махнула рукою. — А років, напевно, з п’ять тому я тут Єгорова ще живого бачила, дільничного, який Фіму засадив! Тепер, мабуть, вже помер…

Степан зосереджено подивився на Анастасію Іванівну.

— Дільничні зазвичай довго живуть, — проговорив він задумливо. — Може, перевірити варто… Ви його адресу знаєте?

— Адреси точної не знаю, а будинок пам’ятаю. Це туди, — вона махнула рукою вздовж вулиці. — До моря. Огорожа в нього раніше червона була…

— Може, давайте до нього сходимо? — запропонував Степан. — Нам треба з ним поговорити, якщо він живий.

Хвилин п’ять ще мусили умовляти Анастасію Іванівну, перш ніж вона погодилась і повела їх до будинку Єгорова.

Двері в маленький потинькований будиночок за червоною огорожею відкрила веснянкувата шестилітня дівчинка.

— Дідусь вдома? — запитала її бабуся.

— Діду! — гукнула дівчинка і озирнулася назад. — Тут до тебе!

У коридор виглянув невисокий сухорлявий дідусь в синьому шерстяному спортивному костюмі з емблемою «Динамо». Спочатку він трохи налякано витріщався на двох чоловіків на порозі, і тільки потім помітив поряд з ними низеньку, зігнуту під тягарем років Анастасію Іванівну. Вираз його обличчя пом’якшав.

— Насте, це ти? — спитав він, не зводячи очей з бабусі.

— Ось, ублагали мене до тебе відвести пожильці мої, — кивнула вона на Степана та Ігора. — Зайти можна?

Старий кивнув.

Провів їх до кімнати, по дорозі намагаючись зловити літаючу в коридорі міль. Посадовив за стіл, накритий плюшевою скатертиною.

— Ви в якій справі? — запитав, всівшись навпроти них.

— Річ у тому, — почав пояснювати Степан, — що Фіма Чагін був чи то моїм родичем, чи то другом батька… Я хотів це з’ясувати… Тому й приїхав до Очакова.

— А я до чого? — здивувався старий.

— Ну, ви ж його у в’язницю засадили, отже щось про нього знали! — сказав Степан. — Наприклад, з ким він дружив? Дружив же він з ким-небудь тут?!

— Дружив?! — перепитав старий. — Може, й дружив. Не знаю. А займався він… як би це пояснити? Він усім займався! Крадене перепродував, гостей підозрілих приймав. Його будинок був чимось на копил «пошти до запитання». Залишали йому на зберігання різне на рік, на два… За це, зрозуміло, платили. В міліцію на нього доносили, з обшуками до нього приходили, але ніколи нічого не знайшли. Так і жив собі, поки не вбили. Може, чаю вип’єте?

Анастасія Іванівна стрепенулася і радо за всіх кивнула. Степан намагався під час чаювання ще щось взнати, але старий більше нічого нового не розповів.

— Видно, мій батько у нього бував, — розмірковував увечері Степан, коли вони вже сиділи на ліжках в своїй кімнатці. — Жив у нього і, напевно, залишав щось на зберігання… Отже, все-таки був злодієм…

Наступного дня вони вдвох пішли на ринок, де Степан купив ломик-цвяходер і два ліхтарики. Платив Ігор. Платив неохоче: надто вже специфічні закупи вони робили.

Передчуття його справдилося. Того ж вечора, захопивши цвяходер і ліхтарик, повів його садівник на вулицю.

— Погуляємо на початку, придивимось, — говорив він пошепки по дорозі. — А потім заглянемо туди, в будинок Чагіна. Бо навіщо ж приїхали?

Темне південне небо висіло над головами, в носі лоскотало від морського повітря, десь голосно грало радіо: передавали турецькі пісні турецькою мовою. Кілька разів пройшовши повз будинок Чагіна, вони нарешті шмигнули у двір і сховались за деревом біля порогу.

— За це ж і посадити можуть! — злякався Ігор, розуміючи, що буде далі.

— За що? За те, що я хочу розібратися в своєму дитинстві? Ми ж ніяких сейфів звідси виносити не будемо! — спробував заспокоїти його Степан.

Хвилин двадцять вони дослухалися до тиші. За цей час вулицею проїхала лише одна автівка. Місто засинало рано.

Степан вправно зірвав цвяходером навісний замок, підважив ним двері, і вони відчинилися.

Степан швидко увійшов всередину. Ігор — за ним. Зачинили за собою двері й відразу опинилися у цілковитій пітьмі.

Степан увімкнув ліхтарик, Ігор теж.

— Міліція не дурна, — прошепотів Степан. — Якщо вони сюди з обшуком приходили, то точно і під підлогою шукали, і на горищі. У пічках, мабуть, також копирсалися… Тільки пічок тепер, певно, і нема.

Промінь ліхтарика стрибав по стінах, чавунних батареях, помальованих у білий колір. Степан підійшов до дверей з табличкою «Громадська приймальня». Ігор навіть не помітив, як двері відчинилися, і Степан опинився всередині, світячи ліхтариком на стіни і підлогу приймальні.

— Так, — сказав він. — Треба все по науці робити, бо ми так до ранку не розберемось! Стій тут, а я відімкну всі двері, будемо обходити приміщення за годинниковою стрілкою…

Ігор вимкнув ліхтарик і завмер в темряві, слухаючи, як стукали, відчиняючись, двері, підважені цвяходером.

Незабаром Степан повернувся і, торкнувшись плеча Ігоря, кивком наказав іти за ним. Вони пройшли по всіх кімнатах, освітлюючи ліхтариками підлогу, стіни, непоказні офісні меблі радянського зразка. Знову повернулись до приймальні депутата Волочкова.

— Отже так, — вголос розмірковував Степан. — Горища і підлогу обдивилися. Пічок немає. Залишаються стіни. Простукувати вмієш?

— Це як? — запитав Ігор.

— Як лікар! Кісточками пальців стукаєш, і якщо звук глухий — ідеш далі, а якщо раптом лунко озветься, наче пустота там, зупиняєшся і кличеш мене! Стукатимемо разом. Я — справа від дверей, а ти — зліва.

У темряві почали простукувати стіни: вверх, до низької стелі, і вниз, до плінтуса, що з’єднував стіну з підлогою. Вже в третій кімнаті, справа від масивного похмурого сейфа, здалося Ігорю, що стіна під ударами його пальців обізвалась гучним звуком.

— Степане! — прошепотів. — Тут, здається, щось є.

Степан, підійшов, перевірив.

— Та вона тут, здається, вся пуста, — промовив із сумнівом. — Я піду з другого боку постукаю!

Із суміжної кімнати він повернувся приємно збентеженим.

— Надто грубий простінок виходить! — сказав він, стискаючи в правій руці цвяходер. — Ну, з Богом!

Із зосередженим обличчям він ударив ломом по стіні. Лом спочатку ніби вперся в щось, а потім пройшов глибоко всередину, ніби провалився в пустоту.

— Цікаво, — прошепотів Степан, присвічуючи собі ліхтариком.

Розширив отвір. Ігор помітив під тиньком шматки старої потемнілої фанери.

За десять хвилин вони розібрали частину стіни і посвітили всередину.

— Оце так знахідка! — вирвалося у Степана, коли промені двох ліхтариків вперлися в три старомодних шкіряних валізи, покритих пилом і будівельним порохом. — Ось тобі і камера схову, яку ніхто до нас не зміг знайти!

Степан витягнув по черзі всі валізи. Здув з них пил і сміття, потім обтрусив свій одяг і вимкнув ліхтарик.

Виходили вони тихо, намагаючись не видати жодного звуку. Степану вдалося навіть двері тихо за собою зачинити.

Дивно, але дорогою до будинку Анастасії Іванівни їм ніхто не трапився. «Чудове містечко», — подумав Степан.

У кімнаті поставили валізи на підлогу. Степан протер їх шматою для ніг, яку взяв біля порога.

— Ну що, виїжджати треба рано, до відкриття ринку! — рішуче сказав Степан.

— А подивитися, що там? — запропонував Ігор.

— Дивитись будемо в тебе вдома, в безпеці. Головне — довезти.

Ігор не сперечався. До світанку залишалось години дві. Степан вже складав свій наплічник. Раптом повернувся до молодого напарника:

— Залиши бабусі на столі двадцять гривень! Нехай згадає нас добрим словом! — сказав.

6

Київ зустрів мандрівників зливою. Небо висіло над вокзалом темне і низьке. Степан з наплічником на спині і старою шкіряною валізою в правій руці бігцем поспішав до електрички. Ігор, який крім своєї сумки ніс ще дві валізи, ледь встигав за садівником. Добре, що валізи були неважкі. Водночас «легкість» валіз викликала сумнів щодо цінності їх вмісту.

В ірпінських калюжах відбивалося сонечко. Мабуть, дощ тут пройшов раніше.

— Давай таксі візьмемо! — запропонував Степан, озираючись на всі боки. Він почувався не надто затишно в центрі Ірпеня зі старомодними великими валізами, які кидалися в очі.

Ігор також ловив на собі здивовані погляди перехожих.

Перед вокзальчиком стояли п’ять-шість машин в очікуванні клієнтів. Степан з Ігорем вибрали старий коричневий «мерседес»-універсал. Вся дорога до будинку Ігоря зайняла не більше п’яти хвилин. Вусатий водій у камуфляжному мисливському костюмі допоміг їм вивантажити з машини багаж.

Першим ділом занесли його в сарай до Степана.

— Ти йди, відпочинь трошки! — промовив турботливо садівник. — За півгодини повертайся, тоді й подивимося: що там всередині!

Ігор затримався, подивився на Степана, потім на валізи, що стояли на підлозі під старою етажеркою. Неохоче вийшов.

— Ну як ви там? — зустріла його запитанням мати. — Подивилися місто? Знайшли родичів? Мабуть, голодний?

— Завари чаю! — попросив Ігор, пропустивши запитання матері повз вуха.

Та вона й не чекала швидких відповідей.

Ігор зайшов у ванну, помився. Подивився в дзеркало на обличчя, блідувате і припухле від твердої вагонної подушки. Провів долонею по неголених щоках. Затримав погляд на поличці під дзеркалом, де стояв пластиковий стаканчик, з якого стирчали зубні щітки і одноразові бритви.

Ігор поголився, почистив зуби. Тепер він почувався бадьорішим, але водночас стурбованість його зростала. «Що там Степан робить?» — нервово думав він.

— Синку, чай готовий! — озвалася з кухні мати.

Ігор налив чаю в дві кружки, поклав у свою ложку цукру, а в Степанову — дві.

— О, дякую, — здивувався садівник, побачивши Ігоря з чаєм у руках.

Ігор зауважив у його руках знайомий цвяходер. Садівник поклав інструмент на підлогу.

Чай пили мовчки, сидячи на табуретках і прикривши двері на вулицю. Зі стелі світила яскрава лампа. Ігора діймала цікавість, він раз у раз кидав погляд на валізи.

Нарешті Степан узяв інструмент і нахилився над валізою. В принципі, її легко можна було відкрити і звичайною викруткою. Якихось два простеньких замочки, потемнілі від часу, просто не вірилося, що за цими замочками було сховано щось цінне!

Перша валіза відкрилася беззвучно. Всередині — два пакунки, перев’язані шнурочком. Цупкий коричневий папір. Кожен пакунок — розміром з коробку від жіночих зимових чобіт: у таких коробках мати зберігала в своїй шафі старі фотографії, клубки шерстяних ниток, проштрикнуті дротиками для плетіння.

Степан витягнув перший пакунок, потримав на долоні, прикусивши губу й зосереджено думаючи.

Перевернув і втупився у три великі літери «ОСС», написані хімічним олівцем.

Степан важко зітхнув, проте на його обличчі відбилася не втома, а якесь задумливе умиротворення, наче він знайшов те, що шукав все життя.

— Осип Степанович Садовніков, — промовив він по паузі, розгладжуючи вказівним пальцем правої руки написані олівцем ініціали.

Присівши навпочіпки, він поклав пакунок на підлогу і почав розгортати. Всередині виявилася груба бухгалтерська книга великого формату. Степан криво усміхнувся. Він тримав її в руках, наче не знав, що з нею далі робити.

— «Книга їжі», — прочитав він вголос акуратний напис від руки на обкладинці. Напис було зроблено ручкою з пером.

Степан поклав книгу на підлогу. Взяв з відкритої валізи другий пакунок. Спокійний вираз щез з його обличчя. Він ніби більше не чекав ніяких приємних сюрпризів. Проте в другому пакунку з такими самими ініціалами було близько десятка маленьких паперових пакуночків. Розгорнувши один із них, Степан затамував подих. А потім, на очах у приголомшеного Ігора, висипав собі на долоню прозорі відшліфовані кристали.

— Діаманти? — прошепотів Ігор.

Степан відірвав погляд від долоні, подивився на нього.

— Бог його знає, — сказав, зсипав камінці в паперовий пакуночок і, розгорнувши другий пакунок, просто зазирнув всередину. — Це тільки фахівець скаже…

Ігор згадав про свої гроші, на які до поїздки в Очаків планував купити мотоцикл. Звісно, не так вже й багато він витратив на цю поїздку, проте без його грошей вони б нікуди не дісталися! Степан тим часом акуратно поклав усі пакунки назад до валізи, прикрив її і відсунув у куток. А сам спритно відкрив другу.

В другій валізі лежало кілька обшитих білою тканиною бандерольок, також підписаних хімічним олівцем. Ініціали були різні, але почерк — один.

— Це вже не батька? — обережно припустив Ігор.

— Яка різниця? — Степан посміхнувся трохи силувано. — У мого батька був син, а в цих, напевно, не було…

Він розірвав одну бандерольку по шву, підніс до лампочки картонну коробку. Струснув її, але всередині нічого не задзвеніло. Відкрив — а там, загорнуті в носовички, п’ять старовинних золотих кишенькових годинників з ланцюжками.

— Вибирай! — Степан перевів хитрувато-розслаблений погляд на Ігора.

Ігор завмер, не розуміючи: жартує садівник чи серйозно пропонує йому вибрати годинник.

— Бери цей, — вказав пальцем Степан на найбільший.

Ігор взяв, відкрив кришку циферблата. Годинник був дивовижно гарним. Він покрутив маленький ребристий «ґудзичок» і підніс годинник до вуха. Годинник мовчав.

— Не ходить, — сумно вимовив Ігор.

— Відремонтуєш у майстерні, — Степан кинув швидкий погляд на годинник в руці молодика.

Ігор поклав годинник в кишеню.

— Що там ще? — Степан узяв другий пакуночок.

Ігор уважно спостерігав за Степаном, дивився, як він з одного згорточка витягає золоті миколаївські червінці, з другого — каблучки з камінцями, золоті браслети зі смарагдами.

Нарешті, вміст другої валізи було повністю досліджено і покладено назад.

Тепер очі Степана, коли він відкривав третю валізу, горіли азартом.

Ігор раптом відчув душевну тривогу. Йому здалося, що Степан скоса і не надто приязно позирає на нього. Зрозуміло, вони знайшли в Очакові скарби, по-справжньому цінні, за які можуть і вбити. А, може, й вбили за них когось, і не одного. Мати багато золота або перебувати біля нього було смертельно небезпечно в усі часи, хоч у п’ятдесят сьомому році, хоч у дві тисячі десятому. А тут ще ноги затерпли — незручно так довго сидіти навпочіпки. Ігор звівся на рівні ноги, присів на табуретку і продовжував спостерігати за Степаном. Степан легко відчинив останню з привезених з Очакова валіз і спантеличено розглядав акуратно складену стару міліцейську форму. Під нею лежали шкіряні чоботи, ремінь і кашкет.

Степан обмацав руками дно валізи, не виймаючи міліцейську форму. Раптом на його обличчі застигла недобра усмішка, і він завмер. Уста затиснуті, а руки, що обмацує дно валізи, не видно. Такий вираз буває у хлопців, які ловлять раків навпомацки на річкових мілинах.

Степан нарешті витягнув з валізи руку, а в ній — кобура з пістолетом і дві пачки великих порівняно з гривнями радянських грошових купюр.

— От і маєш, — розчаровано зітхнув він, кинувши обидві пачки назад у валізу з формою, поряд обережно поклав зброю. — Це можеш собі'забрати. На пам’ять про Очаків.

Ігор запитально подивився на садівника. «Невже він хоче від мене лише цією формою і годинником відкупитися?» — подумав. Годинник справді коштував більше, ніж він витратив на їхню поїздку. Але ж знайдено справжній скарб! І якщо навіть вони поділять його не порівну, а так, як жартома обіцяв Степан, тобто якщо Ігор отримає лише третину знайденого, це ж однаково будуть шалені гроші! Ігор напружено посміхнувся, відчуваючи, як в його тілі підіймається азартна бадьорість.

Обличчя ж садівника відбивало постійну зміну настрою і думки. Скривлені, ніби від болю, губи усміхалися, але усмішка була гіркою.

— Я піду відпочину, — прошепотів Ігор.

— Забирай, забирай валізу! Замок я потім поремонтую, це не проблема!

Ігор мовчки взяв валізу з міліцейською формою та пістолетом, і вийшов на подвір’я.

Мати, побачивши валізу, сплеснула руками.

— У нас таких дві було років п’ятдесят тому! Ти що, на барахолці її купив?

— Ні, подарували, — коротко відповів Ігор і прошмигнув у свою кімнату.

Того дня ранній осінній вечір настав несподівано швидко. Ніби й приїхали вони зі Степаном уранці, і з валізами морочилися недовго, а ось вже сутінки, і втома в руках, і позіхаєш раз у раз.

Зробив собі канапку, з’їв, і, не дочекавшись вечері, біля якої поралася мати, приліг на ліжко. І вже не вставав, утома здолала його, кинула у провалля навіть не сну, а такого стану, коли жодні сни — ні кольорові, ні чорно-білі — не сняться.

Олена Андріївна наварила картоплі, стушкувала яловичини з овочами і зазирнула до сина, щоб покликати на вечерю. Але вирішила не будити. Побачила на столику золотий кишеньковий годинник на ланцюжку, взяла в руки, роздивилася з тривожною цікавістю в очах. Зітхнула.

Самій вечеряти не хотілося, і вона вирішила запросити Степана. Взулася і вийшла на подвір’я. Стукнула кілька разів у двері і відчинила їх. І одразу ж наштовхнулася на переляканий погляд Степана, який, видно, щойно з ліжка встав, щоб відчинити двері.

— Я вечерю приготувала, а Ігор заснув… Може, хоч ви мені компанію складете? — запитала, дивлячись в очі садівнику.

— Я? — збентежився він, ніби неохоче відволікаючись від своїх важливих думок. — Я можу, звичайно. Дякую. Тільки замкнути треба…

Він роззирнувся і зупинив погляд на етажерці, де лежали інструменти та його речі. Узяв звідти навісний замок, накинув куртку.

Олена Андріївна з цікавістю спостерігала, як він ретельно замикає двері. Раніше завжди відкритими залишав.

— Ну як, знайшли родичів? — спитала вона, ставлячи на стіл перед Степаном тарілку з картоплею і м’ясом.

— Поки що ні, — він похитав головою. — Але знайшли тих, хто їх пам’ятає… Теж непогано. І речі деякі знайшли… Мого батька речі…

— Ти диви! — здивувалась Олена Андріївна. — Це ж хтось їх стільки років зберігав!

— Зберігали, зберігали, — притакнув Степан, міркуючи, як би змінити тему розмови. — А тут як? Що нового?

— Що ж нового за два дні? — здвигнула плечима господиня. — Все по-старому. Ну, кіоск біля автостанції пограбували вночі і, ніби, бійка біля митної академії була, а більше нічого… Ігор ось заснув… Може, розбудити його?

— Не треба, — махнув рукою Степан. — Нехай відіспиться з дороги! Він, до речі, давно не працює?

— Давно, — кивнула господиня.

— А чому? Роботи немає?

— Він її і не шукає, — зітхнула Олена Андріївна. — У нього в дитинстві важка травма була. П’ять років тоді йому було. Відправила я їх з чоловіком у парк на атракціони. Чоловік з кимось із знайомих зустрівся, відволікся, а Ігор до каруселі побіг. Карусель ще не зовсім зупинилася, і його по голові залізним сидінням вдарило. Закрита черепно-мозкова травма. Два місяці в лікарні пролежав. Я від нього не відходила. Лікар казав, що нормальним він вже не буде… Ми готувалися до гіршого, але обійшлося. Тільки головні болі. Пощастило. Я з нього всі ці роки порошинки здмухувала. Ну, а коли школу закінчив, відправила його роботу шукати. Якось він сказав, що знайшов. Зранку йшов з дому. На меблеву фабрику. Тут, в Ірпені, навіть вулицю називав. Розповідав про роботу, про друзів, навіть табуретки звідти приніс, сказав, що задарма дали, бо вони трохи браковані. Оце ж ми на них зараз сидимо, — Олена Андріївна опустила погляд вниз. — Місяці за три він мені терміново знадобився посеред дня. Пішла я на ту вулицю, а там ніякої меблевої фабрики немає. Думала скандал зчинити, потім хотіла до лікаря його відвести, до психіатра… Ну, сказала йому, що не знайшла його фабрики. Він і перестав одразу на роботу ходити… Ось так… Грошей на життя поки що вистачає, я пенсію отримую…

Господиня замовкла, відвела погляд. Степан почувався ніяково: зіпсував настрій Олені Андріївні через свою цікавість. Але господиня сумувала недовго. Подивилася на садівника і бадьоро запитала:

— А місто гарне? — спитала, облизавши пересохлі губи.

— Очаків?! Та ні, звичайне… сіре. Там напевно влітку гарно. А зараз — ні.

Олена Андріївна запропонувала Степану чарку горілки, проте він ввічливо відмовився.

— Знаєте, Андріївно, я сьогодні ввечері від’їду на кілька днів, — повідомив по паузі. — Та ви не хвилюйтеся! Мені треба знайомих тут недалеко від Києва навідати. А коли повернусь, то і в саду, і на городі дам лад. Вже час до зими готуватись!

— Час, час, — притакнула господиня.

Видалося Олені Андріївні, що Степана щось непокоїть. І вечеряв він, не помічаючи смаку їжі. А м’ясо ж яке вийшло — смакота! Духмяне, м’яке, сама господиня тішилась. Тільки ж садівник вечерю не похвалив. Похвалити — не похвалив, а з їв усе до останньої крихти і навіть підливку скоринкою хліба підібрав.

***

Ігор прокинувся близько третьої години ночі. Запалив світло в кімнаті, задумавшись, посидів на ліжку, а потім вирішив вийти на подвір’я.

Підійшов до сараю і спантеличено втупився у замок на дверях.

«Невже змився з усіма скарбами?» — подумав.

Намагався пригадати, де в них запасні ключі від усіх замків лежать, але не зміг. Мати напевне знає, таж не будити її посеред ночі!

Настрій у Ігора зіпсувався. Повернувшись в будинок, він ліг на ліжко, але так і не зміг заснути аж до ранку.

7

Сон не йшов. Тиша за вікнами будинку здавалася Ігорю тривожною. Він довго прислухався, сподіваючись почути кроки Степана. Але з двору не долинало ні кроків, ні якихось інших звуків.

Ігор навшпиньках зайшов у вітальню. В будинку було на диво тихо. Мати спала, миші шаруділи тільки взимку, коли через морози перебиралися під підлогу. Та до морозів ще місяців два.

У барі буфету вже давно зберігалася настоянка на грецьких горіхах. Саме про неї думав Ігор, відчиняючи верхні дверцята буфету. У пітьмі пляшка ніби підморгнула Ігору особливим матовим блиском. Він акуратно витягнув її, взяв маленьку чарку і пішов до столу. Сів на стілець, до дерев’яного сидіння якого була прив’язана двома стрічками сплетена з клаптиків подушечка. Наповнив чарку і задумався. Згадав нічні пошуки скарбу в Очакові, простукування стін, витягання валіз. Як не крути, а закон вони зі Степаном порушили! Хоч хто тепер законів не порушує?! Може, тільки його мама! До речі, він сам до поїздки в Очаків нічого протизаконного не робив! Навіть думки такої не виникало. І там, в Очакові, щось зупиняло його. А Степан, здається, навіть на хвильку не задумався, жодний сумнів його не брав. Радше навпаки — від самого початку він був готовий на все. Недарма він напередодні повів Ігора в «Госптовари» і там за його, Ігора, гроші купив цвяходер. А як спритно він ним користувався, відмикаючи двері, зламуючи замки і замочки! Він казав, що батько його сидів… Може, й він сидів? А коли звільнився, дочка його додому не прийняла! Ось він і пішов блукати світом.

Ігор ковтнув настоянки. Міцна, міцна і солодкувато-гірка. Приємно вдарила в голову, і думки відразу переключилися. Точніше, відключилися. Ігор завмер, потім раптом провів долонею по голих стегнах і відчув її холод.

«Може, одягнутися?» — подумав. Але ця думка довго не затрималася в голові. Неквапом допив чарку, поставив пляшку в буфет і знову навшпиньках повернувся у свою кімнату.

Вранці його розбудив тихий докір матері.

— Ти що, вже по ночах горілку п’єш? — запитала вона, заглянувши в його кімнату. — Бери приклад із Степана! Зовсім не п’є чоловік!

— Він своє вже випив! — спросоння відповів Ігор і, розплющивши очі, поглянув на годинник — половина восьмої. — Степан вже повернувся?

— Не бачила! Хочеш поснідати — вставай! Люди вже на роботу он ідуть! — показала поглядом на вікно.

Ігор зітхнув. «Зараз знову про роботу торочитиме», — подумав.

— А чого нам бракує? — запитав син, підводячись з ліжка.

— А якби моєї пенсії не було? — голосніше, ніж зазвичай, сказала мати.

— Та скільки там тієї пенсії? Півтори тисячі. А я в банку щомісяця триста доларів процентів отримую! Хіба мало?

— Це ж дармоїдство, — вже тихіше заговорила мати, боячись, що чергова суперечка про необхідність роботи закінчиться звичним скандалом і кількома днями взаємного ігнорування. — За це в радянські часи у в’язницю садовили!

— Ось тому Союз і розвалився, — огризнувся Ігор, проте відразу збавив оберти. — Ну хіба нам чогось бракує? Вистачає ж. А на роботу, щойно з’явиться цікава, обов’язково піду!

Вони справді жили на банківські проценти від депозиту, на який поклали чималу різницю між вартістю проданого київського і купленого ірпінського житла. Раз на місяць Ігор їздив у банк і знімав гроші. Привозив додому, клав на стіл перед матір’ю, і тільки після цього забирав половину собі. Він вже так звик до цього існування, що власне поїздки в київський банк і вважав своєю роботою.

Олена Андріївна швидко заспокоїлась і вже насипала синові в тарілку гарячу гречану кашу. Зверху поклала чималий шматок масла, яке відразу розтеклося, просочуючись вниз.

Ігор неквапом їв кашу великою ложкою і дивився у вікно.

— Я розпитаю, — раптом пообіцяв він, винувато глянувши на маму. — Може, й тут якась робота з’явилася. Мені, якщо чесно, нудно сидіти без діла.

Олена Андріївна кивнула.

— Дорожчає все! — сказала. — Сир, наприклад, вже по шістдесят гривень за кіло! А пенсію мені не піднімають, та й проценти наші не збільшились…

Ігор не захотів підтримувати цю сумну розмову. Доїв кашу, налив собі чаю. Замислився: як згаяти час? Але думки вже перекинулися на Степана, точніше, на його відсутність. Потім згадав про стару валізу з міліцейською формою і пачками радянських рублів. Про пістолет у кобурі. Гарний подаруночок від Степана! Хоча в Києві на Андріївському узвозі за таку форму можна у туристів кругленьку суму злупити! Може, завезти?!

Ігор зітхнув. Повернувся до кімнати, відкрив валізу і витягнув міліцейську форму. Перевірив кишені і з одної витягнув посвідчення лейтенанта міліції Зотова І. І.

— Що, теж Ігор? — усміхнувся, розглядаючи маленьке чорно-біле фото. Хлопцеві на ньому було років двадцять п’ять, не більше!

Погойдав на долоні дві пачки радянських сторублівок. Вага солідна. Що знав Ігор про той час, коли в країні, якої більше нема, були в обігу ці гроші, за які вже давно нічого не купиш? Практично нічого. Ні, звичайно, народився він ще там, під час останньої радянської «п’ятирічки», як любила говорити його мама.

— До чого тут «п’ятирічка» і взагалі, що це таке? — скривив губи Ігор. — Школа була десятирічкою, це точно! А от «п’ятирічка» що?!

Здвигнувши плечима, кинув «колишні» гроші назад у валізу.

— Ти у крамницю сходиш? — донісся з вітальні мамин голос.

— Так, якраз збирався вийти, — відповів Ігор.

Акуратно склав у валізу міліцейську форму, зверху поклав посвідчення І. І. Зотова. Закрив валізу і запхав під ліжко.

Накрапав дощик, тож Ігор йшов під парасолею. В голові чомусь крутилась стара пісенька із новорічного кінофільму про п’ять хвилин. «Що би це означало?» — задумався Ігор, прямуючи до першого по дорозі кіоску.

Купив пачку сигарет, запалив. І в ту ж хвилю біля нього з’явився хлопчина без парасолі, з мокрим волоссям, що прилипло до лоба, в брезентовій робі і кирзових чоботях.

— Дядьку, дайте закурити!

Ігор простягнув йому відкриту пачку, дивлячись на хлопця з іронією.

— Ти сигарету хоч долонею прикрий, бо дощ намочить, — сказав він.

— Та я під дашком покурю, — спокійно відповів хлопець, прикурив свою сигарету від Ігоревої і справді прилаштувався під дашком кіоску, зліва від віконечка.

— Чоботи де купив? — жартома запитав Ігор. — Зараз такі не випускають!

— У сараї батькові знайшов, армійські! — серйозно відповів хлопець, не зважаючи на іронію в голосі Ігоря.

— Ну, носи здоровий! Раніше чоботи вміли робити! Не те, що зараз! — і він подивився на свої, румунські, які вже двічі ремонтував у шевця.

— Та вони трохи завеликі, — пожалівся хлопець. — У батька був сорок третій розмір, а в мене сорок перший з половиною… Можна ще одну?

Ігор витягнув з пачки сигарету, простягнув хлопцеві й, не попрощавшись, пішов далі… Дійшов до автостанції, покрутив головою в різні боки — звідси відкривався чималий вибір вулиць і напрямків. Підійшов до дошки оголошень. Пробіг очима приклеєні друковані й рукописні папірці. Все було про «продам» або «куплю».

— А може, в міліцію піти? Міліцейський пістолет в мене вже є! — зіронізував над собою Ігор і всміхнувся. Згадав про форму.

Зітхнув. Після сигарети йому захотілося кави, але справжньої, як сигарета, а тут усюди — лише розчинна. Та нехай, махнув рукою, вже яка є. Зайшов до крамнички, взяв собі «три в одному» і випив біля прилавка, за вітриною якого лежали кілька видів ковбас і копчена курка. Згадав прохання матері купити продуктів. Перевірив вміст кишень — на бідність жалітися було гріх. Купив свіжий батон, півкілограма «докторської», масло, шпроти і, не втримавшись, в азарті шопінгу, глянув на молоденьку продавщицю і мовив твердим, упевненим голосом: «І пляшечку „Коктебеля“, будь ласка. Ні, не цю, п’ять зірочок!».

Вийшовши під дощ з об’ємним пакунком, Ігор подумки посміявся з себе, з пози «багатого й крутого», яким себе відчув, купуючи коньяк.

Настрій піднявся. Ігор йшов додому, обмірковуючи раптове відкриття: він п’є коньяк або хоче випити під час дощової погоди.

А час наближався до обіднього, і в шлунку заграла лоскотна мелодія голоду.

Мама також не відмовилась від чарки коньяку. Вони обідали вдвох, сидячи навпроти один одного біля заплаканого дощового вікна. Щоправда, Ігор налив собі вже третю чарку, а Олена Андріївна тільки з першої скуштувала.

— Дивно, що Степана нема, — знову згадав садівника Ігор.

— Дорослий чоловік, — знизала плечима мама. — Він же в нас не прописаний! Прийшов-пішов, сам собі господар!

— Він ніде не прописаний, — підтвердив Ігор. — Таких людей зазвичай міліція розшукує…

— Тіпун тобі на язик! Всяке в житті буває! Не приведи Господь тобі в його ситуації опинитись! І взагалі, видно, що він людина чесна і відповідальна, він, коли говорить, кожне слово зважує перед тим, як сказати. Не те, що ти!

Ігор промовчав. Кинув косий погляд на терези на підвіконні. Налив собі четверту чарку, думаючи про садівника.

Під вечір задзвонив мобільний.

— Привіт! — почув Ігор життєрадісний, як звичайно, голос Коляна. — Що робиш?

— Та так, дома сиджу.

— А що, до мене на день народження не збираєшся?

— А хіба сьогодні?

— Так, тому й телефоную! Приходь у клуб «Петрович» за кілька годин! Пам’ятаєш, там де ретро-паті. Маєш піонерський галстук чи щось таке? У них там вічний Радянський Союз. Господар, певно, з колишніх комсомолістів…

Ігор подивився у мокре вікно. Виходити на вулицю, а тим більше їхати в Київ йому зовсім не хотілось, але й сказати про це уродиннику не випадало — образиться!

Вигадувати причину на кшталт застуди або проносу було вже пізно. Про це говорять на початку розмови.

— Добре, що-небудь придумаю, я тут вже твій день народження почав коньяком відзначати, — сказав Ігор. — А подарунок який хочеш?

— Подарунок? Ти знаєш, я — людина незаможна, зрадію будь-якому. Крім квітів! Квіти терпіти не можу! Це зів’ялі гроші! Так що краще грішми!

— А рублями візьмеш?

— А мені однаково, що рублі, що долари!

Ігор посміхнувся, згадавши про дві пачки старих радянських рублів у валізі.

— Добро! Тоді пачку рублів отримаєш! До зустрічі!

8

У голові тихо шумував коньяк. Ігор стояв над ліжком і роздивлявся розкладену на покривалі міліцейську форму. На підлозі стояли наваксовані шкіряні чоботи, добре тримаючи свою форму пляшки. На тумбочці лежали переклеєні банківською стрічкою дві пачки радянських сторублівок.

«Можна було б взяти з собою, а там у туалеті переодягнутись, — подумав Ігор, зітхнув, потім махнув рукою. — Та ну його! Одягну на гімнастерку куртку, на вулиці й так темно. Хто там буде надто приглядатись!»

Натягнув міліцейські чоботи. Виявились як мінімум на розмір більше. Ігор дістав товсті шерстяні шкарпетки, натягнув поверх тонких і знову поміряв чоботи. Тепер ногам стало комфортніше.

— Ну що ж, — рішуче кивнув він, скидаючи чоботи, — сьогодні ввечері я буду ретроментом! І платити за все буду ретрогрішми!

Одягнув галіфе, гімнастерку. Кобуру з пістолетом лишив на ліжку, затягнув ремінь. Підійшов до дзеркала. На обличчі з’явилась усмішка — сподобався собі в цій формі.

— Клас! — вирвалося в Ігора. — Дівчат в жар кине!

На хвильку задумався. Витягнув пістолет з кобури, покрутив його в руках. Незважаючи на коньячний шум у голові, дослухався до мудрої думки: зі зброєю не жартують!

Засунув пістолет під матрац, закрив пусту кобуру. Взяв зі столу золотий годинник, засунув в ліву кишеню галіфе. Похвалиться перед іменинником, якщо випаде нагода. Виглянув у вікно. Дощу не було.

Вийшов в коридор тихо, намагаючись не шуміти. Мати дивилася телевізор у вітальні.

Надягнув куртку, ще раз оглянув себе і залишився задоволений. Чоботи в очі не кидались, таж приміський люд одягається як завгодно. Ось він сьогодні хлопця в кирзових чоботях зустрів і не здивувався!

Дивлячись собі під ноги, обходячи калюжі, вийшов з двору й повернув до автостанції. Дорогою помацав кишені галіфе — пачки рублів приємно відстовбурчились. От якби це були гривні, а ще краще — бакси! Здалося йому, що вечір нині темніший, ніж зазвичай. Глянув на небо — темне, важке. Ну нічого, подумав, зате в «Петровичі» буде весело. Головне — не затриматись там і на останню електричку встигнути. На маршрутку пізньої години розраховувати не варто!

Раптом на кілька секунд Ігора огорнула суцільна непроникна темрява. Чи в очах потемніло? Ігор встиг у цю «темну» мить згадати, що його рідний дядько помер від підробленого коньяку. Спочатку він осліп, кричав «Я нічого не бачу», потім затих, приліг на диван і помер. Про це йому розповіли, його самого, звичайно, в дядька вдома в той момент не було. Але відтоді він ще довго до кожної відкоркованої пляшки коньяку принюхувався.

Ноги відчували тверду землю, начебто той самий тротуар. Тому Ігор не зупинявся, хоч і налякався трішки. Йшов далі. І раптом темнота відступила — попереду він побачив кілька вогників. Озирнувся, щоб зрозуміти: це в нього з очима негаразд чи на вулиці погасло світло? Так часто буває. Сидиш ввечері вдома, телевізор дивишся, і раптом — бац! І повна темінь. Деколи на п’ять хвилин, а деколи — на кілька годин!

А позаду темно і нічого не видно, тільки спереду вогники. «Вибило електрику», — сказав сам до себе Ігор і пішов далі.

Втішився раптом, переключив свої думки на чоботи — як легко в них крокувати. Ніби швець на його ногу пошив! А вони ж на розмір — півтора більші! Радість змінилася підозрою. Зупинившись, він глянув на чоботи, але практично їх не побачив. Гмукнув здивовано і пришвидшив крок, поспішаючи до вогників.

— Десь вже і автостанція має бути, вона ж яскраво освітлена! І кіоски біля неї, і пивна! — Ігор вдивлявся вперед, а занепокоєння зростало: не подібні були ці дивні вогники на те, що він сподівався побачити.

Чи то від думок, чи то від дивного відчуття фізичного дискомфорту його кинуло в жар. На чолі виступив холодний піт. Він зняв куртку, нервово закинув її за плече, тримаючи пальцем за петлю для вішака.

— Гей, лейтенантику! Куди поспішаєш? — почув поряд жіночий голос. — Точний час не підкажеш?

Ігор зупинився, озирнувся. Темно.

— Ні, — сказав обережно, вдивляючись в темряву. — Годинник є, та поламався. Не ходить.

— Твоє щастя, — в жіночому голосі почулася прихована погроза.

— Манько, дурепо! Ти що не бачиш — це мент, а не солдат! — почувся поряд чоловічий шепіт. — Ходімо звідси! Мерщій!

Ігор почув швидкі кроки, що віддалялися. Перелякався. Рвонув щосили до вогників. Нарешті вони наблизилися. Він зупинився перед яскраво освітленими ворітьми, за якими було видно сірі будинки якогось підприємства. Справа від воріт табличка.

«Очаківський винзавод» — прочитав він і озирнувся довкола.

У лівій кишені щось заворушилось. Неприємне відчуття налякало. Він запхав руку в кишеню, і на його долоні зацокав механізм — серце золотого годинника забилося. Здивований Ігор витягнув годинник і, піднісши до вуха, почув голосне цокання.

«Що за дідько? — подумав. — Годинник запрацював. І звідки тут „Очаківський винзавод“, нема в Ірпені такого… Чи може, який філіал побудували?.. Час бурхливий, кожного дня щось будують, щось ламають…»

За огорожею раптом пролунала знайома мелодія, і чоловічий голос сказав: «У Москві — північ. Передаємо сигнали точного часу…»

Ігор труснув головою, заплющив очі. Витягнув годинник, відкинув круглу золоту кришку з гравіюванням. Обидві стрілки дружно показували на розгонисту «дванадцять».

В цей момент щось грюкнуло. За воротами почулися кроки. Ігор швидко відбіг убік. Побачив, як з воріт виїхала маленька вантажівка з критим кузовом — стара модель, такі він тільки по телевізору в фільмах про старі часи бачив. Виїхала, повернула праворуч і поїхала поволі далі, геть від Ігора, освітлюючи фарами дорогу. Ворота знову зачинились. І більше жодних шумів і звуків.

Ігор роззирнувся. Машина вже розчинилася в темряві, і єдиним освітленим місцем залишалися ворота, над якими виднілися сірі заводські стіни та дах сторожової будки.

«Може, постукати і сторожа запитати, куди це я потрапив?» — подумав Ігор.

Він не встиг додумати цю думку, як половинка воріт прочинилась. До вух Ігора долинув напружений шепіт, а потім з-за воріт визирнула голова. Визирнула і завмерла, ніби прислухаючись.

— Ну давай, іди вже, — долетів до Ігора, що відійшов у темряву, чоловічий голос.

Вийшов хлопець з якимось важким мішком на плечах, озирнувся, махнув рукою сторожу і зробив кілька незграбних кроків від воріт. Зупинився і поправив мішок. Ворота за ним зачинилися. Дзвякнуло залізо — мабуть, сторож засунув важку засувку.

Ігор вийшов з темряви і бадьорим кроком попрямував до хлопця, щоб розпитатися дорогу до автостанції.

Побачивши міліціонера, що крокував до нього, хлопець скинув під ноги мішок і завмер. Мішок упав майже беззвучно і заколихався, наче живий, вже лежачи на землі.

— Я той… Уперше!.. — затинаючись від переляку, заговорив хлопець. — Ви мене не той… благаю! Мама взнає — помре, в неї серце хворе… батько воював, калікою з фронту повернувся… Помер рік тому…

— Що ти несеш? — здивувався Ігор.

Незрозумілий переляк хлопця зробив Ігоря господарем становища.

— Вино, — пролепетав хлопчина приречено і подивився на мішок.

— Ти мені скажи: до автостанції далеко?

Хлопець замовк і підозріло подивився в очі людині в міліцейській формі, не зовсім розуміючи, про що той питає.

— Ну… хвилин двадцять пішки… — промовив він більш упевнено.

— А це що? — Ігор копнув носаком мішок, який легко подався під чоботом і відразу відновив свою дивну форму, щойно чобіт опустився на землю.

— Я ж казав, вино… Це вперше… Ркацителі… Один міх взяв за весь час… Не арештовуйте…

Ігор раптом зрозумів причину переляку хлопця. «Злодюжка! — усміхнувся подумки Ігор, — а тут я в старій ментівській формі, а кругом темно…»

Хлопець, зауваживши усміх Ігора, напружився.

— Я зараз, я назад віднесу! — показав він поглядом на мішок.

— Стривай, поговоримо! — Ігор намагався спародіювати інтонації винного злодюжки — здалося, що він говорить якось дивно, не по-місцевому. — Ти сам звідки?

— Я тутешній, з Очакова… Мати на базарі торгує, я тут на винзаводі працюю…

— Тутешній? З Очакова? — повторив спантеличений Ігор. — Щось мені це не подобається…

— Що не подобається? — обережно запитав хлопець.

— Все не подобається, — Ігор озирнувся. — Темно тут у вас… А тобі скільки років?

— Двадцять один… Самохін Іван — моє ім’я, а по-батькові — Васильович…

— А коли ж ти народився, Самохін Іван Васильович? — Ігор заговорив повільніше, чітко вимовляючи кожне слово, і здалося йому, що він і сам заговорив якось не так, з іншими інтонаціями чи що…

— У тридцять шостому… Сьомого травня… Трішки не пощастило, а то був би день народження в День перемоги…

Ігор замислився. Тридцять шостий рік плюс двадцять один рік життя — все це складалося в 1957-й. Маячня! Ігор підняв погляд на злодюжку, потім знов подивився на міх з вином.

— Ти що, сильно п’єш? — запитав.

— Ні, що ви? Я спортом займався, за район бігав… Це на продаж! — сказав хлопець і раптом замовк, вдаривши кулаком у своє чоло, картаючи себе, що видав з усіма бебехами.

— Он як… — протягнув Ігор.

— Це ж скільки мені дадуть?! — прошепотів хлопець. — Років десять? Чи більше?

— Скажи-но, яке сьогодні число? — запитав Ігор, пропустивши запитання злодюжки повз вуха.

— Третє жовтня.

— Ну ходімо, — задумливо промовив Ігор і показав пальцем на міх з вином. — Бери, і ходімо!

Самохін підняв міх з вином, закинув за плечі. Озирнувся на міліціонера.

— Куди? — запитав голосом приреченого.

— Поки що до автостанції! — Ігор жестом наказав хлопцеві йти попереду, наче той справді був арештований.

Іванко Самохін йшов повільно. Незручна і важка була його ноша. Ще аби своя, а так… тепер не своя! Хотілося йому зупинитися, озирнутися, ще раз слізно попросити цього лейтенанта відпустити його, Іванка, а в подяку за доброту міх з вином собі забрати! Тільки, видно, правильний цей лейтенант! Нічого ні в його погляді, ні в голосі не підказувало, що з ним можна домовитися.

Хвилин п’ять вони йшли в темряві. Тільки бруківка голосно стукала в підошви чобіт. Самохін зупинився.

— Ти чого? — вдарив його в спину голос міліціонера.

— Змучився.

— А далеко ще?

— Хвилин десять.

— Ну то відпочинь, — якось просто, зовсім по-людськи промовив Ігор, і у Івана Самохіна знову з’явилася надія. Це були перші слова, вимовлені міліціонером так, ніби на ньому не було форми.

Іван акуратно поставив міх з вином під ноги. Відсапався.

— Запалити можна? — запитав.

— Пали, — відповів Ігор.

— Та нема що палити, — признався Іванко Самохін.

Ігор дістав пачку сигарет, відкрив, простягнув.

— Це не наші, — здивовано вирвалося у хлопця. — Та й ви, здається, не місцевий?

— Ні, — Ігор заперечливо покрутив головою.

— А звідки ж?

— З Києва.

— Зі столиці? — в голосі хлопця знову забринів страх. — Це що, спеціально? На винзавод?

— А що, там такі погані справи? — Ігор скривив губи в усміху. — Розікрали все? Так?

— Ні… Хіба який дріб’язок, може… Але начальство чесне…

— Ні, не на винзавод, — вирішив Ігор підіграти в розмові. — З іншого приводу.

— З іншого? — задумливо повторив Іван, затягуючись сигаретою. — Бандити?

— Так, — кивнув Ігор, дивлячись хлопцю в очі.

— Багато їх тепер тут. Через Чагіна, чи що?

Ігор здригнувся, почувши знайоме прізвище, і хлопець затремтів, наче злякавшись реакції міліціонера. Невже, подумав Самохін, тепер так усі Фіму Чагіна бояться, що навіть столичні міліціонери від його імені сахаються!

— Ти його знаєш? — запитав Ігор.

— Всі його знають… Ну… я бачив його… А так ні… особисто не знайомий. Що мені з ним? Я — чесний…

Ігор засміявся. Неголосно, але від душі. Заливаючись сміхом, показав рукою на міх з вином.

— Але ж я не грабую… не вбиваю, — плаксиво промовив Самохін. — Один раз чуже взяв…

— Щось я тобі не вірю, — голос Ігоря знову «надягнув» міліцейську форму, і навіть самому Ігорю видався чужим, холодним. — Мама на базарі торгує… Ти вино з заводу крадеш… А чим мати торгує?

Іванко Самохін ніби словом вдавився, гикнув і випустив сигарету з рота. Вона впала, розсипаючи іскринки. Іван нахилився, підняв сигарету, гикаючи, обтер пальцями мундштучну частину і знов сунув до рота.

— Вином торгує? — знову спитав Ігор і усміхнувся.

— Вином, — похилив голову хлопець. — Своїм, ми ж домашнє робимо, в нас винограду повен двір…

— Своїм і краденим, — спокійно констатував Ігор. І зауважив, що погляд хлопця заметався, забігав по сторонах. Ніби Іванко Самохін вирішив дати драла.

— Бери вино! — наказав йому Ігор.

І згас погляд Івана Самохіна. Важко зітхнувши, підняв він міх з вином. Прилаштував собі на плече. Озирнувся.

— Знаєш, — сказав Ігор. — Не буду я тебе садити.

Хлопець відкрив рота, і недопалок знову випав йому під ноги. Тільки Іванко більше не нахилився за ним. Очима уп’явся в Ігора.

— Ти мені розписочку даси і допомагати будеш. Порадами. Згода?

Іван зволікав з відповіддю. Ворушив беззвучно устами.

— Ти ж чесний? Так ти казав? А чесні міліції допомагають!

Іван кивнув головою.

— Я тут з особливим завданням, — продовжував Ігор, втягуючись у гру. — Мене твоє вино, — він кивнув на міх, — не цікавить. Забереш додому, мамі віддаси…

— А що вас цікавить, товаришу лейтенант? — обережно, трохи запобігливо запитав Іван Самохін.

— Чагін. І його оточення… Навіть більше оточення, ніж він сам…

Іванко кивнув головою на знак згоди.

— Чим зможу…

— Ось і добре. А переночувати в тебе можна?

— Ви ж до автостанції хотіли?

— А хіба вночі автобуси ходять? — запитав Ігор, ледь помітно посміхаючись.

— Ні, — розгублено відповів Іван.

— От бачиш, навіщо ж мені автостанція? Можна в тебе переночувати?

— Так, звичайно! Тоді…

Не договоривши, Іван закрокував бадьоріше, і вже не так помітно згиналася його спина під краденою «рідкою» ношею. Ігор ніби підсвідомо тримав безпечну дистанцію — відставав на два-три кроки. Непомітно вони увійшли у сонне місто. По боках з’явилися паркани, за якими — чорне на сірому — виднілися обриси приватних будинків. Очаків спав. Десь далеко блимали вогники, але у вікнах будинків світла не було. Хвилин за п’ятнадцять увійшли у зарослий виноградом двір. Іванко відніс міх з вином у сарай, потім обережно відчинив двері і впустив Ігоря досередини.

— Ось тут, на дивані можна, — сказав він, показуючи в напівтемряві на старий нерозкладний диван з високою спинкою, в яку було вставлене дзеркало і полички для різних дрібничок.

— Я тільки не знаю, де простирадла…

— Не треба, ковдра важливіша, — прошепотів Ігор. — А батьки де сплять?

Іван мовчки показав на двостулкові дерев’яні двері.

— Мати там, наліво, а я — прямо.

Сходив кудись і повернувся з ватною ковдрою.

— Мені також можна спати? — прошепотів. — Розписку я вранці напишу, добре?

— Так, спи! Вранці напишеш, — кивнув Ігор.

Іванко пішов, але за мить повернувся.

— Ось, товаришу міліціонер, візьміть, випийте на ніч для міцного сну! — простягнув він Ігору повну склянку білого вина. Кислуватий запах вдарив у ніс.

Ігор, ледь стримуючи бажання скривитись, обережно взяв склянку, налиту по вінця. Пригубив.

Кивнув Івану. Той задоволено кивнув у відповідь і не зрушився з місця.

— Це заводське? — запитав Ігор.

— Так, — сказав Іван. — Домашнє ж іще не готове… Ви пийте до дна, бо смаку не відчуєте!

Щоб не сперечатися з Іваном Самохіним щодо того, як правильно дегустувати вино, Ігор трьома ковтками осушив склянку і повернув її господарю. Тільки після цього Іванко вийшов з кімнати.

Ігор стягнув чоботи, розстібнув ремінь, роздягнувся. Акуратно склав форму на кріслі й швидко заліз під ковдру. І раптом його ніби якась невагомість всмоктала. Втрачаючи відчуття низу й верху, він лише встиг здригнутись й провалився у безодню.

9

Прокинувся з головним болем. Голова не тільки боліла, а гула, ніби в неї залетіло кілька бджіл, які безуспішно намагалися знайти вихід, б’ючись зсередини то у скроні, то в потилицю, то в надбрівні дуги.

Розплющив очі, провів долонею по мокрому від поту чолі. Із зусиллям підвівся і сів на ліжку.

За вікном сіріло, з сусідньої кімнати долинав монотонний гомін телевізійних голосів.

— Мамо, — гукнув Ігор, і власний голос посилив неприємне болюче гудіння в голові.

Олена Андріївна заглянула в спальню до сина.

— Що, синку?

— Аспірин є? Голова розколюється…

— Перебрав учора чи це старі болі? — поблажливо, але із співчуттям запитала мати.

— Випив, — кивнув Ігор.

Вона пішла на кухню, де в шафці, в коробці з-під взуття, були ліки.

Ігор встав з ліжка. Підійшов до вікна. Озирнувся. Погляд його впав на акуратно складену міліцейську форму, зверху лежав кашкет.

— Ну і сон! Маячня якась! Чи справді? — запитав себе Ігор, пригадуючи пережите — чи побачене? — минулої ночі.

Зітхнув, дістав із шухляди спортивний костюм. Одягнувся. Зателефонував Коляну.

— Привіт! — жваво озвався вчорашній уродинник. — Як ти там?

— Слухай, — повільно заговорив Ігор, розмірковуючи над кожним словом, щоб не ляпнути якусь дурницю. — Адже я… вчора… був у тебе?

— Ну ти спитав! — Колян розсміявся. — Сильно ж ти перебрав, якщо нічого не пам’ятаєш! Був ти у мене! Ще й як був! Прийшов у якійсь старій військовій формі, витягнув пістолет, стріляв у стелю! Це в тебе з гумовими кулями? Ледве потім відмазали тебе від охоронців — вони хотіли тебе на вулицю викинути, а там така злива лляла!

— Угу… А що ми пили у тебе?

— Все пили. Ти особисто більше на коньяк налягав. Пляшки півтори, а може, й дві приговорив, поки ми тебе на приватника посадили, щоб додому завіз! Двісті гривень йому дали, бо ти ж вже ніякий! Так що повернеш при нагоді!

— Угу, — загальмовано повторив Ігор, і сам не почув свого голосу через гудіння в голові. — А що там ще було?

— «У Петровичі»? Ха! Ти геть нічого не пам’ятаєш?

— Не пам’ятаю, — признався Ігор. — І голова тріщить…

— Ну як, що було? Пили, сміялися, танцювали під стару музику…

Ігор раптом відчув в роті різкий кислий смак дешевого сухого вина.

— А вина я не пив?

— Вина? Вино ти на самому початку скуштував, було діло! Скуштував і обізвав французьке «Шаблі» дешевим кисляком, запивши його п’ятизірковим «Араратом».

— Добре, я пізніше передзвоню, — зітхнув змучено Ігор.

— Лікуйся, брате! — почув на прощання бадьорий голос Коляна.

Кинувши мобільник на міліцейську форму, Ігор поліз під матрац і витягнув старий пістолет. Подивився на нього задумано, понюхав дуло — запах мастила був не різким, терпкуватим. Запаху диму чи пороху не було. Знизав плечима. Сховав пістолет під матрац.

До полудня голова заспокоїлась, і думки зібрались, нарешті, в деяку подобу порядку. Ніби сам собі в подробицях переказав Ігор вчорашній чи то сон, чи то маячню. Сам собі розповідав, і сам уважно слухав, намагаючись знайти в цій історії найменший доказ правди чи ймовірності, або, для заспокоєння зворохобленої душі, очевидність того, що все це було плодом його п’яної, а тому буйної, уяви. Але як він не дослухався, як не вдивлявся у візуальну пам’ять, а все виглядало напрочуд реально і майже правдоподібно. І годинник, який раптом запрацював і показав «московську північ». І Іванко Самохін, і Очаківський винзавод, і гранчак білого сухого, наповнений по вінця. І головне, згадка Іваном Фіми Чагіна як можливу причину появи в Очакові столичного міліціонера. Єдине, що можна було покласти на другу шальку терезів, якою Ігор намагався зважити свій здоровий глузд, це декілька чарок коньяку, випитих вчора увечері перед телефонним дзвінком Коляна. І ще! Оця забава в клубі «Петрович» на Подолі! Ігор нічого не пам’ятав про святкування дня народження. Більш того, він навіть не міг згадати, де той клуб, де його афіша з анонсом ретро-паті висіла? Так, і пістолет! Не міг він з нього в клубі в стелю стріляти! Адже він не брав його з собою! Під матрацом пістолет всю ніч пролежав! А якби брав і стріляв, тоді б з дула пахло димом і порохом!

Ігор раптом поліз до кишені міліцейських галіфе і витягнув звідти золотий годинник. Підніс до вуха — тиша. Відкрив. Стрілки застигли на половині другої.

— Так, — видихнув він розгублено.

Змучившись від відсутності відповідей на поставлені самому собі запитання, Ігор допив каву і обійшов будинок. Сарай, як і раніше, був замкнений. На дверях висів замок. Вочевидь Степана досі не було.

З похмурого неба накрапав дощ. Досить рясний. Ігор підняв погляд в небо і поквапився додому — чорна хмара, що нависла над Ірпенем, збиралася ось-ось розродитися черговою зливою.

Щойно забіг всередину, як по шиферному даху забарабанила негода.

— Отак! — розвела рухами Олена Андріївна, вдивляючись в миттю потемніле вікно. — Гроза, напевно, буде!

— Степана не було?

— Що тобі Степан? — здвигнула плечима Олена Андріївна. — Він людина вільна…

— Вільна? — перепитав з сумнівом в голосі Ігор. — Від чого вільна? Прижився тут, замок на наш сарай повісив, ніби це його житло! А ти — «вільний»!

— Знаєш, синку, — посміхнулася Олена Андріївна. — Воля — вона також різна буває. Ось і ти, коли говориш «вільний», щось зовсім інше маєш на увазі! Напевно, в сенсі «непотрібний»… Як там у ваших молодіжних серіалах один одному говорять: «Свабодєн, вали звідси!»

— Ти що, — здивувався Ігор. — молодіжні серіали дивишся?

— А що ж мені на старості років робити? Та й розумію я тебе краще після семи серій цього, як його… фільму… Згадала! «Дах поїхав!» Так здається, називається…

— Ну ти даєш! — Ігор вражено подивився на матір. — Це ж серіал для тінейджерів! Я тут до чого? Чи для тебе я також «тінейджер»? Тоді скоро і в мене дах поїде, якщо ти різну… — він розвів руками, не знаходячи відразу відповідного слова, — якщо ти нісенітниці дивитися будеш.

— Чого ж твоєму дахові їхати? — спокійно заперечила Олена Андріївна. — Тобі роботу треба шукати, тоді буде порядок, відчуєш себе потрібним суспільству, а не якимось там «вільним»! А потім можна й одружитись…

Згадка про необхідність пошуків роботи різко зменшила бажання Ігоря продовжувати цю несподівану і кумедну розмову з мамою.

— Добре, — кивнув він. — Ось зараз візьму й піду шукати роботу!

— У дощ? — здивувалася Олена Андріївна.

— Чом би й ні? — посміхнувся Ігор. — Так більше шансів знайти! Хто ще, крім мене, буде шукати роботу під дощем?

Побачивши єхидну усмішку на синовому обличчі, Олена Андріївна зрозуміла, що він її просто дражнить, і вийшла у вітальню, де відразу ввімкнула телевізор.

Ігор залишився на кухні. Випив горнятко розчинної кави і знову задумався про загадкового Фіму Чагіна.

10

Злива, що почалася опівдні, затяглася на кілька годин і, раптом припинившись, поставила мешканців Ірпеня перед простим і невідворотнім фактом — настав вечір. Осінній вечір довгим не буває, за ним швидко, майже непомітно приходить ніч. І ця вкрита беззоряним свинцевим небом ніч, що наближалася, обіцяла бути глухою і непроникною.

Ігор відклав книжку, над якою просидів три години поспіль, подивився у вікно, а потім на годинник. Йому хотілося вийти надвір і глянути на двері сараю, щоби перевірити: на місці замок, чи, можливо, садівник вже повернувся зі своїх незрозумілих мандрів. Та не настільки сильною була його цікавість, щоб змусити вийти в дощ з теплого затишного будинку.

І раптом знов пригадався Очаків 1957 року: нічний, темний, насторожений. І знову задумався Ігор, знову запитав себе: чи був то п’яний сон, чи якась особлива потойбічна дійсність? Згадав вчорашній вечір, події напередодні дивних подій. Згадав, як коньяк пив перед тим, як Колян зателефонував. А що, подумав, якщо ще раз те саме зробити? Що, якщо випити кілька чарок коньяку, а потім надягти міліцейську форму і прогулятися до автостанції? Людей в таку погоду і в такий час на вулиці не буде, та й хто на нього увагу звертатиме?!

Ігор пішов на кухню. Налив собі коньяку. Випив неквапом, а потім відразу — другу чарку. Помітив, що в піднятій шальці маминих терезів стоїть склянка з серцевими краплями. З третьою чаркою коньяку повернувся до спальні. Пригубив, відставив. Перевірив — чи на місці дві пачки радянських рублів.

Пачки лежали в кишенях галіфе. Відпив ще ковток. У роті потепліло, і це тепло вище пішло, в ніс, в чоло. На лобі виступив піт. Ігор знову потягнувся до чарки, а вона вже пуста. Сходив на кухню, наповнив.

Хвилин за тридцять у думках Ігора заграла азартна відвага. Він посміхнувся сам до себе, сміливіше підійшов до міліцейської форми. Надягнув її, натягнув чоботи, підперезався ременем, цього разу й кобуру з пістолетом не забув. Прилаштував кашкета на голову і взяв до рук кругле настільне дзеркало. Глянув на себе, і ще веселіше йому стало. «Хвацький хлопець!» — подумав.

Щойно за ним закрилася хвіртка рідного двору, щойно він повернув до автостанції, як відразу ще темніше стало довкола. Темрява була ніби жива і намагалася огорнути собою Ігора з головою. Але підошви шкіряних чобіт звично стукотіли по асфальту, і ноги самі йшли вперед, ніби не потребували зрячого поводиря.

Страх кілька разів підкрадався до Ігоря. То ззаду, то збоку, тому він зупинявся і роззирався на всі боки, більше покладаючись на слух, аніж на зір. Проте довкола було тихо.

Через деякий час спереду з’явився і став орієнтиром ледь помітний вогник. А ще хвилин за двадцять упізнав Ігор освітлені ворота Очаківського винзаводу. Зупинився вже під деревами, метрах у двадцяти від них. Замислився. «Що ж це виходить? Невже все повториться? Як у тому американському фільмі, де один і той самий день повторювався безкінечно, зводячи героя з розуму?»

І справді, ніби знущаючись над побоюваннями Ігоря, відчинилися зелені ворота. Він почув гуркіт двигуна і побачив, як з території винзаводу виїжджає старенька вантажівочка, яку він вже бачив раніше. Виїхала, звернула направо і поїхала далі, геть від Ігоря, освітлюючи собі дорогу фарами. Ворота зачинилися, і тиша знову огорнула освітлений заводськими потужними лампами простір. Лампи, власне, добре освітлювали все, що було за бетонним парканом і зеленими ворітьми, а майданчик перед ворітьми освітлював ліхтар на стовпі.

Раптом знову скрипнули ворота, ледь прочинилися, і з них визирнув, як і вчора, хлопець з дивним мішком на плечі.

«Зараз вийде, махне рукою сторожу. Потім ворота закриються і лунко дзвякне металевий засув! — підказав сам собі Ігор. — Потім я вийду з-за дерев і підійду до хлопця, а він перелякається, кине мішок під ноги і проситиме не заарештовувати його…»

І справді, хлопець махнув рукою сторожу, дзвякнув засув, замикаючи ворота. Ігор у міліцейській формі вийшов з-за темних дерев. Рушив удавано суворим рішучим кроком до хлопця.

— Ой! — несподівано зрадів той, і посмішка освітила його обличчя. — А куди ж ви вранці пропали? Я вам чай приносив з ковбасою!

Ігор зробив ще три кроки назустріч хлопцеві, тільки ці кроки вже не були суворими і рішучими. Зупинився перед ним, потиснув простягнуту руку.

— Чи вам треба було на завдання? — припустив хлопець, поправивши міх з вином, що сповзав з плеча.

— А ти що, знову? — Ігор кивнув на вино.

— Ну… Ми ж з вами ніби… домовилися… я розписку хоч зараз…

— Та нехай! — махнув рукою Ігор, розгублений і спантеличений і цією дивною паралельною реальністю, і своїми сподіваннями, що не зовсім виправдалися.

— Ходімо до мене, я для вас щось цікаве знайшов!… — продовжував, приязно всміхаючись, хлопець.

— Ти ж Іван Самохін? — запитав Ігор, щоб точно пересвідчитися, що те, що зараз відбувається з ним, є прямим продовженням того, що відбувалося минулої ночі.

— Він самий! Ходіть!

Вони йшли в темряві, як минулого разу. Тільки Ігор не оглядався більше довкола, а спокійно крокував за Іваном, що легко ніс на плечі міх з краденим вином.

Намагаючись не шуміти, вони зайшли в будинок Івана. Той провів Ігоря в ту саму кімнату з тим самим старомодним диваном.

— Ви роздягайтесь, влаштовуйтесь, а я зараз, — прошепотів він.

Хвилини за дві повернувся зі склянкою вина, знову налитою по вінця.

— Ось, на ніч! — сказав тихо. — Щоб краще спалося!

Ігор сидів, не роздягаючись, на дивані. Тільки кашкет зняв. Щось підказувало йому, що як тільки він ляже і засне — ця паралельна реальність щезне, і тоді він не знайде відповіді на запитання, яких щохвилини ставало все більше.

Він узяв з рук Івана Самохіна склянку, випив вино, відчув на язиці той самий різко-кислуватий смак. Потім кивнув Іванкові на диван. Мовляв, сідай поруч!

Іванко присів.

— Ти щось цікаве мені обіцяв розповісти, — нагадав Ігор.

— Але ж я ще… розписки не написав!

— То бери папір і пиши! — сказав Ігор.

Іван встав, вийшов з кімнати і швидко повернувся із зошитом і жерстяним каламарем, з якого стирчала ручка з пером. Присів за овальний стіл, накритий скатертиною.

— Диктуйте, товаришу лейтенант! — попросив.

Ігор знітився. Цього разу він занадто повільно входив у роль лейтенанта міліції зразка 1957 року.

— Гаразд, пиши, — промовив він по паузі. — Я, Іван, по батькові, Самохін, погоджуюся добровільно співпрацювати…

Іван Самохін схилився над зошитом і заскрипів пером ручки, раз у раз вмачаючи її в каламар.

Ігор зачекав, поки скрип припиниться. Іванко підвів голову, запитливо подивився на міліціонера.

— Добровільно співпрацювати з органами міліції, — продовжив Ігор. — І готовий, ризикуючи життям, допомагати їм у боротьбі із злочинними елементами…

Іванко раптом обернувся, на його обличчі була розгубленість і стурбованість.

— Щось не так? — запитав Ігор.

— Я ризикувати життям не обіцяв, — неголосно промовив хлопець. — Так допомагати можу, а з ризиком — нє-а. У мами серце хворе.

— Добре, — зітхнув Ігор. — пиши без ризику, просто допомагати…

— Вам за ризик доплачують і зброю дають! — Іванко кинув багатозначний погляд на кобуру міліціонера і повернувся до писання розписки.

— допомагати їм у боротьбі із злочинними елементами, — повторив Ігор. — Дата, місце, підпис.

Дописавши, Іванко акуратно вирвав аркуш із зошита, склав його вчетверо і простягнув Ігорю.

Ігор діловито взяв розписку і сховав її.

— Ну що, я — спати? — запитав Іван.

— А може… — задумався вголос Ігор.

— Що «може»? — обережно запитав Самохін.

— Може, прогуляємося містом? Покажеш мені визначні місця?

— Які-такі визначні місця? — розгубився хлопець.

— Наприклад, будинок Фіми Чагіна.

— А ви що, не знаєте? — в голосі хлопця пролунало щось більше, ніж подив, — несподівана поблажливість, ніби він раптом зрозумів, що має справу не з лейтенантом міліції, а з сільським дурником.

— Знаю, знаю… Але не зле було б ще раз глянути… двома парами очей!

Відчувши довіру і повагу до власної персони, Іванко більше не опирався. Він з готовністю встав і обернувся до дверей.

— Ходімо, — сказав. — Я вам покажу короткий шлях.

Іван вивів Ігоря на неосвітлену вулицю, пройшли вони метрів тридцять і наліво звернули. Навпростець перетнули подвір’я, що стояло пусткою, і старий сад, і опинились на іншій вулиці. Ця вулиця була, певно, більш поважною, бо на перехрестях ліхтарі стояли не для порядку, а для освітлення. І будинки тут були солідніші — цегляні, одноповерхові. В їх темних вікнах відбивалася ніч.

— Ось він! — прошепотів Іван, вказуючи рукою на непоказну будівлю з вищим, ніж зазвичай, цоколем. Поріг із сходинками, що вели до двостулкових дерев’яних дверей, відразу нагадав Ігору про їхній зі Степаном недавній приїзд в Очаків.

Зупинилися. Здалека почувся рик мотоцикла. Ігор насторожився.

— А у Фіми, бач, не сплять! — проговорив Іван, поглядом вказуючи на будинок.

Ігор здивовано глянув на темні вікна фасаду.

— Чому ти вирішив, що не сплять? — спитав Самохіна.

Іванко рукою вказав на правий кут будинку. Придивившись, Ігор помітив, що там якось світліше було, ніби з вікна, якого не було видно звідси, падало світло.

Рухом руки Ігор наказав Івану іти за ним. Зупинилися біля воріт.

— У нього пес є? — пошепки запитав Ігор.

— Нє-а! Бо цілу добу гавкати мусив би…

— Чому?

— До нього багато людей ходить… Собаки такого непорядку не люблять.

Ігор кивнув. І раптом тихий ляскіт заморозив його, змусив прислухатись. Поряд пролунали чоловічі голоси. Ігор озирнувся на Івана, показавши рукою на розлогу невисоку яблуню метрів за п’ять справа, відразу за парканом. Вони швидко відійшли і сховались під її гіллям, на якому ще висіло кілька плодів. Двері в будинку Чагіна зарипіли і відчинилися. Двоє чоловіків вийшли на поріг. Запалили.

— Коли він повернеться? — запитав один.

— Років через два-три, може, раніше. Якщо строк збавлять.

— О, це було б гарно! Нехай від тебе письмовий привіт передасть!

— Добро, — сказав другий, і, закинувши на плече наплічник, спустився зі сходів і пішов до хвіртки.

— Йосипе! — гукнув його той, що стояв на порозі, і кинув недопалок під ноги, затоптавши носаком чобота.

— Що? — Йосип обернувся.

— А якщо через три роки не повернеться?

— А якщо повернеться, а тебе не буде? Або будинок згорить?

— Щоб тобі заціпило, Йосипе! Скажеш таке! Якщо будинок згорить, то й мені краще разом з ним.

— От-от! — гмукнув Йосип. — Сам на себе накаркаєш! Повернеться він!

Скрипнула хвіртка. Йосип вийшов на вулицю, плюнув під ноги і пішов геть.

Двері в будинок зачинилися. На вулиці знову стихло. Ігор з Іваном вийшли з-під дерева. Іванко зірвав яблуко, з хрускотом відкусив, від чого Ігор аж шарпнувся, кинувши на хлопця невдоволений погляд.

— Та я що? — забелькотів Іванко. — Нікого нема, а я зголоднів…

— Ти цього Йосипа знаєш? — запитав Ігор.

Іван заперечливо похитав головою.

— А того, хто курив?

— Так то ж Фіма Чагін.

— Фіма? — задумливо повторив Ігор. — Він же зовсім молодий…

— А чому він має бути старим? — Іванко знизав плечима.

— Що ж ти для мене цікавого взнав? — Ігор згадав слова Івана, які той сказав раніше, біля винзаводу.

— А-а-а! Мама казала, що Фіма з Валькою-рудою шури-мури крутять, і він до неї на базар походжає!

— Руда Валька? Це хто?

— Вона в рибному ряді торгує. Козир-баба! Тільки рука у неї важка!

— А що продає? — зацікавився Ігор.

— А що в рибному ряді продають? Рибу. У неї чоловік — рибалка. Він ловить, вона продає.

— Покажеш її?

— Чом не показати? Вона у всіх на очах, на базарі! Її за сто метрів чути…

— Гаразд, — кивнув Ігор. — Ходімо, поспимо, а зранку — на базар!

На старовинний диван, з якого випирали невидимі пружини, Ігор ліг спати одягнутим, лише кашкет і ремінь з кобурою зняв. Накрився ковдрою. Втома ніби й хилила на сон, а неспокійні думки, навпаки, сну опиралися. Ігор боявся, що якщо засне зараз, то прокинеться в своїй затишній спальні ірпінського будинку, так і не взнавши більше нічого, і не побачивши рудої Вальки, яка продає рибу на очаківському базарі. І що тоді? Знову коньяк пити і на темну вулицю йти? Та водночас Ігор розумів, що хоч-не-хоч, а на нього чекає повна капітуляція перед сном. Тому треба було сподіватися на краще, а готуватися до всього. Один план на наступний ранок вже був, і якщо не вдаватися в довгі і тяжкі роздуми про реальний і паралельний світи, то потрапить він уранці, є такий шанс, на очаківський базар 1957 року. А коли потрапить, то — він знову обмацав кишені галіфе, з яких приємно випирали пачки грошей, щось там і купить за оці купюри, з яких можна кульки для зернят крутити — такі вони великі!

***

Ще не було шостої ранку, як щось проскрипіло і продзвеніло за вікном. Ігор розплющив очі й одразу роззирнувся, перевіряючи: де це він прокинувся. Насправді відчуття сну, що триває, заспокоїло його: над собою він побачив високу дерев’яну спинку дивана з дзеркалом, поличками і узорчатим чорним дерматином, оббитим по краях меблевими широкошляпними цвяшками.

Його очі ще розглядали дві фаянсові статуетки дітей на поличках, коли двері до кімнати відчинилися, й увійшов Іван, вже одягнений, бризкаючи собі на щоки одеколоном з флакончика.

— Доброго раночку! — привітався він бадьорим голосом.

— Ну шо, на базар, чи шо?

Ігор відкинув ковдру і підвівся. Розправив на собі ледь прим’яту форму. Узув чоботи, що стояли поряд, на дерев’яній підлозі.

— Туалет де у вас? — запитав.

— Надворі, за будинком.

— А ванна? Помитися?

— Також надворі, зразу за рогом. Там на сараї рукомийник висить.

Ігор гмукнув, кинув погляд на свій кашкет, повернув до дверей.

— А мама твоя де? — спитав Івана.

— Мама вже на базарі, в нас народ ранній: з шостої на роботі, з третьої — п’яний! — криво усміхнувся хлопець.

Дізнавшись, що в будинку більше нікого не було, Ігор вже сміливіше вийшов на подвір’я, зразу побачив рукомийник. Вмився. На язиці від учорашнього пізнього вечора відчувався кислий смак вина.

Ігор прополоскав рот водою, але не змив винний смак. Подивився на дерев’яну поличку, прибиту поряд з рукомийником. На ній лежали два обмилки, якась жерстянка, кілька розсмиканих зубних щіток і жодного тюбика пасти.

Ігор розсунув рукою щітки, але пасти між ними не знайшов. Відкрив жерстянку, а в ній білий порошок.

«Зубний порошок, чи що?» — подумав, пригадавши, що чув, ніби раніше зуби порошком чистили, а не пастою.

Намочив щітку, ту, що найкраща, тицьнув її в порошок — «бутербродик» вийшов нічогенький, навіть пальці відчули, як поважчала щітка. Скуштував порошок — без смаку! Вишмарував ним зуби, знову прополоскав рот — винний смак з язика зник. Пропав зовсім.

— Я тут какао приготував, — зустрів його в коридорі Іван з білою емальованою кружкою.

— Ось, пийте!

Какао виявилось занадто солодким. Ігор присів з кружкою за кухонний стіл, подивився у вікно, завішане ажурною напівпрозорою тканиною, чимось подібною на папір, яка один-в-один повторювала узори чи то серветки, чи то скатертини, що акуратно прикривала здоровенний радіоприймач на тумбочці.

— Я той… — присів навпроти Іванко. На його обличчі застиг вираз важкої задуми. — Ви на базар самі підете… Недобре, якщо я з вами… У нас міліціонери на базар ходять лише з тими, кого обікрали, — крадене шукають…

— Як же я ту Вальку впізнаю?

— Легко, — махнув рукою Іванко Самохін. — Спочатку почуєте, а потім і впізнаєте! Вона там одна така. Руда, одним словом. І голос, як у рудої…

— Що, грубий?

— Грубий, — кивнув Іванко. — І дзвінкий такий, дряпливий…

— А назад як повернуся? Може, в тебе план міста є?

— План? Який план?

— Ну, мапа… Мапа Очакова, з вулицями, з базаром, щоб твій будинок на ній позначити…

— Ні, мапи у нас немає, адже тут засекречене все. Самі, напевно, знаєте, військові літаки тут і порт… Мапи у нас заборонені…

— Гаразд, намалюй мені, як звідси на базар пройти, а там я розберуся…

— Це можна, — кивнув Іванко.

Витяг зошит і олівець, почав вимальовувати щось дивне.

— Ти простіше малюй, щоб я зрозумів! — попросив Ігор.

— Угу, — промимрив хлопець, не відриваючи погляду від аркуша.

Нарешті закінчив, акуратно вирвав аркуш із зошита, підсунув до Ігора. — Ось, бачите, це — мій дім, це — вулиця… тут ви повз парк пройдете, і сюди, вліво. Далі прямо-прямо і вийдете!

— І адресу свою напиши про всяк випадок! — наказав міліціонер.

Іван додав адресу і повернув аркуш Ігору. Вивчивши план, Ігор визнав його більш-менш зрозумілим. Допив какао.

— Ти вдома будеш? — звів погляд на хлопця.

— В мене друга зміна, до дванадцятої буду вдома, а потім — на завод…

— Що ж ти там робиш, окрім того, що вино крадеш? — посміхнувся Ігор.

— Різноробочий я, — опустив очі Іван. — Мені навесні скерування в Миколаївський торгово-промисловий технікум дадуть, на виноробство. Вивчусь, буду технологом.

— Гаразд, сиди вдома. Я до дванадцятої повернусь, — сказав Ігор, сходив за кашкетом, надягнув його, подивився в дзеркало, і, кивнувши на прощання, вийшов на поріг будинку.

Іти за намальованим планом було напрочуд легко. Чим ближче підходив Ігор до базару, тим більше людей зустрічалося йому і тим більше якогось веселого, майже пташино-людського гаму дзвеніло в повітрі. Повз нього проїхали на велосипедах декілька молодих офіцерських чинів ПВС, один на ходу Ігору рукою помахав. Обігнала новенька коричнева «Побєда» з кругловидим рум’яним водієм.

Ігорю дуже хотілося зупинитися і хвилин п’ять пороздивлятися навколишній світ, на людей поглянути, на їх обличчя. Все здавалося йому трохи дивним, водночас і звичайним, і незвичайним, ніби старі кадри хроніки, розмальовані на комп’ютері в «кольоровий фільм». Та Ігор тримав свої бажання і свою цікавість під контролем, крокував чітко, карбуючи об тротуар кожний крок.

Нарешті помітив ворота, крізь які бадьоро впливав-витікав життєрадісний натовп: хто з кошиками, хто з мішками.

Справа двоє чоловіків в синіх ватянках приклеювали на дошку оголошень кольоровий плакат, на якому було зображено летючу кулю з чотирма ніжками. За чоловіками з плакатом жінка в робочому халаті такого самого кольору «одягала» на цвяшки свіжий номер газети в газетній вітрині зі скляними віконечками. Біля її ніг лежала мітла. Поки Ігор наблизився, вона закрила вітрину і почала протирати ганчіркою скло, щоб воно своєю прозорістю і чистотою сприяло утамуванню цікавості читачів.

Зупинившись перед плакатом, Ігор зрозумів, що побачена здалеку «куля з ніжками» була насправді першим штучним супутником Землі. Поряд з Ігорем зупинилося ще кілька цікавих. Скориставшись вагомим приводом для утамування своєї цікавості, Ігор озирнувся довкола. І зауважив неподалік ще двох міліціонерів у такій, як у нього, формі. Злякавшись можливої зустрічі з «колегами», він рішуче зайшов на територію базару, і ніби потрапив всередину вулика.

— Товаришу лейтенанте, спробуйте яблуко! — відразу «обійняла» його поглядом дебела молодиця з пухкими нафарбованими губами. Яблуко опинилося просто перед його носом. — Солодке, наче персик!

Ігорю здалося, що голос торговки, також солодкий і липкий, «наче персик», торкнувся і прилип до вуха, до щоки. Він посміхнувся трохи ніяково і, прямуючи далі повз центральний торговий ряд, заперечливо хитнув головою.

Звуки, гамір, голоси і слова оберталися довкола Ігора. Голова закрутилася. Він заплющив очі, зупинився. Відкрив очі. Відчуття незвичності та звукового уповільнення навколишнього не щезало. Ніби він, разом із присутніми тут людьми, був у акваріумі. Тільки замість води цей акваріум був наповнений дивним густим повітрям, в якому і тіла рухалися уповільнено, і слова лунали розтягнено, і тривали довше, а коли досягали вуха, ставали голоснішими, а потім, наче літак високо в небі, віддалялися і так само повільно стихали.

Ігор спробував закрити вуха пальцями. Закрив, подивився довкола, залишившись на мить без звука. Все стало нормальним: і люди, і вираз їх облич. Тільки по одягу можна було зрозуміти, що він перебуває в минулому столітті, по одягу та терезах, та різних базарних дрібницях.

— Товаришу лейтенант, ви п’ятдесят рублів не розміняєте? — повернулася до нього жінка з купюрою в товстих пальцях. Велике обличчя, накручене каштанове волосся, а зверху ще й шиньйончик.

— Вибачте, ні, — проговорив Ігор, прискоривши крок.

Помітив, що проходить через овочевий ряд. Хтось ненароком штовхнув його в бік і вибачився.

Ігору стало тісно і некомфортно. Побачивши прохід між рядами, він швидко перейшов на другу торгову «доріжку». Тут було менше людей, і торговки, здавалось, спокійніше ставляться до комерції. Терпляче роздивлялись людей, які проходили повз них, нічого не пропонували.

— Де рибний ряд? — запитав Ігор у бабусі, перед якою на бетонному прилавку були розкладені пучки добре помитої соковитої моркви.

— Он тама, — махнула вона рукою далі, направо. — Перед молоком і сиром.

Ігор пішов у вказаному напрямку. Власне, він туди і так йшов, але тепер його хода стала більш упевненою.

Ось уже в повітрі запахло рибою: і маринованою, і свіжою. Обидва запахи злились в один, і вітерець, схоже, дув з моря, тому був солонуватим.

— Івасі, дунайка, донська і астраханська! Підходь, оближись! — залунав оксамитово-дзвінкий жіночий голос десь спереду.

«Вона!» — подумав Ігор і ледь не побіг вперед, та вчасно схаменувся.

Ось вже і рибні ряди спереду показалися. Під дашками прилавків висіли грона сушених бичків і тарані. Світило сонце, радісно дзвеніли мухи, купаючись у «прорибленому» повітрі. Жінка, чий голос лунав над рядом, стояла перед чотирма відкритими діжками з оселедцями. В руці тримала березовий віник, відганяючи мух, і робила це майже граційно, не дивлячись на рибу. Дивилася лише на людей і продовжувала свою торгову пісню, яка складалася з чотирьох слів: «Івасі, дунайка, донська і астраханська! Підходь, оближись!»

— Три дунайки! — зупинилася перед нею бабуся з авоською в руці. В авосьці — кілька бурячків, головка капусти і баночка хріну.

Пісня торговки стихла. Але тихше довкола не стало.

— Лиманський глосик! Лиманський глосик! — трохи далі почувся голос, ще більш оксамитний і сильний, ніж у продавщиці оселедців.

Ігор зіп’явся навшпиньки, вдивляючись у бік голосу. Спереду черга стояла з п’яти людей. Ігор обійшов чергу і побачив рудоволосу молоду жінку, статну, високу. Можливо, вона була навіть вищою Ігоревих ста сімдесяти сантиметрів. «А може, вона на підборах?» — подумав.

— Глосик! Лиманський глосик! Ранішній улов, свіжіше не буває!!! Свіжіше тільки в морі! — продовжувала вона і водила проникливими очима за покупцями. — Гей, брюнетик! Подивись! Жінка вдома подякує!

«Брюнетиком» виявився лисуватий чоловік років п’ятдесяти, в окулярах і костюмі з краваткою, з товстим коричневим портфелем в руці. Він зупинився і підійшов до прилавка слухняно, наче домашній кролик.

— Скільки коштує? — запитав.

— Для тебе — ціна буде мені у збиток, — проговорила торговка. — За п’ять штук — п’ять рублів!

— Це ж дорожче від оселедця! — здивувався «брюнетик», але залишився стояти перед прилавком.

— Та оселедців тут ціле море! Діжки стоять. А свіженькі глосики штучками лежать! Ти спробуй такого зловити!

— Добре, візьму п’ять рибок, — кивнув чоловік і поліз у внутрішню кишеню піджака. Дістав портмоне, розкрив, перебираючи пальцями купюри різної вартості.

Торговка дістала з-під прилавка газету, розгорнула. Підкинула одного глосика на руці, спритно спіймала.

— Дивись, які красені! — сказала.

Загорнула п’ять рибин у газету. Гроші взяла. «Брюнетик» подивився на газетний пакунок з підозрою.

— Промокне ж, — сказав. — А в мене там документи бухгалтерські…

Руда торговка посміхнулася, дістала ще одну газету і щільно загорнула пакунок з рибою, простягнула покупцю.

— Тепер не промокне!

Чоловік розкрив портфель, подумав, потім знов заклацнув замок і пішов, несучи паперовий пакунок з рибою в руці.

Ігор підійшов, зробивши вигляд, що глосики і його зацікавили.

— Беріть, — звернулась торговка вже особисто до нього. — Не пошкодуєте. Дружина подякує!

— Я неодружений, — Ігор сміливо подивився в гарне веснянкувате обличчя молодої жінки. Зараз йому здалося, що вони одного зросту.

— Нема дружини, мати подякує! — проговорила вона весело. — Жінки рибу люблять більше, ніж чоловіки!

— І скільки ж коштує?

— Для міліціонера — десять рублів за п’ять рибок! — зухвала посмішка освітила обличчя рудої торговки.

— А що ж так дорого? — посміхаючись у відповідь, запитав він.

— Ти — влада! — розвела вона руками. — Хіба для влади десять рублів дорого?!

— Ну добре, — Ігор раптом відчув у собі прихованого мачо. Він витягнув з кишені галіфе пачку сторублівок, витягнув так, щоб вона побачила його багатство, а інші — ні. Витягнув з пачки купюру і дав їй.

Посмішка зникла з її обличчя, не зменшивши при цьому його краси. Стурбованим поглядом вона подивилася на купюру.

— Дрібніших нема? — запитала.

— У влади дрібняків не буває, — пожартував Ігор, дивлячись просто в її зелені очі.

— Скажу чоловікові, щоб у міліцію йшов служити! — на її обличчя повернулась усмішка. — Гроші платять, пістолет дають! — вона кинула погляд на застібнуту кобуру.

— Пістолет дають, — кивнув Ігор. — А гроші не всім!

— Тільки начальникам? — голос торговки став зухвалим. Вона ніби і про рибу забула.

— А як вас звати? Випадково, не Валя?

— Чому ж випадково? Випадково котам імена дають, а людей випадково не називають! То що, п’ять глосиків? — Її погляд став серйозним.

Ігор кивнув. Торговка завернула рибу в газету. Взяла з рук Ігора купюру.

— Я зараз, — сказала і відійшла вбік.

Ігор дивився їй в спину, спостерігав, як сусідки по ряду їй гроші міняли, слухав її сміх. Повернувшись, вона висипала йому на долоню купку копійок, а зверху два десятки дрібних купюр поклала.

— Сподобається, приходьте ще! — сказала, і її погляд вже далі «побіг», поза Ігора, помандрував відшукувати нових покупців.

— А можна вас на каву запросити? — обережно запитав Ігор. І відразу наштовхнувся на здивований погляд її зелених очей.

— На що? На каву?

— Ну, на чай, на какао, — зніяковів Ігор, відчуваючи, що її погляд випромінює таку гарячу силу, що його обличчя спаленіло. — На шампанське…

— О! — тільки і промовила вона здивовано. — А чому?

Ігор розгублено розвів руки.

— Поговорити… познайомитись…

— Це по службі, чи як? — занепокоєно запитала вона.

Ігор заперечливо хитнув головою.

— Ні, просто так! Я… я тут новенький, у місті… нікого не знаю…

— Звідки ж вас прислали?

— Взагалі з Києва… у відрядження…

— Так у нас і какао випити нема де, — усміхнулась вона. — А шампанське — так це в ресторан потрібно йти, а я туди не ходжу…

— Добре, дякую, — зніяковілий Ігор вирішив закінчити розмову. — До побачення… і спасибі за рибку!

— Спасибі за рибку чоловікові передам, він у мене також рибкою пахне! Приходьте ще!

Ігор йшов до виходу з базару, йшов і відчував бурхливе хвилювання, ніби він щось не так зробив, і не просто «щось», а дуже важливе. Чи це його руда торговка так схвилювала?! Йшов він тепер швидким гарячковим кроком, ніби тікав звідкись, намагаючись не тікати. Відтак ноги самі вели його правильним шляхом на вулицю, де жив Іван Самохін. І впізнавав Ігор на ходу то прикметний будинок, то синій паркан, то вивіску «Ательє мод № 2» на цегляному півтораповерховому будинку з потрісканою штукатуркою, що фасадом виповз просто до дороги, там, де у інших, більш скромних будівель, лише паркани стояли та палісадники зеленіли.

Іван, помітивши крізь вікно «міліціонера» Ігора, що зупинився перед ворітьми, вийшов на поріг і махнув рукою, запрошуючи заходити.

— Я думав, ви заблукаєте, — сказав він, зачиняючи за Ігорем вхідні двері. — А що це у вас? — кивнув на газетний пакунок.

— Риби купив, — відповів Ігор. — Поклади поки що у холодильник.

— У нас холодильника нема! — посміхнувся винувато хлопець. — Ми ж не м’ясокомбінат! Можу в льох спустити.

— Не треба, — Ігор задумливо подивився хлопцеві в очі. — Мати твоя вдома?

— Що їй вдома робити? Вона ще на базарі.

— Тоді я відпочити приляжу, — сказав Ігор. — Тільки спочатку поговоримо. Чаю завариш?

— А може, краще вина?

— Тобі ж сьогодні на роботу?

— В мене на роботі вином всюди пахне. Там до нас не принюхуються!

— Тоді наливай! — погодився Ігор. — Ти ж це вино перед сном п’єш?

Сіли вони на кухоньці. Ігор не дивлячись витягнув з пачки купюр, що в правій кишені, одну сотку.

Поклав на стіл між собою та Іваном. Той кинув погляд на Леніна в овалі й напружився.

— Фотоапарат маєш? — запитав «міліціонер».

— Звідки він у мене?! — знизав плечима хлопець. — Я що — фотограф?

— Скільки у вас фотоапарат коштує?

— Стільки ж, скільки у вас, — Іванко правою долонею потер чоло. — Не дешево! Може, п’ятсот, а може, і тисячу…

— Фотографувати вмієш?

— Навчуся, коли треба. Що там складного? Чіткість в об’єктиві навести та на кнопку натиснути! Мені знайомий показував!

Ігор витягнув з пачки в кишені ще десять купюр, руку з купюрами на стіл поклав, полічив сотки.

— Ось маєш, купи апарат і плівку…

— І що потім?

— Потім, коли буде час, прилаштуєшся десь поблизу дома Чагіна і будеш фотографувати тих, хто до нього приходить… Я тобі за кожний знімок буду платити… Зрозумів?

— Скільки?

— Якщо обличчя людини буде видно, то по… двадцять рублів, — Ігор помовчав, перевіряючи реакцію Іванка на запропоновані розцінки. Але Іван серйозно кивнув, очевидно, сума його влаштовувала.

— А якщо обличчя не буде видно, то нічого. Такі знімки мені не потрібні.

— Якщо хочете, зможу вам і руду Вальку сфотографувати.

— Сфотографуй, — погодився Ігор. — І її чоловіка також!

— Нащо він вам потрібний? Він же ганчірка! — поблажливо усміхнувся Іванко.

— Яка ганчірка?

— Отака: не чоловік, а рибалка… Петько-білорус його «трапочкою» називає. Весь хворобливий, не п’є зовсім.

— Зрозуміло, — зупинив балакучого господаря Ігор. — Ну все, твоє здоров’я! — гість підняв гранчак, щедро наповнений Іванком.

Випили. Ігор встав з табуретки.

— Я посплю!

— Так… я прийду, а вас, мабуть, вже не буде? — запитав Іванко.

— Не буде, — кивнув «міліціонер». — Але за кілька днів я повернусь. Як матір твою звати? Про всяк випадок?

— Олександра Маринівна…

— Маринівна?

— Можна й Мар’янівна. Дід був болгарин, звали Марин…

— А-а! — протягнув Ігор і вийшов з кухні.

Зайшов у кімнату з нерозкладним диваном. Поклав на підлогу пакунок з рибою, роздягнувся, акуратно склав на табурет форму, зверху — ремінь з кобурою і кашкет, заліз під ковдру. В роті лоскотав кислинкою смак очаківського вина. Перед очима стояла руда Валька з задерикуватим азартним вогником у зелених очах. У вухах дзвенів її голос. Тепло тіла Ігора, не знаходячи виходу з-під теплої ватяної ковдри, почало там, під ковдрою, і накопичуватися. Накопичившись, зморило його. Зморило і перенесло ніжними руками, опустило в кокон сну, звідки, відіспавшись, людина випурхує повним сил метеликом, щоби насолоджуватися до наступного сну свіжістю нового дня життя.

11

— Ти що, ще не вставав? — здивовано вигукнула Олена Андріївна, стоячи над ліжком сина. — Задихнешся ще уві сні! — вона зсунула ковдру з накритого з головою Ігора. — Скоро пів на першу!

Ігор підвів голову, подивився на матір.

— Що це в тебе погляд каламутний? — здивувалась вона. — Ти що, випив вчора?

В роті очаківське вино кислить, в голові щось невагоме хитається, заважаючи думати. Ігор знов відкинувся на подушку. Краєм ока газетний пакунок на підлозі біля ліжка помітив.

— Ось, — показав рукою. — Візьми! На обід буде…

— Та я на обід гречку варю, — промовила Олена Андріївна, але пакунок підняла, понюхала.

— Що ти до холодильника не поклав? Це ж риба?

Ігор кивнув.

— Сили не мав, — признався ледь захриплим голосом.

— Ну, полежи ще трохи, — змилостивилася мати. — Як все буде готове, я покличу! А що це за форма? — Олена Андріївна зупинила погляд на кашкеті, під яким акуратною стопочкою була складена стара міліцейська амуніція. — Роботу знайшов, чи що? Охоронцем?

— Ні, це я так, заради сміху, — відмахнувся Ігор. — У Коляна день народження був у стилі ретро…

Цього пояснення для Олени Андріївни виявилося достатньо. І вона вийшла, забравши із собою загорнуту в газету рибу.

Залишившись сам у кімнаті, Ігор встав з ліжка. Перш за все міліцейську форму до шафи сховав, а сам у спортивний костюм одягнувся, на ноги — шкіряні пантофлі з хутром всередині. Стопам відразу стало тепло і затишно, і піднялося це відчуття доброго затишку від ніг до голови. І голова заспокоїлася, все до норми повернулося. Все, окрім смаку в роті. Ігор чистив зуби хвилин п’ять. Чистив твердою зубною щіткою, згадуючи смак зубного порошку, знайденого у Івана Самохіна.

«От би розповісти Степану, — думав Ігор, дивлячись у дзеркало над умивальником і слухаючи дзюрчання цівки води. — Ні, не повірить… Якби ж то докази були!»

На обличчі з’явилася усмішка. Самовдоволена.

— Обідати! — долинув голос мами з кухні.

Щойно Олена Андріївна спробувала смаженої рибки, на обличчі в неї з’явився вираз захвату, від якого вона аж помолодшала.

— Господи! Яка смакота! Я зараз! — вона вислизнула з-за столу.

— Ти куди? — здивувався Ігор.

— Я сусідку покличу! Боже мій, яка смакота! Зовсім як у дитинстві! — примовляючи, вона квапливо вийшла в коридор.

Ігор здвигнув плечима, почувши, як гримнули вхідні двері. Поклав масла в гречану кашу. Скатав виделкою «в рулончик» засмажену рибну шкірку і поклав до рота.

«Справді, — подумав, — смачно! Але не настільки, щоб з-за столу вискакувати і кудись бігти!»

Мати повернулася з сусідкою Олею хвилинки за три. Заметушилась, ставлячи на стіл ще одну тарілку і виделку. Насипала гірку гречки, смаженого глосика поруч поклала. Оля спершу скуштувала рибу, її обличчя застигло в задумі. Тобто застигло все, окрім рота. А губи повільно ворушились, доводячи, що вона не сидить без діла. Прожувавши, тітка Оля кивнула.

— Де ж це ви таку купили? На ринку? — запитала вона. — Жива була, чи як?

— Не жива, а щойно зловлена, — пояснив Ігор.

— Як же це: щойно зловлена? Це ж морська, а поки довезеш! — усміхнулася Оля. — Це тебе, видно, продавщиця надурила! Заморожена вона була, точно!

— А смак? — з ледь помітним обуренням в голосі запитала Олена Андріївна. — Смак який!

Сусідка знизала плечима.

— Консервантів, може, додали. Зараз навкруги одна хімія! Хімія та це «гемео» штучне. Хочеш — такий смак, хочеш — інший зроблять!

Олена Андріївна важко зітхнула і опустила виделку на стіл. Ігор помітив, що настрій у мами зіпсувався. Він подивився на сусідку недобрим поглядом.

— Вибачте, тьотю Олю, що мама вас потурбувала! Ви, мабуть, чимось зайняті були… А тут через якусь дрібницю вас з дому висмикнули… Ви той… повертайтеся!

— Та чого там, все одно вийшла, — відмахнулась вона від Ігора, ніби не помітивши жодної шпильки в його словах.

І сусідка продовжила з апетитом поглинати рибу з гречаною кашею, і то доволі енергійно. Ігор доїв одного глосика і другого зі сковорідки, що в центрі кухонного столу стояла, на свою тарілку переклав.

Мати також повернулася до трапези, проте їла тепер мляво, без апетиту. Ігор кинув погляд на сусідку. Помітив, що вона вже свою рибу доїдає і на останнього глосика, що у сковорідці лежав, поглядає. Ігор встав. Забрав сковорідку зі столу, накрив її кришкою і поставив на плиту.

Знову сідаючи на своє місце, Ігор зустрівся поглядом з тіткою Олею.

— Вибачте! — вихопилось у нього. — Мама думала, що вам сподобається.

— А мені що? — набурмосилася сусідка. — Мені подобається. Я камбалу люблю!

— Це не камбала, це глосик, — виправив її Ігор роздратовано. І вона замовкла, опустивши свій погляд в тарілку з недоїдженою гречкою.

— Як садівник? — сусідка раптом повернулася до мами, бажаючи, видно, вивести розмову в бік своєї корисності.

— Та ось, пішов кілька днів тому і поки ще не повертався, — відповів за маму син. — Може, де компанію пияків знайшов?

— Так він же не п’є! — схвильовано вигукнула тітка Оля.

— Багато роботи переробив, — подала голос мати, обернувшись до сусідки. — Спасибі, що привела!

Сусідка заспокоїлася, посміхнулася. І, напевно, збагнула, що на цій гарній ноті саме час попрощатися.

Чай вони пили вже вдвох.

— Шкода, що ти мало риби купив, — проговорила раптом мати.

Ігор встав, переклав останнього глосика зі сковорідки на чисту тарілку і поставив біля мами. Вона посміхнулася, відставила чашку з чаєм убік і знову взялася до риби.

— Не дорого купив? — спитала вона, доїдаючи.

Ігор заперечливо похитав головою.

— Наступного разу більше візьму! — пообіцяв.

Після обіду Ігор підійшов до дверей сараю і роздратовано подивився на замок.

«Зламати, чи що?!» — подумав.

Та знайти підстави для переходу від думки до дії не зміг. Нічого конкретного в цегляному сараї, замкнутому на замок зниклим Степаном, йому не було потрібно. Та й сам факт присутності замка ніби говорив, що Степан повернеться, і що скарб або, принаймні, якась його частина ще там, всередині.

Мати, Олена Андріївна, увечері пішла сусідку-подругу провідати. Щоб якось згладити суперечку під час обіду про смак риби. Кликала і сина з собою, щоб він їм обом про Очаків розповів, але Ігор вигадав якусь неіснуючу зустріч біля вокзалу, і справді вирушив до вокзалу, хоч у його думках було лише одне бажання — зустріти зниклого Степана.

Поблукавши біля вокзалу, Ігор повернувся додому з конкретною думкою. Раптом пригадав, що недавно переписав львівську адресу дочки Степана з листівки, яку знайшов у коробці зі старою електробритвою.

— Там його і треба шукати, — твердо вирішив Ігор.

Та твердість і рішучість вивітрилися з голови Ігора, поки він йшов додому. Все-таки Львів — неблизький світ. Може, туди і ходять маршрутки, однак сидіти в такій маршрутці треба кілька годин, щоб дістатися до міста. Зрештою, що з того, навіть якщо і знайде він Степана у дочки? Відповіді на це запитання Ігор до пізнього вечора так і не знайшов. А потім і саме запитання щезло, коли Ігор, змучившись і тілом, і душею, провалився в глибоку яму сну.

Уранці за вікном несподівано сонце з’явилося. Якісь пташки, що не відлетіли на південь, заспівали. Мати ходила по дому, і під її ногами порипувала дерев’яна підлога. Ранок був наповнений життям і свіжістю. Ігор встав з ліжка. І раптом почув знайомий кашель чи то з подвір’я, чи то з вулиці. Визирнув у вікно і побачив Степана, що підходив до будинку. На ньому новенька дешева китайська куртка темно-зеленого кольору. За спиною — напівпорожній брезентовий наплічник.

Степан не помітив у вікні Ігора. Насвистуючи «Катюшу», відразу пішов за дім, до сараю.

Ігор одягнувся й сів за стіл у кухні. Дочекався чаю і вчорашньої гречаної каші на сніданок.

— Шкода, що ти вчора зі мною не пішов, — Олена Андріївна запитально подивилася на сина. — Ми так гарно з Олечкою посиділи! Вона пиріг з аґрусом спекла — язик проковтнеш! І для тебе передала! Там, у холодильнику лежить.

— Степан повернувся, — Ігор кивнув на вікно, ніби садівник там, перед домом стояв.

Олена Андріївна збилася з думки. Замовкла.

— Підігрій йому щось, я віднесу, — попросив Ігор.

Вже підходячи до дверей цегляного сараю з тарілкою гречаної каші, Ігор прислухався. Та за нещільно зачиненими дверима було тихо, ніби й не було там нікого.

Ігор стукнув один раз у двері й відразу зайшов, зустрівшись поглядом зі Степаном.

Садівник стояв у майці перед квадратиком старого дзеркала, що стояло на верхній поличці етажерки. Його рука завмерла на підборідді, ніби він щойно водив нею по обличчю, вирішуючи: голитися чи ні.

— Доброго ранку, — Ігор роззирнувся, розмірковуючи, куди тарілку з гречкою поставити.

— Доброго-доброго, — кивнув Степан. — А могло би бути поганим…

Ігор раптом помітив, що ліва долоня садівника перебинтована.

— Он на полицю постав, — сказав. — І чаю зроби. Я зараз до вас на кухню прийду, там і поп’ємо.

Ігор повернувся в дім. Заварив чай.

Степан зайшов хвилин через десять. Обличчя поголене. В руках — пуста миска. Сам її вимив, лише потім сів до столу.

Поки чаювали — мовчав. Тільки згодом кивком голови покликав Ігора за собою надвір і далі — в своє тимчасове житло. На очах приголомшеного хлопця висипав з наплічника на ліжко банківські упаковки двохсотгривневих купюр.

— Ось, — сказав і зітхнув. — Тепер можна починати жити. Як із чистої сторінки. Шкода тільки, що не вісімнадцять мені…

Сказав і задумався. Потім взяв одну упаковку, зважив її на долоні й простягнув Ігореві.

— Тримай. Це тобі на мотоцикл, і взагалі — за допомогу…

— Тут багато? — трохи напружено запитав Ігор.

— Кому як, може, ще отримаєш, а може, сюди ще й аванс входить, — всміхнувся садівник.

— За що?

— Багато за що. Я маю дочку. Живе у Львові. Для початку — до неї з’їздиш. Листа відвезеш. Подивишся: з ким вона живе і як. Що-небудь гарне розкажеш про мене. А там буде видно!

Ігор втішився почутим, хоч вигляду не показав. Згадав про дві пачки радянських рублів у кишенях міліцейських галіфе. «Бути багатим — це мати пачку грошей в кишені?» — подумав, ховаючи гривні до кишені спортивних штанів.

— Коли їхати? — запитав, звівши погляд на садівника.

— От сьогодні й їдь. Поїздів до Львова багато ходить. Квиток у Києві на вокзалі купиш. Ніч туди, ніч звідти. Післязавтра вже вдома будеш.

Вдома Ігор довго перераховував купюри з пачки. Не для того, щоб насправді їх полічити, а так, з цікавості. Ніколи ще не мав Ігор в руках стільки грошей! А банкноти були новенькі, хрусткі. Вони ніби шепотілись, коли Ігор їх кінчиками пальців перебирав. Гра з грішми так захопила його, що він витягнув і радянські рублі — обидві пачки. Звичайно, радянські сотні були більші за розміром, солідніші, ніж українські двохсотки. Але ж і країна — СРСР — була більша, ніж теперішня Україна. Якби купюри друкувалися пропорційно до розміру країни, то на долоні Ігора, напевно, декілька пачок купюр вмістилися б, а не одна. Така думка розвеселила хлопця. Щодо відчуття в пальцях від тримання банкноти, то радянські сотки тримати пучками пальців було приємніше. Їх шорсткість здавалася більш солідною і справжньою.

Раннім вечором, перед тим як їхати на вокзал, Ігор зателефонував Коляну.

— Слухай! Я сьогодні на день до Львова. Під'їжджай до поїзда, розкажу тобі щось — схибнешся!

— Не можу, — відповів приятель-комп’ютерник. — Мене тут керівництво попросило одного клієнта хакернути. До півночі, мабуть, буду його пошту ламати… Він у нас під ліві документи кредит немалий хоче взяти… Давай після Львова! До речі, новий клуб відкрився! Можна продегустувати!

— Добре, — голос Ігора посумнішав. — Продегустуємо! Па-па!

Після майже безсонної ночі в поїзді, хлюпнувши собі в очі для бадьорості води в вагонному туалеті, Ігор порожнем, без речей, вийшов на перон львівського вокзалу.

Довкола метушилися люди. Миготіли сумки, валізи і наплічники. Привокзальна площа здивувала своїми скромними розмірами. Перед очима Ігора виник худенький, порівняно з київським, трамвайчик. Він із дзвоном віддалявся по прямій дорозі, що вела, вочевидь, в центр.

— Таксі не бажаєте? Недорого! — спитав його невисокий бадьорий дідусь.

Ігор витягнув з кишені куртки лист Степана. Подивився на адресу.

— На Зелену скільки буде? — запитав.

— Гривень сорок, якщо не шкода!

— А якщо шкода? — усміхнувся Ігор.

— Якщо шкода, тоді тридцять п’ять.

Старенька «Лада» тріщала і рипіла. Ігора часом підкидало — авто котилося брукованими вулицями, раз у раз переїжджаючи трамвайні рейки. Красиві старовинні будиночки лишилися позаду. Тепер вздовж дороги стояли п’ятиповерхові «хрущівки», та скоро і вони пропали. По обидва боки потяглися чи то заводські, чи то складські огорожі, а далі за ними з’явився доглянутий приватний сектор.

— Двісті сімдесят перший номер, — підказав Ігор водію.

Будинок під цим номером виглядав небагатим. Довгий, одноповерховий, на дві родини. Поріг на три сходинки і зелені дерев’яні двері зліва, і такий самий поріг, тільки сині двері — справа. Ігор підійшов до синіх дверей. Не знайшовши кнопки дзвінка, тричі постукав.

Двері відчинила молода невисока жінка років тридцяти. В джинсах і синьому светрику. Запитально подивилася карими очима.

— Ви Олена Садовнікова? — несміливо запитав Ігор.

— Так, я.

— У мене для вас лист. Від вашого батька.

Олена завмерла на мить. В її очах промайнуло хвилювання.

— Проходьте!

Вона провела його у кімнату, умебльовану акуратно і скромно. Запропонувала присісти на диван. А сама, взявши з рук Ігора конверт, відійшла до вікна. Відсунула фіранку. Аркуш паперу, списаний дрібним почерком, прочитала декілька разів. Потім, опустивши руку з листом, зітхнула полегшено.

— Я вже подумала, що сталося щось недобре, — промовила. — Він просив відразу відповісти? — Олена задумливо глянула на гостя.

— Ні. Він нічого не говорив. Попросив тільки лист відвезти…

— Він що, пошті не довіряє?

Вийшла з кімнати. Повернулась через кілька хвилин. Простягнула складений вчетверо аркуш паперу, видертий із зошита.

— Передасте йому, — сказала. — Він як? Здоровий?

Ігор кивнув.

— А фотографії його у вас з собою немає?

— Фотографії? — здивовано перепитав Ігор. — Ні…

— А чому він саме вас попросив приїхати? — продовжувала допитуватись Олена. — Ви з ним приятелюєте? Чи він вам заплатив?

— Та ні, він живе у нас… Ми з ним… ну майже друзі…

— Чого ж він у вас живе?

— По господарству допомагає, — пояснив Ігор. — Ми з матір’ю самі не даємо ради…

— З матір’ю?! — перепитала жінка і якось дивно кивнула, ніби їй все стало зрозумілим.

Ігор, помітивши це, скривив губи, розуміючи, про що вона подумала. Але щось їй доводити бажання не мав. Навпаки, виникло бажання їй кілька питань поставити, тільки якось невчасно, напевно, це бажання з’явилося.

— Ви в Києві буваєте? — запитав Ігор.

— Я? В Києві? Ні! — вона заперечливо хитнула головою. — Що мені там робити?

— Заїхали б, — Ігор знизав плечима, — батька б провідали, в нас би погостювали, хоч ми не в самому місті живемо. Ви батька давно не бачили?

Очі Олени стали круглими. Вона на мить завмерла.

— Давно? — промовила вона повільно. — Мені здається, я його ніколи не бачила… Хоч це і неправда. Він приїздив декілька разів, коли ще мати була жива. Останній раз років п’ятнадцять тому.

— Вибачте, — Ігор опустив погляд. — Я не знав… Мені не треба було питати…

— Мені скоро на роботу… — промовила Олена вибачливим голосом.

Ігор встав з дивану, попрощався і вийшов у коридор. Там вони з хвилину мовчки дивилися одне на одного.

— Де ви ночувати будете? — раптом запитала Олена. — Я вас залишити не можу…

— Не треба, я сьогодні відразу повертаюся, — відповів Ігор.

— Невже ви лише, заради листа приїхали?

— Ну, я ще місто сьогодні подивлюся… До вечора часу досить!

— Так, місто у нас гарне, — погодилась молода жінка.

Ігор йшов вниз вулицею, впізнаючи будинки і паркани, повз які проїжджав на старенькій «Ладі» півгодини тому і відчуваючи спиною погляд цієї молодої гарної жінки, яка так дивно відреагувала на привезений Ігорем лист. Зрештою, чому дивно?! Адже вона передала Степанові відповідь. На аркуші паперу без конверту. Дійшовши до п’ятиповерхових «хрущівок», Ігор зупинився і вийняв згорнутий вчетверо аркуш. Якщо би лист був у конверті, навіть в незаклеєному, він би, напевно, не став би його читати. Але конверта не було, змісту листа Степана до дочки Ігор не знав. Можливо, її відповідь хоч трошки прояснить наміри Степана?

Хлопець розгорнув аркуш.

«Все може бути. Олена» — ось і вся її відповідь на лист!

Цілий день блукав Ігор старовинними вуличками Львова. Заходив у костели, в магазини. Не маючи чим зайнятись, навіть підстригся за тридцять гривень у маленькій перукарні. Останні дві години свого перебування в місті провів на вокзалі. Тільки там і згадав, що жодного сувеніру не купив для матері.

А зранку над Ірпенем знову світило сонце. І тільки калюжі на дорозі свідчили про нічний дощ.

Найперше Ігор передав Степанові записку від дочки.

— Як там вона? — поцікавився садівник.

— Нормально, — Ігор знизав плечима. — Вона на роботу поспішала, тому ми нормально поговорити не встигли.

— Вона сама живе?

Ігор замислився, згадуючи кімнату, коридор, пантофлі в коридорі.

— Та ніби сама, — сказав.

Степан кивнув головою. Потім прочитав записку. Ігор із подивом помітив, що коротка відповідь викликала посмішку у садівника. Світлу, майже дитячу, посмішку.

— Ну, слава Богу, — видихнув садівник, переводячи погляд на хлопця. — Виходить, вона не проти…

— Не проти чого? — перепитав Ігор.

— Не проти переїхати до мене, — пояснив Степан.

— Сюди? — Ігор сторопіло обвів поглядом цегляний сарай.

Степан розсміявся.

— Ну, ти мене іноді дивуєш! — сказав він. — Ти знай своє місце! Аванс отримав? Тепер ти — мій садівник!

— Та я ж не вмію…

— Та я пожартував щодо садівника. Не бійся! В тебе тепер інше завдання! Відпочинь з дороги. А потім з’ясуй, чи не продається де-небудь поруч дім, а краще — зразу два, і щоб були поруч. Зрозумів? Я також розпитаю. Може, вдвох і знайдемо!

Ігор кивнув. Його погляд зупинився на лівій руці Степана. Він згадав, що бачив її забинтованою, але зараз бинта не було. Степан помітив погляд Ігора і підняв ліву руку. Сам оглянув зайодовані садна.

— Іноді навіть старих друзів треба вдарити, — сказав він. — Щоби не забувались. Ось і мені довелось… Пашка-ювелір забув, що ми один одного тридцять років знаємо. Не ту ціну спочатку за наш скарб запропонував. Але потім виправився.

До обіду Ігора справді розморила втома, і він приліг. Довго не міг заснути. Думав про Степана і його дочку, про гроші, отримані від якогось Пашки-ювеліра, про те, що Степану тепер потрібні два будинки і бажано де-небудь поруч. Дивне відчуття не покидало Ігора — відчуття, неначе Степан справді був його родичем, родичем, про якого майже нічого йому, Ігореві, невідомо.

А на вулиці раптом задощило. І повітря наповнилось осінньою вологою. І монотонний неголосний шурхіт дощу по ще не опалому листю дерев, які росли за вікном, заколисав Ігора. І він нарешті заснув, згадавши ще раз гарне сумне обличчя Олени, її довгий погляд на прощання в тісному коридорчику будинку на вулиці Зеленій.

12

Степан зранку зайнявся парканом. Він перебував у доброму гуморі і, видно, вирішив поліпшити настрій Олені Андріївні або просто компенсувати свою відсутність ударною працею. Об’єкт для праці він вибрав сам.

— Паркан щось благенький став, — сказав він за сніданком. — Я вчора, коли зачиняв хвіртку, помітив, як по ньому наче хвиля побігла. Видно, кілька стовпців підгнили!

Мати кивнула, в очах — вдячність.

— Гарні у вас терези! — Степан кивнув на підвіконня. — Скільки дивлюсь, щораз про своє життя думаю…

— Це ще бабусині, — відповіла мама. Також з любов’ю глянула на мідні шальки. — Вона їх все життя із собою возила. І в евакуацію в Сибір, коли війна була. І назад. Зате прожила майже дев’яносто!

Степан подивився задумливо на маму.

— Хороша ви жінка, — сказав.

І, допивши чай, пішов на обстеження дерев’яного паркану. Походив біля нього і з двору, і з вулиці. Ігор, який залишився на кухні з другою кружкою чаю, з цікавістю спостерігав за робочим запалом садівника з вікна. Спостерігав, поки Степан не заглянув у дім.

— Три стовпці міняти потрібно, — сказав діловито. — Це гривень сто п’ятдесят буде!

Ігор здивувався.

— Що, купувати потрібно?

— Ну не красти ж! — розвів руками Степан. — Тут неподалік один чоловік будівельні матеріали з двору продає. Там стовпці також є.

Ігор, все ще дивуючись, пішов до своєї кімнати, дістав з отриманої від Степана ж пачки двохсотгривневу купюру.

— Я здачу поверну, — пообіцяв Степан.

Знову залишившись один, піддався Ігор осінньому настрою і засумував. На небі сіро, хмарно. Дощу не буде, але й сонця не передбачається. А будь-який день, хоч похмурий, хоч теплий потребує повноцінного наповнення, інакше можна цю дату з життя просто викреслити. Ігореві не хотілося нічого з життя викреслювати. Він розумів, що врешті-решт це він наповнює дні свого життя подіями або бездіяльністю. Отже й відповідає за це сам.

І пригадався йому «паралельний» Очаків і його мешканці. Ось де в нього адреналін в голову бив. Там — життя, хоч і там осінь. А тут?!

Подзвонив Коляну на мобільний. Запитав про плани на вечір.

— Шо, випити хочеться? — здогадався приятель.

— Ну не просто випити, а дещо тобі розповісти!

— Під’їжджай на шосту. Сядемо де-небудь! — охоче погодився на зустріч Колян. — Я теж оповідки маю, я тут одну справу на дві штуки баксів провернув. Не відриваючи пальців від «клави»!

Після телефонної розмови з приятелем Ігореві стало веселіше. Залишилось якось дотягнути до вечора. Хоча, навіщо чекати? Можна й раніше до Києва вирушити і прогулятись де-небудь. Київ — місто велике, в ньому час летить зі швидкістю звуку. Не встигнеш вулицею пройтися, а вже вечір!

Ігор вже виходив з подвір’я, коли його гукнув Степан:

— Може, сходимо і заберемо стовпчики? — запропонував садівник.

— Не можу, запізнююсь! На зустріч їду до Києва! — відтарабанив Ігор, котрому зовсім не хотілося допомагати Степанові ремонтувати паркан.

«Сам знайшов собі роботу, нехай сам і робить!» — подумав він, вже віддаляючись від свого двору.

Маршрутка вирушала до Києва «по мірі заповнення». Так відповів водій Ігореві на його запитання: «Коли поїдемо?» Ігор роздратовано глянув на десяток вільних місць у мікроавтобусі. Час був спокійний, якраз посередині між ранішньою тиснявою і вечірнім часом «пік». Зараз тільки пенсіонери і нероби катаються. Ігор, звісно, відносив себе до нероб. До пенсіонера йому було ще далеко. Він почав визирати з вікна маршрутки, подумки підганяючи пенсіонерів і нероб, котрі планували в цей час в місто їхати. Півгодини минуло, доки останнє місце в маршрутці було зайняте молодою жінкою з комп’ютерною сумкою, котру вона акуратно поклала собі на коліна. Водій, видно, також чекав з нетерпінням останнього пасажира, і зразу завів двигун. Маршрутка поїхала.

Остання пасажирка, яка зайняла місце попереду біля дверей, оглянулась і уважним поглядом провела по обличчях інших пасажирів. Ігореві її погляд зразу видався підозрілим.

Неначе для того, щоб підтвердити свою химерність, жінка дістала із сумки теку, видобула звідти якісь папери і пакет з дешевими кульковими ручками. Почала «одягати» ручки на кожний аркуш паперу. Потім перерахувала аркуші з ручками і знову оглянулась на інших пасажирів, не звертаючи уваги на запитальний погляд Ігора.

«Вона нас порахувала!» — подумки гмукнув Ігор, згадавши фразу зі старого мультика.

Маршрутка тим часом виїхала з Ірпеня. Дорога вирівнялась. По обидва боки від шосе замиготіли сосни.

— Панове пасажири, — сказала раптом жінка добре поставленим голосом торгового агента. — У вас зараз з’явилась можливість виграти корейський порохотяг. — Будь ласка, заповніть ці анкети, — вона показала панам, що звели на неї погляди, пачку анкет з ручками. — Це офіційне маркетингове дослідження.

І ручку потім можете залишити собі.

Вона підвелась, протягнула кожному по анкеті. Найдивніше, що всі пасажири простягнули руки, щоби отримати ці анкети. І Ігор, як і всі, автоматично взяв те, що давали, і вже перевів погляд на анкету, зовсім забувши про свої підозри щодо цієї дами.

Прізвище, ім’я, адреса, емейл, телефон, зарплата за місяць, кількість пенсіонерів у сім’ї, метраж житлової площі.

«Нічого собі! — здивувався подумки Ігор. — Може, їй ще й ключ від дому до анкети прикласти?!»

Він простягнув анкету з ручкою жінці.

— Вам щось не подобається? — з єхидною посмішкою спитала вона.

— Мені не подобається, коли мені лізуть у душу, — Ігор спробував скопіювати її посмішку.

— В анкеті про душу ні слова. І про релігію ні слова, — спокійно відповіла вона. — А також ніхто не цікавиться, скільки пляшок і якого пива ви вживаєте в день!

Ігор оглянувся на інших пасажирів. Всі, крім нього, ретельно заповняли анкети.

«Аферистка!» — остаточно вирішив про жінку Ігор, але продовжувати суперечку не став, розуміючи, що в дотепності він явно програє, а можливо, й гірше того — виявиться дурнем, котрому не буде що відповісти.

«Ось якби я був міліціонером в цивільному, — міркував Ігор, — показав би їй посвідчення і зажадав би її документи. Тоді б вона так єхидно не усміхалась!»

Але Ігор не був міліціонером, хоча якесь відчуття себе охоронцем правопорядку або просто охоронцем справедливості було присутнє. Можливо, через те, що він так сподобався собі в дзеркалі, коли одягнув стару міліцейську форму. Коли відчуваєш себе в якій-небудь формі комфортно, то починаєш цій формі відповідати внутрішньо. Саме це, певно, і трапилось.

А в Києві дув прохолодний вітерець, але більше нічим погода не відрізнялась. Сіре, хмарне небо. Діловий шум машин. Ранні сутінки. Вечірні вогні міста. Білборди на товстих стовпах, що з легким шелестом міняли одну рекламу на другу.

Зустрівшись з Коляном на Подолі, вони пройшлись по Сагайдачного і зупинились перед знайомим кафе. Але бажання зависнути в цьому місці пропало, щойно заглянули всередину — голосна музика перебила їм охоту. І вони проїхали одну зупинку на автобусі до Хрещатика, а потім пройшли по Малій Житомирській до ірландського пабу. Там, як не дивно, було спокійно і малолюдно. На псевдошкільних дощечках крейдою написаний розклад футбольних матчів, щоби привабити на перегляд фанатів футболу і пива. Однак сьогоднішня дата у розкладі була відсутня, що давало надію на приємний вечір.

— Спочатку мені треба зігрітись, — Ігор прикусив нижню губу, дивлячись на молоденьку офіціантку, яка зупинилась біля них. — П’ятдесят грамів «Хортиці» і кухоль «Чернігівського світлого»!

Колян усміхнувся.

— Костричишся! — сказав він. — Я однолюб. Мені або горілку, або пиво! — він перевів погляд на дівчину. — Кухоль «Львівського» і солених сухариків!

Дівчина пішла. Колян подивився на приятеля.

— Ну що там в тебе? Розповідай!

— Почекай, я маю спочатку розслабитись, — відмахнувся Ігор, який подумав раптом, що його розповідь може видатись Коляну маренням або фантазією. Якби він почув подібну історію від Коляна, також вважав би її маячнею.

— Ясно, — кивнув Колян. — Я взагалі-то так і думав… Тобі просто сумно там, у твоєму селі. Признайся! Ірпінь не Київ! Там і випити інтелектуально нема з ким! Тільки й розмов, що: «Ти мене поважаєш? А ти мене поважаєш?».

Ігор заперечливо хитнув головою.

Але Колян вже переключився на себе, на свої думки.

— Знаєш, сьогодні я виставляю! Ти не повіриш! Уперше за хакерство бабки отримав! Дві штуки баксів!

— Як це? — здивувався Ігор. — Що, з чийогось рахунку бабки зняв?

— Та ти що? Ні, я чесним хакерством заробив! Заліз у поштову скриньку одного крутелика і скопіював його листування з коханкою! А потім продав його жінці! Вона була в захваті!

У Ігора брови піднялись від подиву.

— У захваті? — перепитав він.

— Ну, не в захваті, а в… ну, у кожному разі, не у відчаї — це точно! Вона тепер з нього бабок витрясе. Коротше, заплатить він за свою гулянку на стороні…

Довгождана чарка горілки опустилась на стіл перед Ігорем, слідом за нею ніжна жіноча ручка поставила поруч кухоль пива. Сонячний зайчик, відштовхнувшись від прочинених скляних дверей, змусив пиво зблиснути апетитним янтарним сяйвом. Ігор випив горілку і одразу запив пивом. На язиці залишилась приємна освіжаюча гіркота. Захотілось продовжити або підсилити це смакове відчуття, і він оглянувся на барну стійку.

— Дівчино, ще п’ятдесят! — крикнув він і, впіймавши погляд офіціантки, яка звернула на нього увагу, усміхнувся.

— Старий! Ти хоч закушуй! — Колян кивнув на тарілку з сухариками.

Ігор кинув до рота два сухарики в рот, захрустів.

— Ти не повіриш, — сказав він, хитро дивлячись на приятеля.

Він згадав, як Колян тягнув час перш ніж показати йому відновлене на комп’ютері татуювання Степана. «Ну нічого, — подумав Ігор, — я тобі зараз влаштую дежавю!»

— У що не повірю?

— Та ти точно не повіриш… ні, якось потім, — награно затинаючись, заговорив Ігор. — Ти ж у казки не віриш!

— Дивлячись, які казки! Ну, говори! — Колян зробив великий ковток пива. — Не тягни!

— Пам’ятаєш, я напився в тебе на дні народження, в «Петровичі»?

— Звісно, ще й як пам’ятаю!

— Так от, насправді мене там не було! — заявив Ігор. — Я в цей час був у Очакові… В 1957 році.

Колян подивився на дві пусті чарки.

— Мало ж тобі потрібно! — усміхнувся він.

Ігор важко зітхнув.

— Ти пам’ятаєш, як я був одягнений? — спитав він Коляна.

Колян задумався.

— Я ж також був напідпитку… Це ж був мій день народження! Мав право!

— Ага, — кивнув Ігор. — А я одягнув стару ментовську форму, накинув куртку і поїхав до тебе… Точніше — пішов до автостанції, а вийшов до Очаківського винзаводу…

І Ігор почав розповідати приятелю про свою першу подорож у минуле. Колян слухав уважно, але недовірлива усмішка не сходила з його обличчя. Тільки коли Ігор розповів, як вони з Іваном, з винним злодієм, стежили за будинком Фіми Чагіна, щось змінилось у погляді Коляна. Неначе він згадав те татуювання.

— Ну що, віриш? — запитав Ігор, помітивши зміни в обличчі друга.

— Звичайно, ні, — відповів Колян. — Але класно розповідаєш! Ти не пробував записувати свої фантазії?

— Ну тебе на хер! — засмутившись, видихнув, хоч і незлобливо, Ігор. Знову обернувся до барної стійки. — Ще п’ятдесят і кухоль «Чернігівського».

— А мені «Львівського!» — додав Колян, скориставшись тим, що офіціантка якраз дивилась в їхній бік.

— Все, тоді мовчу! — заявив Ігор.

— Навіщо мовчати?! — Колян знизав плечима. — Мовчки пити — здоров’ю шкодити! Я ось зараз думаю: а чи не закрутити мені з жінкою цього бізнесмена, якого я хакернув?! Вона ж тепер на чоловіка ображена! Може, захоче йому помститися? Наприклад, зі мною?! Чим я поганий, га?

— Ну, був би я тьолкою, я би спробував тебе оцінити…

— Краще не треба, — зареготав Колян. — Тут є в кого спитати! — додав він, озираючись на офіціантку, що проходила повз них.

— Ви до нас підійдете? — сказав він їй вслід.

Дівчина цілеспрямовано несла три кухлі пива до другого столика, на ходу оглянулась і кивнула.

— То що ти таке п’єш, щоби в часі мандрувати? — повернувся Колян до приятеля. — Чи, може, ти які-небудь суміші куриш? Зараз це модно!

Ігор гмукнув, але якось не сердито в нього це вийшло. Дві чарки горілки, «відполіровані» пивом, зігріли душу. Настрій покращився, в голові відчувалась легкість і приємна байдужість до світу. Привітна байдужість.

— Я тобі скажу, — кивнув Ігор. — Рецепт простий — спочатку дві чарки коньяку, потім одягаєш стару ментовську форму і виходиш ввечері на вулицю. Після двадцяти трьох нуль-нуль. Так, і повертаєш з двору направо!..

— Клас! — вихопилось у Коляна. — А якщо одягнеш скафандр космонавта, то опинишся в космосі?! Я торчу!

— Чого ти торчиш? — посміхнувся Ігор. — Ти ж тільки пиво п’єш, навіть не йоржик!

— Щось ще бажаєте? — біля столика зупинилась дівчина-офіціантка.

Колян подивився на бейджик з її іменем, пришпилений до білої блузки.

— Оленочко, — фамільярно, але негрубо заговорив він. — Мені, будь ласка, ще один кухоль «Львівського», а йому, — він показав поглядом на Ігора. — П’ять… ні, краще шість чарок горілки!.. І, до речі, як я вам як мужчина? Це особисте питання! Будьте відверті, мені важливо знати!

Дівчина усміхнулась.

— Мужчина як мужчина, — вона знизала плечима. — Типовий пивний футболіст!

— Як це? — обличчя Коляна виразило подив, тимчасом як губи Ігора розтяглися в усмішці.

— Ну типовий мужчина… який дивиться по телевізору футбол і пиво п’є… Ви, напевне, на комп’ютері працюєте! Так?

Колян кивнув.

— А як ви це визначили? — запитав.

— У вас пальці по столі, як по клавіатурі, стукають. Ось і зараз, подивіться! — засміялась дівчина.

Переляканий Колян подивився на пальці правої руки, які справді барабанили подушечками по столі. Щойно він скривив губи, рука завмерла.

— Класно вона тебе! — беззлобно промовив Ігор, дивлячись в спину офіціантці.

Колян не відповів. Допив свій другий кухоль пива і відставив його вбік.

Замість шести чарок офіціантка Олена принесла пляшку горілки, а Коляну — свіжий кухоль пива.

Ігор наповнив чарку, випив. Подивився на приятеля-комп’ютерника з насмішкуватою іскоркою в погляді.

— Не сумуй, — сказав. — А з жінкою бізнесмена в тебе обов’язково вийде! Головне, щоб чоловік не застукав!

Хвилин за п’ять Колян подобрішав. Розмова в них потекла реготлива, з анекдотами і жартами. Більше вони один одного не підколювали. Горілка зменшувалась у пляшці з чіткою регулярністю. Коли останні краплі впали з неї в чарку, наповнивши цього разу її лише наполовину, за вікном ірландського пабу була майже ніч. Через два столики від них сиділи дві жінки-подружки. Було їм років по тридцять. Одна — фарбована в яскраво-рудий колір, з короткою зачіскою, в джинсах і червоному гольфі — все в облипку. Друга — брюнетка в шкіряних брюках-дудочках і такій же шкіряній безрукавці поверх чорної блузки. Більше в пабі відвідувачів не було. Ігор придивився до рудої, до чітких, жорсткуватих, але приємних рис її обличчя.

— Піду знайомитись, — сказав він, із зусиллям вибираючись з-за столика.

Підійшов до жінок, втупився у руду.

— А ви, випадком, не з Очакова? — спитав, хитро-п’яно усміхаючись.

Погляди обох жінок зупинились на обличчі хлопця. На їх губах вималювались глумливі усмішки.

— Ні, — відповіла руда. — Ми взагалі-то з Маріуполя. Може, вип’єш з нами пивка? — вона кивнула на вільний стілець.

Навіть крізь п’яну пелену в голові Ігор відчув, що варто піти. Чого він більше боявся — себе, п’яного, чи їх, тверезих порівняно з ним, нахабних? Тут було важко розібратись.

— Ну, раз ви не з Очакова, вибачте! — промовив він, ледь ворушачи язиком, і повернувся до свого столика.

— Ти сам додому доїдеш? — стурбовано запитав його приятель.

— Доїду! — рішуче кивнув Ігор.

Перш ніж попрощатись, Колян, що зберіг, як на такий пізній час, відносну тверезість завдяки своєму пивному однолюбству, допоміг Ігореві піймати приватника і навіть посадив його на заднє сидіння червоної «Лади», шофер якої підробляв приватним візництвом. Він, до речі, й сказав водію, куди слід довезти захмелілого пасажира. Тож Ігор, що задрімав, навіть не помітив, як довезла його червона «Лада» до метро «Нивки», де якраз готувалась вирушати остання цього дня маршрутка на Ірпінь.

Якщо поїздка в «Ладі» приспала Ігора, то мікроавтобус на Ірпінь витряс з нього якщо не душу, то значну частину алкоголю — це вже точно. В Ірпені разом з такими ж пізніми пасажирами він покинув мікроавтобус і, несподівано для себе, рушив до свого дому легкою, повільною ходою. Може, з його тіла й витрясло алкоголь завдяки хвацькому водінню шофера, але в голові ще туманилось, і думки неначе спотикались у момент визрівання, зупинялись, наштовхувались на невідповідні слова. Тільки ноги цілеспрямовано вели його до рідного двору.

«А, може, справді все це дурня? — нарешті сформувалась у його свідомості думка, що народжувалась у таких муках. — Може, я перетворююсь на алкоголіка і тому бачу картинки, яких нема в реальності? Легка форма білої гарячки? Тільки без гарячки, без чортиків? А руда? І сьогоднішня руда також? Що це мені скрізь руді увижаються?! Може, це якась нова „руда гарячка“?»

Ігор пригадав обличчя рудої, яку бачив сьогодні. Але ж справді, йому видалося, що вона дуже подібна. Подібна на ту руду Вальку з очаківського базару. Але якщо Вальки нема в реальності, то на кого подібна «ця» руда? На уявну Вальку з уявного очаківського базару 1957 року?

«Дивно, — продовжував розмірковувати Ігор. — Треба перевірити… А вже потім вирішувати: лікуватися чи не лікуватися!»

Зайшов у двір, акуратно причинивши за собою хвіртку. Зупинився, озирнувся на паркан, біля якого сьогодні раптом заходився Степан. Придивився — справді, три новеньких стовпчики вкопано на місці старих. Зайшов за будинок, подивився на сарай. З-за дверей блимнула смужка світла, і у віконечку маленькому справа від дверей — також світло.

«Чому він не спить? — подумав Ігор. — Ану лишень подивимося!»

Хлопець обережно виліз на лавку справа від дверей. Випростався, встав навшпиньки і притулився лівою щокою до шибки.

Степан сидів на табуреті просто під лампою, що звисала зі стелі, і уважно читав велику книгу. Придивившись, Ігор впізнав цю книгу — вони її витягли з першої валізи.

— Тю! — Ігор зліз з лавки і, сплюнувши, повернувся до порогу будинку. Обережно, намагаючись не шуміти, відімкнув двері і зайшов. На кухні дістав з шафки почату пляшку коньяку, чарку.

— Ну, з Богом, — прошепотів перед тим як випити й налити знову.

На язиці залишилось коньячне тепло. Він пройшов по темному коридору до вітальні, потім у спальню. Переодягнувся в міліцейську форму, надів кашкета, натягнув чоботи. Важкенький золотий годинник в кишеню галіфе поклав. Підійшов до вікна, за яким було темно, як у підвалі.

— Ну що? Час на завдання?! — прошепотів сам до себе.

13

«Темна частина дороги» від Ірпеня до Очакова цього разу видавалася безкінечною. Може, тому, що Ігор йшов повільно, відчуваючи тягар випитого напередодні. Час змістився в голові Ігора, відчуття годин і хвилин щезло, залишився лише «темний час доби», не обмежений нічим, крім темряви.

Відчуття несподіваного, не цілком усвідомленого неспокою зупинило Ігора на хвилину. Він обмацав кишені гімнастерки, опустив долоні до галіфе, правою рукою відчув кобуру з пістолетом і тільки після цього пальці лягли на пачки радянських рублів, що відразу заспокоїло нічного мандрівника в часі, і він продовжив свій шлях.

Щойно попереду з’явилось знайоме легке світло за парканом винзаводу, і ліхтарна лампа, яка освітлювала майданчик перед ворітьми, в лівій кишені галіфе зацокав-заворушився золотий годинник, ніби в ньому була запрограмована функція вібрації, як у мобільних телефонах.

Ігор ледь прискорив крок, прикипівши поглядом до воріт.

«Зараз виїде машина, — подумав. — А потім вийде Іван з краденим вином…»

Ворота, до яких залишалося ще метрів триста, прочинилися, і на майданчик вийшов, скрадаючись, Іван Самохін. Зупинився, роззирнувся довкола, поправив міх з вином на правому плечі. Озирнувся, махнув рукою сторожу і пішов у напрямку міста, геть від Ігора.

Ігору здалося, що темрява ось-ось поглине Іванка, зробить його невидимим і захищеним, і тоді не знайде він, Ігор, нічний Очаків. Він перейшов на майже спортивну ходьбу, стримуючись, щоб не побігти, лише з однієї причини — Ігор не був певен у тому, що, біжучи, зможе тримати рівновагу, а не впаде на землю. Удари твердих підошов чобіт об дорогу, що пришвидшували свій ритм, підганяли Ігора. Він уже розмірковував легше і ясніше, ніж раніше. Пригадав собі і кімнату в домі Івана, в якій кілька разів засинав, і лише один раз прокидався. Очі ледь розрізняли спину Іванка, Ігор нервував і нарешті побіг.

— Іване! — крикнув на бігу.

Іван Самохін зупинився, зробив крок убік і аж тоді озирнувся. Помітивши людину, яка бігла до нього, він відкинув міх з вином під дерева, що росли поряд, і навіщось підняв руки.

— Ти що? — подивився на його перелякане обличчя Ігор, зупинившись.

— Ой, — хлопець витер долонею піт з чола. — Ви мене налякали, товаришу лейтенант!

Він поліз під дерево, дістав міх з вином, звично закинув його на праве плече.

— Що то вас так довго не було? — сказав він.

— Як довго?

— Дня два, напевно…

Ігор не відповів.

— Тобі не набридло вино красти? — запитав замість цього.

— Береженого Бог береже, а всіх інших — міліція, — видихнув Іванко. — Ходімо до мене?

— Куди ж іще? — гмукнув Ігор.

— Я вам там нафоткав, тільки проявляти і друкувати не вмію. Треба в салон-фотографію йти…

— Добре, підеш, — Ігор наздогнав Івана і йшов поряд з ним, заспокоївшись і рівно дихаючи.

— Я не піду, — сказав тихо хлопець. — Фотограф — єврей, він потім Фімі скаже, що я його з друзями таємно фотографував…

— Чому ж він скаже? Вони, що близькі знайомі?

— Ні, тому що єврей.

— А ти що, не довіряєш євреям? — здивувався Ігор.

— Хто ж їм довіряє? Он у нас головний технолог був Юхим Нафтулович, так заарештували ж його як шкідника і посадили!

— Дурниці говориш, — Ігор на ходу емоційно хитнув головою. — Може, ти ще й негрів не любиш, бо вони чорні?

— За що мені їх не любити? — відповів Іван. — У нас в Очакові негрів нема, виходить, не любити їх нема за що!

— Залізна логіка, — усміхнувся Ігор. — Ти багатьох сфотографував?

— Десь сімох… і окремо ще Вальку.

Розмова обірвалася. Хвилин десять вони йшли мовчки, поки Іван не відкрив хвіртку у свій двір, а потім і двері в будинок.

Присівши на диван з високою спинкою, Ігор стягнув чоботи. Тим часом Іван зайшов до кімнати зі склянкою вина.

Ігор у два ковтки випив його, кивнувши замість «дякую».

— Чи правда, що міліціонерам будуть міняти форму? — раптом прошепотів Іванко.

Ігор насторожився.

— Звідки ти знаєш?

— По радіо говорили.

— Говорили, отже, будуть, — трохи напружено відповів Ігор. — Якщо до дев’ятої не прокинусь — розбудиш! Фотосалон коли відчиняється?

— А у нас все, крім базару, відчиняється о восьмій, а базар — о шостій, — промовив Іван. — Тільки ви цю плівку краще в іншому місті проявіть, у Києві. Тому що майстер все одно скаже Фімі й усім іншим, що їх міліція фотографує. Ось, візьміть! — Іван простягнув Ігореві фотоплівку, поклав її на простягнуту долоню і вийшов.

Ігор покрутив у руці маленький чорний тубус, всередині якого ховалась від світла непроявлена плівка, покрутив та й запхав в кишеню галіфе.

Дивовижно дзвінкий ранок розбудив Ігора близько шостої. З вулиці було чути швидкі кроки перехожих, грюкали двері, рипіла дерев’яна підлога. Коли Ігор узув чоботи і трохи потупцював у них, щоб ногам стало зручніше, в кімнату заглянув вже одягнений Іванко.

— А ви чого так рано? — здивувався він. — Я думав, що піду на базар, потім повернусь, і тоді вже ми…

— Навіщо тобі на базар? — поцікавився Ігор, поправляючи гімнастерку під ременем.

— Вино віднесу мамі, їй важко самій!

— Тоді я з вами! — промовив Ігор і відразу по обличчі хлопця здогадався, що Івану ця ідея не сподобалася.

— Якщо хочете на базар, то можете позаду нас йти. Бо ж люди будуть чудуватись… Мама, я з вином і міліціонер… Вони ж знають…

— Знають, звідки вино? — криво усміхнувся Ігор.

— Звичайно, не всі… Але ж місто маленьке. Я знаю, звідки у Бартенюка коров’ячі язики, які він на базарі продає, а він знає, звідки в мене вино…

— Ну, добре, добре, — заспокоїв Іванка Ігор. — Я ззаду піду, погуляю по базару і назад.

— Погуляєте? — Іван посміхнувся. — Чи не до Вальки рудої?

— Так, і до неї, — погодився Ігор. — Може, рибу куплю… У неї ж риба не крадена, як твоє вино або ті коров’ячі язики, вона чесно в морі зловлена?

— Так, — Іван задумливо кивнув. — Добре, тільки з дому виходьте хвилини за три, коли я дверима грюкну… Ви двері також заклацніть, щоб замкнулися!

Іван вийшов. З-за дверей чулася метушня, жіночий голос, що підганяв Іванка, одноманітно-бадьоре бурмотіння радіоприймача.

Ігор почув, як гримнули двері, коли стояв біля вікна і дивився на вулицю за парканом. Так, крізь вікно, він уперше побачив матір Івана — високу дебелу жінку, яка несла дві об’ємні господарські сумки. Слідом за нею йшов худенький син, також з двома сумками. Жінка йшла впевнено, і ноша її, здавалось, не втомлювала, на відміну від її сина. В його кроках відчувалася напруга і навіть фізичне страждання, ніби він йшов по канату. Коли вони вийшли з хвіртки і повернули вліво по вулиці, Ігор рішуче відійшов від вікна.

Базар гомонів, як небачений пташиний острів, тільки «птахи» на цьому острові мали різкі тенори, альти і баритони. Зрідка піднімалося в повітря незвичне для слуху сопрано, що вихваляло свій товар.

На Ігора ніхто не звертав уваги, і це йому подобалось. Він, наче талановитий шпигун, насолоджувався своїм стопроцентним, як йому здавалося, розчиненням у «чужому» середовищі. Ловив носом дивні запахи, які були дивними тут лише для нього одного. Помічав кумедні деталі в одязі людей, химерної форми коміри пальт, навіть дивну тканину цих пальт і плащів. Але головне — в очах людей він бачив якийсь особливий, майже радісний блиск, азарт до життя, якого він досі ніколи не помічав ні в Ірпені, ні в Києві. «Може, вони всі чимось собі очі закрапують, щоб так блищали? — подумав. — Треба в місцеву аптеку зайти і запитати».

У повітрі запахло рибою, і «рибні» слова почали прориватися крізь масу інших слів, які змішалися у звукову кашу.

— Глосики, глосики, — кричав незнайомий жіночий голос.

Ігор прискорив крок, наближаючись до рибних рядів. Побачив грона бичків, що висіли під дашком над прилавком.

— Оселедець діжковий, дунайський! — заспівала баритоном товста невисока торговка в чистому білому халаті, побачивши перед собою симпатичного молодого міліціонера.

Але Ігор пройшов повз неї.

— Кнути, кнути! — весело задзвенів попереду знайомий голос.

У душі Ігора виникла майже фізіологічна радість, і він навіть засоромився, боячись, щоб цю радість не помітили сторонні очі. Він уповільнив крок, зупинився, коли побачив власницю дзвінкого голосу. Вирішив поспостерігати за нею. Та гострий погляд рудої Вальки відразу спостеріг міліціонера, що стежив за нею.

— Гей, лейтенантик! Підходь, бери свіженьке! Тих глосиків вже, певно, з’їв! — Її губи розтягнулися в усмішці.

Ігор слухняно підійшов, подивився уважно на прилавок, над яким з ритмічністю палички диригента рухалась гілочка берези, відганяючи від риби набридливих мух.

— Ось, — показала торговка поглядом на рибок зі страшними мордами. — Бери кнутиків! Мама підсмажить — оближешся!

— А глосиків нема? — Ігор підняв погляд на Вальку.

— Що ж ти так пізно? Глосиків вже забрали! Їх багато не буває! Ти тільки скажи — я тобі завтра залишу скільки треба! — посміхнулася торговка.

— Залиште кілограмчик, — попросив Ігор, а погляд мимохіть сповз на Вальчині груди, що красиво окреслились під білим халатом.

— Щось я не пам’ятаю, щоб ви в халаті були, — вихопилось у Ігора.

— Сьогодні — санітарна перевірка і конкурс на кращий прилавок, — пояснила Валька, поправляючи руде волосся.

— Що ви після базару робите? — запитав Ігор, згадавши свою минулу розмову з цією молодою симпатичною жінкою.

— А що, знову до ресторану покличете?! — посміхнулась Валька. — Я би, може, і пішла, тільки побачать нас, а потім…

Ігор зрадів.

— То, може, не в ресторан?

Валька розмірковувала, забувши про свою рибу.

— Там, направо від воріт, у парку лавка є, — поглядом показала на вхід на базар. — Підходьте туди о шостій, посидимо! Тільки краще без форми…

— Без форми не зможу, — жалібно промовив Ігор. — Але о шостій буду, точно!

Валька кивнула і відразу перевела погляд на бабусю, яка роздивлялася її кнутиків.

— Беріть, беріть! Для себе або для кішки! Смачніші, ніж піщаник! Самі знаєте!

Ігор відійшов. На обличчі розпливлася самовдоволена посмішка. Раптом десь поряд пролунав різкий свисток. Ігор озирнувся і побачив у паралельному торговому ряді сум’яття: якогось пацана, що втікав щосили від міліціонера. Побачив надуті щоки міліціонера, що свистів на ходу у свій свисток і якось незграбно наставляв руки, чи то тримаючи їх напоготові, щоби в разі потреби відштовхнути кожного зі свого шляху, чи навпаки: намагаючись жестами привернути увагу обивателів, щоб допомогли затримати злодюжку.

Ігор пригнувся, відійшов до другого торгового ряду. Потім боком-боком в інший бік. Пройшов повз молочний павільйон і побачив ще одні ворота — бічний вхід у базар. Вийшов на коротку вуличку і зупинився якраз навпроти «Чарочної» на першому поверсі двоповерхового цегляного будинку. Зайшов. Підійшов до прилавку і завмер, зустрівшись поглядом з жінкою, обличчя якої виражало неспокій і обурення. Бажання замовити п’ятдесят грамів відразу пропало. Він ковзнув поглядом по пляшках, що стояли на полицях за спиною у жінки. Озирнувся, помітив за єдиним столиком двох непримітно одягнених пенсіонерів.

— У вас мінералка є? — запитав обережно.

— Газировка, — відповіла жінка, і обличчя її пом’якшало. — Двадцять копійок склянка.

Ігор витягнув з кишені сотку, простягнув продавщиці.

— А копійок не маєте? Ми ж тільки відчинилися!

Ігор замислився. Згадав, як минулого разу руда Валька йому решту мідяками давала. Сягнув рукою до кишені, витягнув жменю монет і, не дивлячись, простягнув їх жінці.

Вона сама взяла монетку з долоні. Зашипіла газировка, наливаючись у склянку.

Ігор вийшов на поріг «Чарочної», рукавом гімнастерки витер губи, не звернувши уваги на дідуся, який здивовано дивився на нього. Пройшов до кінця вулиці, вийшов до парку з лавками, пофарбованими в яскраво-зелений колір, роззирнувся. Постояв кілька хвилин і повернув назад до будиночка Івана Самохіна.

Проваландавшись кілька годин без діла в домі Іванка, Ігор легко повернувся в домовлений з Валькою час у парк біля базару. Походив по заасфальтованих алеях, вдихнув запашної приморської осені, скосив очі на очаківців, що проходили повз нього, занурені в своє життя і свої проблеми. Потім присів на третю лавку від початку алеї з боку базару. Критично оглянув свою гімнастерку, кинув погляд на чистенькі, ніби нещодавно випрасувані галіфе, на чоботи, які здавались тепер на диво зручними, ніби пошитими «по нозі» досвідченим шевцем. «Вони ж були на кілька розмірів більшими?» — згадав Ігор. Згадав і знизав плечима. Те, що розмір чобіт зменшився, було не найдивнішим з усього, що відбувалося з Ігорем останнім часом. Найдивовижнішим було те, що він прийшов на побачення у 1957 рік з одруженою жінкою, базарною торговкою, від якої, мабуть, і вночі пахне рибою. З жінкою вродливою, молодою, рудоволосою, що мала диявольський вогник і в характері, і в погляді.

Ігор кинув погляд у напрямку базару. Поки дивився, ліва рука витягла з кишені золотий годинник.

Ігор відкрив гравійовану кришку. Годинник показував шосту годину. Права долоня намацала пачку сторублівок, що випирала з правої кишені галіфе.

«Куди б це з нею піти?» — замислився Ігор. Гроші не давали йому спокою. Адже реально він міг витратити ці гроші тільки тут, тільки тепер. Там, чи то зверху, чи то знизу — Бог його знає, де зараз фізично перебуває його час, його 2010 рік, всі ці папірці, може, і вартували якихось грошей, але купити на них можна було хіба що посмішку продавця, і то за умови, якщо він мав почуття гумору.

Повз нього поважно «пропливала» жінка в досить елегантному ратиновому пальті мишачого кольору з піднятим коміром. Вона зупинилася, подивилася на міліціонера привітно, з усмішкою.

— Як там Петро Миронович? — спитала вона.

Ігор на мить розгубився. Але тільки на мить.

— У нього все добре, — сказав, також привітно посміхаючись, приховуючи раптову напругу, страх, що зараз пролунає ще якесь запитання.

— Передайте йому вітання від Ірини Володимирівни, він нам обіцяв прислати когось, перед дітьми виступити…

— Я передам, — пообіцяв Ігор.

Дама в ратиновому пальті продовжила свій шлях, а Ігор, дивлячись їй у спину, вдихнув повні груди повітря.

«Начальник міліції чи хто, цей Петро Миронович?» — подумав він і встав з лавки.

Знов пройшовся алеєю. Озирнувся. Рудої Вальки, як її називав Іван Самохін, досі не було. Гарний настрій, стан очікування свята, зустрічі почав потихеньку гаснути. З’явилася нервовість.

— Ще рази два пройдуся алеєю і назад, — вирішив він.

І, розвернувшись, повільно закрокував до базару. Алея раптом видалася йому надто багатолюдною.

Назустріч йшли два армійські офіцери, за ними — ще якісь люди. Офіцери, на ходу розмовляючи, віддали йому честь, він козирнув у відповідь. Козирнув так чітко, наче робив це кожен день багато разів. Сам собі здивувався.

— Ви ніби й не раді? — зупинилася перед ним жінка в хустці. Її очі були на диво знайомими.

Ігор зазирнув в ці очі і широко посміхнувся.

— Ви так замаскувалися! Не впізнав! Вибачте!

— А мені маскуватися легко, — розсміялася рибна торговка. — Волосся сховала під хустку і все — ніхто мене не знає, ніхто не бачить. А якщо не сховати, то у всіх на очах… Присядемо? — вона вказала на найближчу лавку, й одразу, поправляючи своє бежеве пальто, що доходило лише до колін, сіла сама.

— Я боявся, що ви вже не прийдете, — признався Ігор, закладаючи ногу за ногу.

— А ви сьогодні вже когось арештували? — пожартувала Валя.

Ігор заперечливо похитав головою.

— Не люблю арештовувати, — сказав він, підлаштовуючись під її жартівливу інтонацію. — От вас залюбки арештував би, але лише для себе особисто!

— Який сміливець! — вона усміхнулася знову. — Куди ж ви мене, заарештовану, подінете?

Ігор знизав плечима.

— Не у в’язницю, звичайно!

— І на тому дякую! Ви давно у нас в Очакові?

— Ні, я наїздами… у відрядженні…

— Тоді зрозуміло, чому ви такий сміливий! Ті, хто у відрядженні, завжди сміливі, тільки не у себе в місті! Це я знаю! Якби були очаківським, сто разів би подумали перш ніж до мене заговорити…

— Невже вас очаківські міліціонери бояться?

— Не мене, — Валя поправила хустку і сховала пасмо рудого волосся. — А мого характеру! Бо я що, жінка як жінка!

— Давайте прогуляємося! — запропонував Ігор. — Місто мені покажете. Адже я тут нічого не знаю.

— Ні. Місто нехай вам місцеві міліціонери показують! — Валя підвелася з лавки і озирнулася довкола. — Можемо до коси прогулятися, там малолюдно.

— Добре, — погодився Ігор.

Вони повільно йшли через парк, потім вуличкою повз низенькі одноповерхові будиночки, у вікнах яких вже світилося. Вечір запалив не лише вікна: на перехрестях горіли й ліхтарі. Жартівлива розмова ні про що тривала так само поволі, як і їх прогулянка. Ігор не зауважив, як вони проминули останню вуличку, і на узбіччях з’явились городи. Потім виринули із сутінків кілька дерев. Вітер залопотів їхніми листочками. Ігор подивився вгору. Кілька зірок вже прокололи небо і крізь отвори, які вони зробили у пітьмі, світили вниз. Ігор знайшов долоню Валі, ніжно взяв її у свою, ніби боявся, що жінка забере руку. Але Валя не забрала. Тепер вони йшли, тримаючись за руки і не дивлячись одне на одного. Ніби насолоджувались нічною прогулянкою, і цього їм було досить.

За півгодини Ігор почув море. На невидимий берег накочувалися хвилі. Долоня Валі стала гарячою. Ігор стиснув її, не дуже сильно, і відразу почув потиск Валі у відповідь. Міцний, майже чоловічий.

— Тут обережніше, — попередила Валя, скеровуючи його вправо.

Вони спустились по вузенькому ярку. Під ногами був пісок, по якому ковзали ноги, тягнучи тіло вниз.

Вже стоячи біля моря, Ігор озирнувся назад і побачив над головою скелю, що звисала над вузенькою смужкою пляжу.

Валя сіла на пісок. Ігор присів поряд. Обняв її за плечі. Вона притулилась до нього.

— З вами сидіти добре, приємно, — промовила вона. — У вас є пістолет, та й форма вам до лиця!

— Можна вас поцілувати? — повернувся Ігор обличчям до молодої жінки.

— Ні, — відповіла Валя, — я не цілуюся з тими, з ким на ви.

— Ми з вами то на «ви», то на «ти». Давайте перейдемо на «ти»! — рішуче запропонував він.

— Для цього треба на брудершафт випити, а ви, певно, не маєте що випити!

— Не маю, — погодився Ігор, його голос став сумним.

Валя рукою торкнулася його плеча, ніби хотіла пожаліти його.

— Якісь ви всі нерішучі тепер, після війни, — промовила Валя. — Мабуть, всі сміливці загинули, а залишилися… — вона поблажливо посміхнулась.

— Зазвичай я рішучий, — промовив Ігор і зніяковів, почувши у власному голосі вагання.

— Рішучі, коли бандитів ловите? — серйозно поцікавилась руда Валя.

Ігор кивнув.

— А що, їх так багато?

— Кого?

— Бандитів, — Валя дивилась просто йому в очі.

Ігор знизав плечима.

— Років через п’ятдесят їх стане ще більше, — задумливо промовив він.

— Через п’ятдесят років? — очі Валі стали круглими. — А в газетах пишуть, що через двадцять років їх взагалі не буде! Перевиховають усіх на вчителів, інженерів, щоб країні користь була.

— Газетам не варто вірити, — почав було Ігор і затнувся. Зрозумів, що бовкнув зайве. — Варто. Варто, звичайно, вірити газетам. Та треба й самій розуміти…

— Я більше книжки люблю. В газетах одні лише факти. А в книжках і факти, і романтика. Я Вадима Собка читала…

— Це хто? — здивувався Ігор.

— Невже ви не знаєте? Письменник, всесвітньо відомий. Дві Сталінські премії отримав ще до смерті Сталіна!

— Не читав, — признався хлопець.

— Шкода, що я книжку вже в бібліотеку повернула… Ви зайдіть туди, запишіться! А то будете, як міліціонер з анекдоту!

— З якого ще анекдоту? — Ігор вдав, що сердиться.

— Вибачте, ну, з того, де два міліціонери радяться, що третьому на день народження подарувати. Один каже: «Давай купимо йому книжку!» Другий відповідає: «Не треба, у нього вже одна є!»

— В мене вдома більше, ніж одна книга, — усміхнувся Ігор.

Усміхнувся, і йому здалося, що Валине обличчя, її очі, уста, такі соковиті й спокусливо-гордовиті, зовсім поряд. Ігор обійняв жінку і пригорнув до себе. Спробував поцілувати, але зразу відчув, як його зупинила і відсторонила сильна рука.

— Не треба, — голос Валі пролунав м’яко, вибачливо. — Я нездорова… Може статись, й ви заразитесь.

Ігор завмер, не розуміючи, його охопив страх.

— Заражуся? Чим?

— Я не знаю, як ця хвороба називається. Вона передається людині від риби. То кашель з поганим присмаком у роті, то очі сльозяться… І дітей не можна мати… — Останні слова Валя промовила важко, з натугою. Ніби ось-ось заплаче. Але стрималась. Помовчала кілька хвилин. Потім глянула на небо. На ньому сяяли зорі. Далеко над морем плив серпик місяця. В його світлі сріблом мигтіли маленькі хвильки.

— І що? — обережно порушив тишу Ігор. — Хіба не можна вилікуватися?

— Напевно, можна. Лікар сказав, що вилікує мене, якщо я від чоловіка до нього піду… Хіба ж так можна?!

— Треба на цього лікаря поскаржися! — обурився Ігор.

— Кому? — очі і уста Валі знову були зовсім поруч. Та погляд її був такий сумний, що в нього й думки вже не виникало про поцілунок.

— Як прізвище лікаря? — запитав Ігор, відчуваючи себе справжнім міліціонером.

— Не треба, — Валя махнула рукою. — Може, він мене кохає і те, що цю хворобу можна вилікувати, просто вигадав?

У будинок Івана Ігор повернувся після опівночі. На кухні світилося. За столиком сидів молодий господар і читав «Огоньок». Почувши кроки на порозі, відклав журнал і встав.

Двері в дім були незамкнені. Ігор зайшов на кухню, кивнув. Сіли обидва біля столу.

— Може, вина? — запитав Іван. — Тільки я не буду. Я вже дві склянки випив.

— Слухай, — Ігор витягнув з кишені галіфе сотенну купюру. — Тут у вас поліклініка чи лікарня?

— Лікарня.

— Знайди лікаря, до якого Валя зверталась. Дай йому гроші і візьми історію її хвороби або просто діагноз. Зрозумів?

Іван заперечливо похитав головою.

— Знайдеш лікаря, який лікував руду Валю, і дізнаєшся у нього, на що вона хворіє! Зрозумів? Нехай він напише на папері.

Тепер Іван зрозумів, що від нього вимагають. Він згідливо кивнув, ховаючи сотку до кишені піджака.

— Я пішов спати, — сказав Ігор, підводячись з-за столу. — Піду вранці. Повернусь за кілька днів. Добраніч.

Ігор зайшов до кімнати, не вмикаючи світла. Він вже напам’ять знав, де стоїть старовинний диван з високою спинкою, де крісло, де тумбочка. Роздягнувся, навпомацки склав на табурет міліцейську форму, ліг під теплу ватяну ковдру і заснув.

14

Уранці в Ігора боліла голова. В спальню заглянула мати, стурбовано подивилася на сина, який лежав у ліжку, і щезла, тихо зачинивши двері за собою. Повз будинок проїхав трактор, і відразу, збадьорений гарчанням трактора, Ігор встав з ліжка. На обличчі — хвороблива незадоволена гримаса. Світ довкола наповнювався неприємним дражливим гомоном, і голова Ігора, наче особливий порохотяг, втягувала цей гомін, змішувала, струшувала і доводила до гудіння.

Погляд упав на звично акуратно складену міліцейську форму на табуреті. Ігор простягнув руку й обмацав форму. Дві пачки рублів були на місці, золотий годинник також. А от якийсь невеличкий предмет, схожий формою на флакончик з валеріанкою, зупинив на мить шум у голові і змусив замислитися.

Ігор витягнув з-під гімнастерки галіфе, струсив їх, щоб розправити штанини. Витягнув чорний тубус з фотоплівкою. Ігор втупився у касету застиглим поглядом, якась тоненька непрозора завіса відділяла його свідомість від розуміння: яким чином ця касета потрапила до кишені?

— Ти встав? — у дверях знову з’явилось мамине обличчя. — Їсти будеш? Ти ж знову під ранок повернувся!

Ігор обернувся. Лице матері було стурбованим.

— Ти почав багато пити, — сказала вона без докору ледь тремтячим голосом.

— Ні, — заперечливо хитнув головою. — Не багато…

— Від тебе тхне, — тепер вже мати заперечливо хитнула головою. — В тебе що, з’явились нові друзі?

Ігор замислився і не відповів матері.

— Я на годинку вийду у справах, — сказала вона. — Захочеш їсти — все в холодильнику.

— Мам, а де Степан? — раптом запитав Ігор.

— Степан? Зранку на подвір’ї був, лопати гострив.

— Я, може, сьогодні до Києва поїду, — промовив Ігор, дивлячись у підлогу, яку слід було незабаром пофарбувати. — Ненадовго… Плівку проявити.

— У тебе ж безплівковий! — здивувалася мати.

— Та я антикварний придбав, для плівки, — збрехав син.

— І чого це тебе до антикваріату потягнуло? І навіщо тобі ця стара форма? — мати кивнула на табурет.

— Зараз модно ретро-вечірки влаштовувати…

Мати пішла. Ігор відклав касету і одягнувся.

Постояв трохи біля вікна, дивлячись на сіруватий осінній день, готовий ось-ось пролитися дощем. Біль у голові стихав. Повернулася пам’ять і пояснила появу чорної касети, і навіть розмови з рудою Валею та з винокрадом Іваном згадались у всіх подробицях.

«Як було б добре жити самому, — подумав раптом Ігор. — Без материнського нагляду і контролю, без нагадування про необхідність шукати роботу, без запитань про старих або нових друзів!»

Ігор задумливо усміхнувся. Згадав про пачку двохсотгривневих купюр, отриманих від Степана. Це ж двадцять тисяч гривень! На кишенькові витрати, на пиво та каву — забагато. На те, щоб почати самостійне життя, на купівлю квартири або будиночка — надто мало. От якби ці гроші вкласти в бізнес!

Усмішка згасла на Ігоревому обличчі, але задумливість залишилася.

«У чужий бізнес вкладати гроші немудро, — продовжував розмірковувати він. — Не повернуться! А свій бізнес розпочати? Для цього, насамперед, треба стати бізнесменом. А який з мене бізнесмен? Ніякий!»

***

Цього разу до Києва Ігор вирішив їхати електричкою. Небо, хоч і опустилося під тягарем хмар, проте дощу іще не було. Навіть якщо дощ почне падати в Києві, це не страшно. Ігор захопив з собою парасолю. Раніше він часто їздив електричкою до Київською вокзалу, а потім пішки йшов до площі Перемоги. Для цього треба було піднятися на місток-перехід над платформами, з яких електрички вирушали на Лівий берег, і спуститися на Старовокзальну вулицю, давно перетворену на «торгові ряди» для мешканців передмістя. Там, звичайно, розташувались не лише кіоски та крамнички, а й різні дрібні майстерні, де можна було продовжити життя старому зношеному взуттю, поміняти батарейки в годиннику або відремонтувати замок у валізі. Десь там, на тій вулиці, бачив Ігор і фотосалончик, біля дверей якого завжди стояв метровий стенд з цінником, що демонстрував дешевизну послуг з проявки плівки та друку знімків.

На радість Ігора, і салончик, і стенд біля його відчинених дверей були на місці. Тільки ось хлопець, який стояв за прилавком, покрутивши касету з плівкою в руках, заперечливо хитнув головою.

— Нє-е, — протягнув він, повертаючи касету. — Це якась «Свема», до того ж «чебе». Краще зверніться в нормальний салон.

— А що таке «нормальний салон»? — запитав трохи розчарований Ігор.

— Це «Фуджи» або «Кодак». Найближчий, — хлопець замислився, — це треба на Хмельницького або, краще, на Львівську площу їхати. П’ять хвилин на маршрутці від цирку. Там, за Будинком художника, два таких салони!

Ігор сховав касету з плівкою до кишені куртки, швидко подивився на небо і пішов до цирку.

Салон «Фуджи» на Львівській площі був набагато респектабельнішим від комірчини на Старовокзальній. І чоловік за прилавком вирізнявся серйозним виглядом і недешевим костюмом. За його спиною дзижчав великий комп’ютеризований «проявочно-друкувальний» апарат родом з Японії або її країн-сусідок.

— «Свема»? — здивувався працівник салону. — Ні, — він обернувся до великої фотомашини. — У мене вона запрограмована лише на кольоровий друк. Якби це сотня чорно-білих плівок, тоді можна…

— То що, — в голосі Ігора змішалися розчарування і відчай, — мені цю плівку проявити в Києві нема де?

— Чому ж нема де? Я такого не говорив, — чоловік винувато посміхнувся. — Вам треба до професіоналів. Можете спробувати на Прорізній, 26!

Ігор сховав касету у кишеню куртки, дещо приречено кивнув добре одягненому чоловікові й вийшов на вулицю.

З неба сіявся дощик. Дрібно і боязко, ніби соромлячись своєї невідповідності важким низьким хмарам, здатним і на грозу, і на зливу, а не тільки на цю мряку.

Дорогою на Прорізну Ігор зупинився випити кави в новій «Французькій булочній» на розі Гончара і Ярославого Валу. Думав перечекати дощик, а дочекався повноцінної зливи. Правда, поки Ігор пив свій «американо» з молоком, злива стихла і скоро лише монотонно била по бруківці дороги і тротуару окремими великими краплинами.

Фотостудія на Прорізній виходила вітринами на вулицю. За склом — великі розкішні чорно-білі фотографії. Ігор в захваті роздивлявся їх: найменшу деталь було виразно видно. Люди, будинки — все, зображене на фото, було сучасним, але при цьому, чорно-білість фотографій підкреслювала позачасовість зображуваного і спонукала Ігора шукати у фото другий, додатковий чи головний, прихований зміст. Кольорові фотки просто розважають або тішать. Вони рідко змушують задуматися. Чорно-білі — навпаки.

Ігор відчув це відразу, щойно його погляд упав на перше фото за склом вікна-вітрини.

Намилувавшись фотографіями, Ігор пошукав поглядом вхід у студію. Вхід, проте, був з двору.

В цій студії не було прилавка, як не було і «проявочно-друкувальних» машин. Приміщення радше нагадувало квартиру. Повітря за порогом, просякнуте ароматами кави і ментолових цигарок, підказувало призначення кімнати зліва, білі двері в яку були настіж відчинені. Там була кухня. Далі, направо, дві сходинки вниз і через відчинені подвійні двері — простора кімната з двома диванами і двома кріслами, розставленими навколо великого журнального столика з круглою стільницею з товстого скла. На столику — два однакових фотоальбоми. Один запаяний плівкою, другий — ні. На обкладинці — копія фотографії з виставки у вітрині студії.

— Когось шукаєте? — налякав з-за спини несподіваний жіночий голос.

Ігор різко обернувся. Побачив перед собою невисоку жінку років сорока з горнятком свіжозвареної кави у руці. Коротке попелясте волосся, сережки з бірюзою, домашній темно-синій сарафан і вже геть хатні пухнасті пантофлі на ногах. Ігор почувався дуже ніяково. Ніби без дозволу зайшов у чужий дім.

— Я, напевно, помилився, — промимрив він і витягнув з кишені на доказ своєї помилки касету з плівкою. — Я гадав, що тут… у вас… фотосалон.

Ігор вже хотів пройти повз жінку до виходу, але її іронічний погляд, кинутий на касету, зупинив його.

— Дозвольте? — запитала вона, простягнувши вільну руку до касети.

— Звичайно!

— Прошу присісти! — вона кивнула відвідувачеві на крісла й дивани. Сама пройшла вперед, поставила горнятко на стіл і сіла в крісло. Піднесла касету ближче до очей.

— Гадаєте, що вона не проявлена? — жінка піднесла погляд на Ігора.

— Гадаю, що ні.

— Це ваших батьків?

— Що? — не зрозумів Ігор.

— Я подумала, що ви це знайшли в речах батьків, — заговорила вона, і голос став оксамитовим, м’яким. — Я колись знайшла в сумочці своєї мами між документами три не проявлені плівки… На одній з них виявились фото з Євпаторії, сімдесяті роки, і я з моїм братиком. Мені тоді було п’ять, а йому сім…

Ігор слухав і кивав головою.

— А проявити її можна? — раптом запитав він.

— Звісно, можна, — відповіла жінка. — Незабаром повернеться мій чоловік. Він — фотограф, я тільки допомагаю. Поговорите з ним.

Чоловіка також звали Ігорем. Він був приємним, невисоким, жилавим. Два верхніх гудзики на картатій сорочці, заправленій у джинси, були розстібнуті, поверх — потертий сірий клубний піджак.

— Я все роблю тільки якісно, а це коштує дорого, — відразу сказав він. — Ви можете звернутися в будь-який клуб фотографів-аматорів і домовитися з дідусями, що фотографують антикварними апаратами. Або можете залишити плівку тут. Гарантії ніякої, ціна за проявку і друк — сто доларів.

— Сто доларів? — здивувався Ігор.

— Насправді, як мінімум, двісті п’ятдесят. Всі хімікати — професійний імпорт, спеціальний папір і таке інше. Це я вам сказав «сто», як людині, далекій від професійної фотографії. Може, вона, — він кивнув на касету, — засвічена, або хтось просто фотографував казна-що. Тому ви подумайте: вам це точно потрібно?

Ігор-фотограф втупився в очі відвідувача вимогливо-запитливим поглядом, ніби хотів його відговорити.

На якусь мить Ігор і справді, засумнівався. Та й ста доларів в нього з собою не було. Фотограф, зауваживши на обличчі відвідувача невпевненість, завмер. Завмер, очікуючи відповіді.

— Ні, — Ігор подивися на касету на своїй долоні, — мені потрібно… А скільки часу триватиме робота?

— Напевно, кілька днів. Треба перевірити, чи маю всі хімікати, та й вільний час знайти… Я — не вільний художник, в мене купа замовлень і проектів.

— Потрібна передоплата? — обережно поцікавився гість.

— Звісно, — підтвердив фотограф. — Ви залишаєте мені роботу і йдете собі. Оплачуєте замовлення, і я його виконую незалежно від того, прийдете ви за фотографіями, чи ні…

Ігор розуміючи кивнув.

— Добре, тоді я вам залишу, — він передав господареві студії касету. — А гроші… в мене з собою нема, але я… Я зателефоную приятелю. Може, позичу.

— Телефонуйте.

Ігор набрав на мобільнику номер Коляна.

— Слухай, ти мені на день-два сотню баксів позичиш? В мене вдома гроші є. Але зараз я в Києві, а гроші потрібні терміново.

— Нема проблем, заїжджай! — відповів Колян веселим, бадьорим голосом. — Можу і штуку позичити, якщо треба. Не соромся, проси!

— Ні, штуки не потрібно. Ти в банку?

— Угу. Коли будеш?

— За півгодини. Я тебе наберу, коли під’їду!

— За годину привезу гроші, — пообіцяв Ігор фотографу, ховаючи мобільник до кишені.

— Якщо мене не буде, віддасте дружині, — промовив фотограф.

Колян вийшов з банку танцюючою ходою.

— Що бажаєш: пива, кави, капучино? — спитав грайливо і широко розвів руки в сторони в двозначному шляховказівному жесті, наче щоб випити пива, слід іти туди, куди простягнулась його права рука, а каву-капучино — туди, куди показувала ліва.

— Ти сьогодні якийсь дивний, — обережно зауважив Ігор.

— «Я сєводня нє такой, как вчєра», — посміхнувся Колян і опустив руки. — Мені сьогодні п’ять штук баксів принесли! Ходімо!

Вони пішли в знайоме кафе, в п’яти хвилинах ходу від місця роботи Коляна. Замовили два еспресо і сіли за столик у кутку.

— Тримай, — Колян демонстративно витягнув з кишені пачку стодоларових купюр і, діставши одну, простягнув її другові. — Чи, може, дві?

Ігор сховав купюру до кишені.

— Вистачить однієї. Мені треба за проявку плівки заплатити…

— Що ж це за плівка така? Сто баксів за проявку! А за друк — двісті?

— За проявку і друк разом. Пам’ятаєш, я тобі про Очаків п’ятдесят сьомого року розповідав, а ти не вірив? Так ось, плівка звідти. Я тобі потім фотографії покажу!

— Що ж там на фото? Ти ручкаєшся з Хрущовим? То це можна і в фотошопі зробити!

Ігор махнув рукою.

— Ти не ображайся, — посміхнувся Колян. — Є одна погана новина: планують заборонити суміші для паління…

Ігор насупився. Помітивши це, Колян стримав себе від подальших жартів.

— Знаєш, ти теж можеш мені не повірити, але я збагачуюся день у день, і маю в кишені докази! — промовив він і знову виклав на стіл пачку стодоларових купюр.

— Це від дружини бізнесмена, якого ти хакернув? За незабутню ніч?! — уїдливо запитав Ігор.

Колян заперечливо похитав головою.

— Це від знайомого дружини бізнесмена, який попросив хакернути листування його партнера по бізнесу!

Ігор подивився на пачку доларів, потім озирнувся на всі боки, перевіряючи, чи не стежить хтось за ними в цей момент.

— Сховай, будь ласка! А то якось неспокійно…

— Ні, ти мені скажи: віриш мені?

— Бачу і вірю, — спокійно відповів Ігор. — Тільки тобі що до того?

— Мені це важливо для впевненості у собі. Це тільки аванс, коли все зроблю, стільки ж отримаю!

— Роботу в банку тепер кинеш? Там же копійки платять?

— Навіщо ж її кидати? Нехай буде, я там не втомлююся, та й комп’ютери в банку потужні… А в тебе настрій щось не дуже, я бачу, — Колян нахилився до приятеля, зазираючи в обличчя.

— Нормальний настрій, — Ігор спробував посміхнутися. — Просто не люблю дивитися на долари в пачках. Напевно, відтоді, як ми продали квартиру в Києві…

— А-а-а, — розуміюче протягнув Колян. — Ностальгія по Києву! Нічого, розбагатієш, купиш собі іншу квартиру. А я ось тобі заздрю! За п’ять хвилин від дому — ліс, можна в будь-який час шашличок на природі організувати! Давай на днях зробимо? З мене — м’ясо, з тебе — дрова і пиво.

— Давай, — відразу погодився Ігор.

Вже попрощавшись з Коляном, Ігор подумав, що треба було їм таки випити по пиву. Може, і розмова тоді б вийшла інша.

З Подола на Прорізну Ігор добирався півгодини. Двері в фотостудію були зачинені, і Ігор натиснув на дзвінок. Відчинив Ігор-фотограф, проте зайти не запропонував.

— У мене замовники, я працюю, — сказав він, ховаючи сто доларів у нагрудну кишеню картатої сорочки з гострими комірцями. Верхні два гудзики були, як і перше, розстібнуті. — Залиште номер свого мобільника. Я зателефоную, коли зроблю!

Небо просвітліло і піднялося трохи вище. Під ногами блищав мокрий асфальт. Ігор зупинився перед входом у метро «Золоті Ворота». «Під'їхати до вокзалу чи пройтися пішки?» — подумав. І вирішив пройтися.

15

Перед сном Ігор поглянув на монітор мобілки, перевіряючи, чи не було пропущених дзвінків. Поїздкою в Київ він залишився задоволений. Та й взагалі, настрій під вечір став легковажно-радісним. Ніби час до сну готуватися, а втоми — як не було!

Годинник показує пів на десяту. У вітальні мама телевізор дивиться. На вулиці темно. Ігор приліг на ліжко.

«Подрімаю годинки дві, а потім Очаків провідаю, — подумав. — Може, Іван ще кілька касет нафотографував?»

Голова — на подушці, очі дивляться в стелю.

— А що, як попросити Іванка мене в місті сфотографувати?! — виникла несподівана думка і викликала посмішку на устах. — Що тоді Колян скаже? Повірить чи запише мене в аси фотошопу? Хоча він напевне знає, що в комп’ютерах я навіть не «чайник», а «праска»!

Кумедні вечірні думки наближають сон. Ось Ігор і задрімав, не помітивши, як це сталося. А коли прокинувся від якогось внутрішнього неспокою, годинник показував пів на першу. В будинку і всюди стояла тиша.

Ігор встав, одягнув міліцейську форму. Пройшов навшпиньках в кухню, де випив чарку коньяку.

Із присмаком коньяку на язиці вийшов з дому і тихенько зачинив за собою двері. Хоч намагався йти тихо, закаблуки чобіт стукали по бруківці.

Скільки часу в нього зазвичай забирала дорога до зелених воріт Очаківського винзаводу? Хвилин двадцять? Півгодини?

Ігор вдивлявся вперед очима, звиклими до темряви. Нарешті з’явилися знайомі вогники. Наблизились зелені ворота. Ігор зупинився біля під’їзного майданчика.

Навколо тиша, за ворітьми також тихо. Постоявши хвилин п’ять, Ігор пішов вже знайомою дорогою. Ноги самі привели його до будинку Івана Самохіна. За кухонним вікном горіла свічка. Ігор зрадів: хтось не спить і відчинить йому двері.

Не спав Іван. Він сидів за столом і читав «Довідник винороба», готувався до вступу в Миколаївський торгово-промисловий технікум. Побачивши у вікні знайомого «міліціонера», він не здивувався. Просто встав і вийшов у коридор, щоб впустити в дім пізнього гостя. Гість першим ділом стягнув з ніг чоботи і поставив їх під стінку.

— Щось ви сьогодні пізно, — зауважив ніби мимохідь хлопець.

Пройшли в кухню. Іван видер з перекидного календарика листок, зробив його закладкою в довіднику і закрив книжку. Дістав з-під столу сулію з вином. Налив дві склянки.

— Новини є? — запитав його Ігор.

— Угу, — кивнув хлопець. — Є записка від лікаря, але там медичною мовою написано все, я нічого не розібрав…

— А нові фото?

— Дві касети.

— Чисті касети ще маєш?

— Три плівки, — відповів Іван.

— Завтра… завтра будеш зі мною ходити і фотографувати.

— Вас? — здивувався хлопець. — А навіщо?

— Навіщо-навіщо? На пам’ять, — трохи різко відповів Ігор.

— Добре, — Іван здвигнув плечима, — що, з самого ранку?

— Так, з самого ранку. Ти ж на базар підеш?

— Угу.

— Ось з базару і почнеш! Все, я пішов спати, — Ігор встав, відчуваючи на плечах тягар довгого дня.

— А вина на ніч? — здивовано і трохи ображено запитав Іван, показуючи поглядом на дві повні по вінця склянки.

Ігор взяв склянку, підніс до рота. Знайомий кислуватий запах вдарив у ніздрі. Іван також підняв склянку, на його обличчі з’явилася обережна усмішка.

— За твій вступ! — прошепотів Ігор, киваючи на закритий «Довідник винороба».

— За це можна згодом випити, — тихо відповів Іван. — Давайте краще за мамине здоров’я!

— Давай, — погодився Ігор і відпив півсклянки.

Іван тим часом осушив склянку до дна і радісно вдихнув повні легені повітря.

Ігор з недопитим вином пройшов у кімнату. Там і допив склянку перед тим, як влягтися, не роздягаючись, на здуту пружинами шкіру старого дивану.

А на світанку його розбудило пташине і людське багатоголосся за вікнами будинку Івана Самохіна. І він прокинувся іншим, наповненим незвичною легкою бадьорістю і бездумним ентузіазмом. Встав, розгладив на собі долонями ледь прим’яту форму, підперезався ременем з кобурою, дослухаючись до кроків Івана за зачиненими дверима.

— Ми з мамою перші вийдемо, — сказав Іван, заглядаючи у кімнату. На обличчі — мильна піна, в руках — безпечна бритва. Почув, мабуть, що «міліціонер» прокинувся, тому і поспішив поділитися планами.

— Я ж просив, щоб ти мене сфотографував!

— Та я фотоапарат з собою беру. Мені тільки вино до маминого місця на ринку донести, а потім я сховаюся там і вас дочекаюся. Ви ж однаково спершу в рибні ряди! — на обличчі хлопця з’явилася хитра усмішка.

— Добре. Двері я затрасну, як завжди, — відповів серйозно Ігор.

Згорнув ковдру, поклав на край дивану. Підійшов до вікна і крізь квітчасту білу фіранку виглянув на вулицю. Поряд прокалатав сигнальний дзвоник велосипедиста. Чоловік на велосипеді прогнав зі свого шляху двох жінок, що несли в руках трилітрові бідончики. «По молоко ходили», — зрозумів Ігор. Жінки навіть не образилися. Відскочили в різні боки, зачувши дзвоник, а коли чоловік у сірому костюмі проїхав, знову зійшлися і продовжили свою жваву, підсилену мімікою, розмову.

Невдовзі Ігор провів поглядом Івана Самохіна з матір’ю. Обоє несли великі важкі господарські сумки. Ігор навіть поспівчував їм, дивуючись їхній непрактичності: чому б не везти цей тягар на «кравчучках» або, як він бачив багато разів у провінції, в старих дитячих возиках?

Однак Іван і його мама, не зважаючи на тягар, пересувалися швидко і скоро зникли, звернувши за хвірткою наліво.

Ігор вийшов на кухню, подивився в квадратне, затиснуте в жерстяну рамку дзеркальце, яке висіло над рукомийником. Провів долонею по щоці — міліціонер має бути ретельно поголений, адже він — представник влади! Під рукомийником стояла на табуреті миска з мильною водою, на дерев’яній поличці, прибитій збоку, лежала бритва, якою голився Іван, помазок, обмилок.

Ці «вигоди» не спонукали ні до гоління, ні до інших косметичних операцій. Ігор вийшов у коридор, взувся, поглянцував шматком фетру — залишками фетрового капелюха — носаки чобіт. Вони відразу заблищали.

Біля хвіртки зупинився. Обмацав кишені галіфе. В кожній, як і раніше, лежало по пачці радянських рублів. В лівій, поряд з розпечатаною пачкою сторублівок, ритмічно билося механічне серце золотого годинника.

Вітерець, що дув в обличчя, свідчив про близькість моря і ледь солонив уста. Ігор пришвидшив ходу, ніби саме до моря він зараз поспішав Звуковий міраж прибою тішив його уяву. Але щойно почувся реальний гамір базару — «голос» моря щез. Ігор пройшов у знайомі ворота, не дивлячись на овочі і фрукти, розкладені на прилавках. Рушив уперед, до серця приморського базару, до рибних рядів.

І почув вже реальні голоси торговок, які розхвалювали здобич своїх чоловіків: оселедців, мідій чи інший витягнутий з води товар.

— Чорт! — раптом зупинився Ігор, подумавши про те, що не взяв із собою жодного пакета, щоб донести додому свіжих глосиків. Роззирнувся. Побачив стару жінку, яка продавала знайомі йому за дитячими спогадами авоськи. Підійшов, купив одну. Знову озирнувся, тепер вже в пошуках Івана. Не знайшовши його поглядом, продовжив свій шлях до рибних рядів, тепер вже неквапом.

Руда Валька була на своєму місці. Коли побачила «лейтенанта», пожвавилась.

— Глосики залишилися? — привітно запитав Ігор.

— Залишила для вас, — солодко посміхнулася вона, а в очах засвітилися зухвалі вогники. — П’ять штучок вистачить?

— Вистачить, — відповів Ігор.

Валя спритно розстелила на прилавку газету, виклала на неї рибини і завернула завченими рухами.

— Скільки? — запитав Ігор.

— Десять.

— Сьогодні ввечері ви зайняті? — прошепотів, розраховуючись, «лейтенант».

— Що це ви приклеїлися до одруженої, — кокетливо зашепотіла вона у відповідь. — Якщо та сама лавка вас влаштовує, то о шостій вечора прийду!

Ігор спробував непомітно озирнутися, сподіваючись побачити об’єктив фотоапарату, спрямований на них з Валею. Проте нічого не помітив, поклав пакунок з рибою в авоську і, посміхнувшись Валі ще раз, не поспішаючи відійшов від прилавка. Затримався метрах у п’яти біля діжки з оселедцями, але не для того, щоб спитати про ціну на рибу, а щоб ще раз озирнутися і зрозуміти: фотографує його в даний момент Іван чи ні? Але й ця спроба знайти Іванка серед базарної людської пістряви результатів не мала.

Поблукавши ще з півгодини базаром, скуштувавши домашньої ковбаси, малосольних огірочків і свіжого сала, Ігор вибрався через бічний вихід на більш спокійну вуличку, зайшов у знайому чарочну, де випив склянку газировки, і рушив далі, до будинку Фіми Чагіна.

Ноги ніби самі вивели його туди, до цього дому. А може, це були не ноги, а чоботи, які виявилися разом з міліцейською формою в стіні будинку Фіми Чагіна? Може, чоботи захотіли «додому»?

Ігор усміхнувся. Він стояв на вулиці навпроти воріт, дивився на поріг дому, на двері. І раптом двері відчинилися, і на поріг з цигаркою в роті вийшов сам Чагін — молодий, напевно, ровесник Ігора. Вийшов і втупився в міліціонера, який стояв на вулиці навпроти хвіртки. Ігора ніби паралізувало. Він розумів, що треба йти геть, але ноги його не слухались. А Чагін тим часом підійшов до воріт, втупившись в обличчя Ігора гострим неприємним поглядом. Потім затягнувся цигаркою, демонстративно витягнув її з рота і загасив об стовпчик, на якому трималася хвіртка. Після цього двома пальцями — щиглем — метнув недопалок на дорогу.

Ігор нарешті прийшов до тями. Він опустив погляд, ховаючи обличчя, і пішов геть. Авоська з рибою гойдалась у правій руці й била по коліну. Він не обертався, відчуваючи спиною погляд Фіми Чагіна.

Тільки коли звернув за ріг на другу вулицю, сповільнив крок.

Пізнім вечором повернувшись із побачення з Валькою, під час якого лише мить відділяла його від першого справжнього поцілунку, він сів до кухонного столика і знову відволік Івана від підготовки до вступу на винороба.

Іван виклав на стіл п’ять касет. Обличчя виражало тупе самовдоволення, яке буває інколи у селян після продажу хворої худоби за ціною здорової.

Ігор видав Івану сто рублів на нову плівку і ще двісті «преміальних». Самовдоволення на обличчі Івана перетворилося на тихий захват і гордість.

— Я тепер тиждень буду на ранковій зміні, — промовив він, ховаючи гроші до внутрішньої, «напузної» кишені виношених спортивних штанів фіолетового кольору.

— Ти побільше фотографуй, — спробував Ігор остудити Іванів захват.

Іван кивнув, обличчя його посерйознішало.

— А можете принести кілька перегорілих лампочок? Бо я випадково розбив одну, яка в нас була…

— Для чого ж тобі перегорілі лампочки? — здивувався Ігор.

— Мама шкарпетки і панчохи штопає, так зручніше — на лампочці.

Розмова, як і залишки вечірньої бадьорості, була знову «запечатана» двома склянками білого сухого. Ігор роздягнувся, склав форму на табуреті, біля його ніжки поклав на підлогу авоську із загорнутими в газету глосиками і ліг на диван.

16

Ігор виринув зі сну близько полудня, почувши крізь прочинені двері кухні життєрадісне мугикання матері та апетитні пахощі смаженої риби.

В спортивних трусах, босий, Ігор заглянув на кухню.

— Дякую, синочку, — Олена Андріївна відірвала погляд від шиплячої сковорідки.

— Я ж обіцяв, — кивнув Ігор. — Сподіваюсь, цього разу ти сусідку на обід не кликала?

Мати заперечливо похитала головою.

— Степан прийде, — додала вона. — Він собі костюм купив.

— Костюм?! — думки Ігора заклинило на цій новині. — Костюм для обідів? — уста Ігора склалися в єхидну посмішку.

Мати, здавалось, образилась за Степана.

— Тобі, до речі, я перший костюм на випуск купувала! А є люди, які жодного костюма в житті не зносили!

Ігор здвигнув голими плечима.

— Я нічого не маю проти костюмів, — відказав він спокійно. — Хочеш, я також костюм одягну на обід, щоб глосиків їсти?

— Дай спокій зі своїми жартами! — без злості відмахнулась мати і почала перевертати на сковорідці рибу.

Через півгодини глосики танули в роті. Варена картопля з кропом і мариновані огірочки склали смаженій рибі смачну компанію. Степан прийшов на обід не в костюмі, а в своєму звичайному одязі. Проте Ігор зауважив, що садівник старанно поголився перед цією спільною трапезою. «Отже, — подумав тоді Ігор, — запрошення за хазяйський стіл для нього щось таки означає!» Виховання тут явно нічого не важило — хто міг дати йому пристойне виховання? Друзі незрозумілого батечка чи одеські родичі?

— Новини від дочки є? — спитав мимохідь Ігор, досипаючи в свою тарілку вареної картоплі.

Степан обернувся до нього, звівши брови.

— Настане час — будуть новини, — коротко відповів він.

Олена Андріївна поклала Степанові на тарілку ще шматочок риби.

— Дякую. Досить, досить мені, — запротестував він.

— Дочка ваша не одружена? — обережно поцікавилася господиня.

— Ні, зараз хорошого чоловіка непросто знайти.

— Як і хорошу дружину, — погодилась Олена Андріївна, кинувши погляд на сина.

Степан також втупився в Ігора, про щось розмірковуючи. Не витримавши двох перехресних поглядів, та ще в контексті тверджень, що пролунали за столом, Ігор похлинувся і закашлявся.

Степан підскочив і гупнув хлопця межи плечі. Ігор звів догори руки, зупиняючи метушню, що виникла через нього.

— Кісточкою вдавився, — швидко пояснив він, намагаючись зупинити свій кашель.

Обід продовжували в мовчанні. Тільки Степан раз у раз задумливо поглядав на Ігора. Вже коли Олена Андріївна почала прибирати тарілки зі столу, Степан встав і, звернувши свій погляд на Ігора, промовив: «Може, серед твоїх знайомих знайдеться гідний наречений для Оленки? Вона вже не без посагу!»

— В мене не дуже багато знайомих, — серйозно відповів Ігор. — А друг взагалі один, Колян.

— Це той, що в банку працює?

— Так.

— Познайомиш?

Ігор здивувався проханню.

— Він сюди якраз на пікнік збирався. До речі, він любить випити!

Степан подякував господині за обід і вийшов надвір.

За якийсь час задзвонив мобільник. Дружина фотографа повідомила, що фотографії готові і можна за ними приїжджати.

Зрадівши, Ігор швидко зібрався. Взяв із собою п’ять відзнимкованих Іваном плівок.

Над Києвом світило осіннє сонце. Світило не яскраво, проте теплом ділилося. Ігореві здалося, що і температура тут, у старій частині міста, градуси на три вища, ніж в Ірпені. Хоча, що ті три градуси можуть дати? Тільки моральне задоволення, та й то лише тим, хто живе не в Ірпені, а в столиці. Мешканці передмістя жодних моральних задоволень під час візитів у Київ не відчувають. Особливо ті, що колись були мешканцями столиці.

Проте осіннє сонце Ігора все ж таки тішило. Якраз вчасно воно засвітило, ніби намагаючись підтримати і зміцнити його гарний настрій. Очікування дива прискорює кроки. Ігор ніби і поспішав, проте якось легко, без задишки і напруги. Хоч піднімався він цього разу по Прорізній знизу, від Хрещатика.

У потрібному місці завернув у прохідний двір і підійшов до знайомих дверей. Натиснув на дзвінок.

Двері відчинила дружина фотографа. Привітавшись кивком, пропустила всередину. Повітря в приміщенні цього разу було іншим. Не було запаху ні свіжозмеленої кави, ні ментолових сигарет. Тільки якісь молекули хімічних сполук плавали у повітрі. Не можна сказати, що це подразнювало ніс, просто запах був надто професійним, не житловим. У кімнаті з диванами і кріслами висіли і сушилися на шворках чорно-білі фото солідного розміру.

«Невже мої?» — стукнуло серце Ігора в грудях.

Зробив крок уперед. Дружина фотографа, не зронивши ні слова, зникла за кухонними дверима.

На сохнучих фото голі дівчата з мітлами межи ніг зображали відьом. Ігор пройшовся вздовж фотографій. Цього Іван Самохін фотографувати точно не міг. Особливо в Очакові 1957 року!

Ігор озирнувся. Підійшов до дверей кухні. Побачив дружину фотографа в синьому сарафані і пантофлях, яка стояла спиною до нього, обличчям до кавоварки.

— Каву будете?

— Так, дякую.

— Присядьте отам, — вона кивнула в бік «робочої вітальні» з диванами і кріслами. Вернулася з підносом, на якому стояли три горнятка кави.

Десь поряд з шумом відслонили штори. Полилася вода.

До кімнати через інші, внутрішні, двері зайшов фотограф, знову у картатій сорочці, тільки цього разу іншого кольору. Верхні гудзики знову розстібнуті. Сорочка майже вибилася із джинсів. Фотограф, помітивши погляд відвідувача, також зауважив це і заправив сорочку.

— Я зараз, — сказав він і, зайшовши за ширму, оббиту чорною тканиною, зашелестів там паперами.

— Ось, милуйтесь своєю знахідкою! — простягнув він Ігореві об’ємний конверт, сідаючи на сусіднє крісло.

Ігор витягнув з конверта пачку фотознімків. Поклав їх на стіл перед собою і взяв верхнє фото. На ньому перед ворітьми, за якими було добре видно одноповерховий будинок, стояла огрядна жінка з двома важкими сумками. Дивно, що вона не поставила сумки на землю, а тримала їх у руках. При цьому на обличчі, навіть у посмішці, читалася вага цих сумок, точніше відповідна вазі напруга.

— Це ж мати Івана! — зрозумів Ігор, вдивляючись в обличчя жінки. — І за це я віддав сто баксів!

З острахом він узяв друге фото. Тепер, завдяки підсвітці зверху, не було потреби примружуватись або підносити знімки до самих очей. На другому фото з порогу будинку Чагіна спускався чоловік років п’ятдесяти-шістдесяти із вилицюватим обличчям і невдоволеною гримасою на ньому. Він дивився собі під ноги. Ігор намагався зрозуміти: звідки, з якого положення знимкував цього чоловіка Іван. Все свідчило про те, що Іван мусив лежати або сидіти навприсядки зліва від воріт за парканом. «Там, здається, дерево?» — пригадав Ігор. Далі на двох десятках фото ще якісь люди, чоловіки без усмішок, биті життям. Три обличчя повторювались декілька разів. На одному фото можна було роздивитись профіль самого Чагіна.

І раптом — три фото з базару, з рудою Валькою. На одному вона нахвалює комусь свою рибу. На другому розмовляє з невисоким чоловіком з винуватим виразом обличчя.

— Яскравий типаж! — пролунав зліва голос фотографа.

Ігор озирнувся, відірвавшись від перегляду.

Ігор-фотограф показав пальцем на Вальку.

— Руда, напевно, — сказав він, відпивши кави.

— Звідки ви знаєте? — здивувався відвідувач.

— Риси обличчя, — спокійно пояснив фотограф. — У всіх рудих особливі риси обличчя і міміка інша: широка, нахабна.

Ігор замислився. Намагався пригадати: чи є в нього серед знайомих руді? Серед сьогоднішніх знайомих?

— Це хтось з родичів? — поцікавився фотограф.

— Так… тобто не мої родичі, а знайомого, — Ігор думав про своє, тому відповідав плутано.

— Гарні фотознімки, — продовжував господар студії. — Якщо б це був старий сімейний альбом… Можна було б навіть заробити на них.

— Як заробити? — прийшов до тями Ігор.

— Є клієнти, яких цікавлять сімейні фотоархіви…

— Це не сімейний, — видихнув Ігор, знову перебираючи фото. Він розсортував їх перед собою на столику. За цей час згадалося йому ім’я вилицюватого чоловіка, якого Іван сфотографував чотири рази, — Йосип. Вони з Іваном бачили його того вечора, коли він виходив від Чагіна.

— У мене ще п’ять плівок є, — Ігор перевів погляд на фотографа. — Тільки дорогувато виходить — п’ятсот баксів…

— Я реактиви не виливав, — фотограф посміхнувся очима. — Тільки за папір треба буде заплатити. Плівки такі самі?

Ігор виклав на скло столика п’ять касет.

— Гривень триста, — промовив фотограф. — Папір німецький.

— Згоден, — кивнув Ігор.

Вже вдома, в своїй кімнаті, поставивши на тумбочку настільну лампу, Ігор роздивлявся фото крізь збільшувальне скло. Роздивлявся і відчував, як його раз у раз лихоманило — настільки знайомими здавалися і люди, і будинки, і навіть дерева на фото. Збільшений лупою Йосип був подібний обличчям на садівника Степана, але й руда Валька, яка була на фото чорно-білою, чимось нагадувала Ігореві і колишню дівчину Коляна Аллу, і продавщицю кіоску біля ірпінського автовокзалу, де він завжди замовляв собі «три в одному».

— Я просто змучився, — сказав собі Ігор, позіхнув і, сховавши фото назад у конверт, вимкнув лампу. Вимкнув і пригадав прохання Іванка: привезти йому перегорілі лампочки для штопання шкарпеток. Уста Ігора самі посміхнулись.

17

Уранці в будинок зайшов Степан, попросив Олену Андріївну поправити вузол краватки. Саме за цим заняттям і застав обох Ігор, вийшовши з кімнати в коридор.

Степан у новому костюмі виглядав, на думку Ігора, дуже дивним. Обвітрене, засмагле, вилицювате обличчя здавалося на тлі новенького сірого костюма чимось стороннім. Та й вираз обличчя садівника ніби підкреслював рацію думок Ігора — невпевненість читалася і в очах Степана, і на устах, тонких та нечутливих, застиглих між посмішкою і її протилежністю.

Олена Андріївна після кількох невдалих спроб підтягнути вузол краватки до застібнутого верхнього ґудзика сорочки важко зітхнула і опустила руки.

— Неправильний вузол, — сказала вона і похитала головою.

Губи Степана напружилися ще більше. Він незадоволено і водночас розгублено подивився на Ігора, який спостерігав за ними.

— А ви можете перев’язати? — нарешті промовив він. — Я, напевно, забув… Не кожен рік краватку одягаю…

Олена Андріївна нерішучими рухами розв’язала, розпустила краватку і підняла комірчик сорочки Степана. На мить зупинилася, а потім її руки самі почали вив’язувати краватку в вузол, а вона ніби просто спостерігала за руками, дивуючись, що вони досі пам’ятають, як в’язали краватку на сорочці чоловіка.

— Ну ось, тепер добре, — мама Ігора відступила на крок.

Полегшення проявилося на обличчі Степана метушливою усмішкою: він зазирнув у ванну кімнату, подивився на себе у дзеркало і швидко вийшов.

— На побачення поспішаєте? — не без єхидства запитав Ігор.

— Ні, — Степан кинув на хлопця пронизливий погляд. — Пройдусь містом…

Садівник, не чекаючи на продовження розмови, швидко рушив до дверей і зник за ними.

Ігор знизав плечима. Підтягнув свої спортивні штани і зайшов на кухню. На кухні було жарко, майже як у тропіках. Мати у великій виварці кип’ятила скляні банки для консервування. В лівій шальці терезів на підвіконні лежав у мішечку вже зважений цукор. Ігор ледь не зашпортався об кошик, повний дрібних помідорів, що чекали своєї долі.

— Ти снідати? — запитала, озирнувшись, мама.

— Ні, я так, — відповів Ігор і позадкував у коридор. Сонце, пересунувшись від столиці на передмістя, висіло у самому центрі неба, майже над автостанцією. І це при тому, що по телевізору всім киянам пообіцяли дощ. Ігор, на ходу позираючи на синє небо, усміхнувся. Ірпінь має право на свій прогноз погоди, хоч і розташований лише в двадцяти кілометрах від Києва. В Києві дощ? Ну і нехай! А в Ірпені — золота, сонячна осінь!

Початковий план звернутися в місцеву поліклініку і показати венерологу папірець з діагнозом з Очакова був скасований Ігорем задовго до того, як він дістався до поліклініки. «Хтось побачить мене під кабінетом і мамі донесе, що я лікуюся від чортзна-чого! Ото крику буде!» — подумав він. На щастя, на очі потрапила вивіска аптеки. Підійшов і зазирнув досередини. Почекав на порозі, поки стара жінка у ватянці подала у віконечко рецепти ліків. Коли бабця вийшла, Ігор непомітно прослизнув у приміщення. Немолода жінка-фармацевт очікувально посміхнулася новому відвідувачеві.

— Вибачте, це для знайомої. Тільки я не знаю, що їй з цим діагнозом купити. Вона сама соромиться.

Жінка в білому халаті взяла папірець в руки і крізь окуляри прочитала написане.

— Я б також соромилась, — визнала вона, переводячи погляд з папірчика на Ігора. — Амбулаторно лікуватися ваша знайома не хоче, чи також соромиться?

Ігор розгубився.

— Ні, вона не може амбулаторно… боїться роботу втратити.

Аптекарка задумливо озирнулась на провізорську шафу за спиною.

— Ну, якщо ви будете особисто контролювати лікування, — вимовила вона, — тоді…

— Буду, буду, — швидко пообіцяв Ігор, якому вже хотілося нарешті вирватися з цього медикаментозного раю. Він весь час боявся, що хтось зайде в аптеку і стане свідком їх розмови.

— А вам, молодий чоловіче, лікуватися не треба? Адже ця хвороба не з приємних!

— Ні, мені точно не треба, — скоромовкою відповів Ігор і озирнувся на двері. — Ми з нею дружимо, а не спимо!

Аптекарка кивнула і почала щось писати на папірчику. Нерви Ігора були на межі. І тут вхідні двері відчинилися, до аптеки увійшла молода жінка. На її обличчі палахкотів нездоровий рум’янець, очі, що сльозилися, просили допомоги.

— Ось, — фармацевт нарешті відірвалася від папірця. — Я тут написала все: послідовність, час і кількість. Всього — тринадцять препаратів. З вас вісімсот тридцять гривень.

Ігор остовпів. Механічно обмацав кишені. Він пам’ятав, що гривень сто у нього з собою є, але вісімсот!?

— Я зараз, за півгодини, — заговорив він, позираючи на жінку, яка стояла за його спиною і, затуляючи рот маленькою рукою, покашлювала. — Я не розраховував, що так дорого… Ви відкладіть ліки, я…

— Ці антибіотики дорогі, але без них не обійтися, — з розумінням розвела руками фармацевт. — То будете купувати?

— Так, обов’язково, — запевнив її Ігор, відходячи від прилавка. — Я тільки за грішми сходжу!

Післяобідній час Ігор планував присвятити «байдикуванню вдома» — іноді саме такими словами мати характеризувала звичне марнування часу свого єдиного і не надто путящого сина. Однак «байдикування» не вийшло. Щойно Ігор взяв з рук мами телепрограму, щоб перевірити, чим потішить сьогодні телевізор, як зателефонував Колян.

— Сподіваюся, ти вдома? — продзвенів він радісно.

— Вдома.

— А я вже в маршрутці. З м’ясом і з пляшкою. Хоч, здається, пляшкою мав забезпечити ти!

— З м’ясом? — повторив здивовано Ігор, у голосі якого не було стільки завзятості, скільки у його київського приятеля.

— Ти що, не радий?

— Радий, радий! Сюрприз! — Ігору вдалося переконливо «звеселити» інтонацію.

— Тоді готуй шампури, склянки, сірники!

Для того щоб переналаштуватися від цілеспрямованого байдикування на пікнік, Ігореві вистачило п’ять хвилин. Укотре переконавшись, що дощу не передбачається, він діловито вибрав з кухонної шафки дві стограмівки, ті, що були чистіші, з кошика під столом дістав кілька цибулин — про всяк випадок. Дві тарілки — для цивілізованого споживання шашличного м’яса, дві виделки. В результаті зборів назбиралось два пакунки речей і різного дріб’язку.

— Ну, з тебе справжня «хазяйська дитина»! — вигукнув Колян, побачивши свого приятеля у повному «озброєнні».

Для шашличного пікніка вони вибрали невеликий березовий гайок метрах у трьохстах від найближчих будинків. І йти було недалеко, і березові дрова під рукою. Ігор розстелив квадрат клейонки, виклав на нього посуд і відразу взявся розпалювати вогнище.

Колян на правах головного постачальника просто ходив кругами, наспівуючи щось собі під ніс. Раптом він зойкнув, присів навпочіпки і обернувся до Ігора.

— Гей, неси ножик і пакет! — наказав.

Отримавши ніж, Колян зрізав два міцних червоноголовця, поклав їх у пакет і далі так захопився грибним полюванням, що не звертав жодної уваги на свого приятеля, який майстрував над вогнищем невеликий збірний мангальчик.

За часом ніхто не слідкував. Це було непотрібно: програма була зрозумілою і складалася із відпочинку, шашликів і горілки. Утім, «відпочинок» передбачав усе, у тому числі шашлики і горілку, і його закінчення залежало не від стрілок годинника, а від вичерпання життєвих сил учасників. Березові дрова перетворювалися у жар, Колян, заповнивши пакет грибами, повернувся до вогнища і відкрив пляшку «Немирова». Перший тост напрошувався сам собою — «За грибний врожай!» — і виголосив його, звісно, Колян, настрій якого від цього незапланованого успіху ще більше покращився.

Він навіть закусувати відмовився, тільки занюхав першу чарку шматочком хліба. Раптом його погляд хижо втупився в пластикове відерце з маринованим м’ясом, яке він і привіз. Руки самі потягнулися до шампурів, і Колян почав вміло нанизувати на них шматочки свинини.

— Знаєш, мені, щоб вибратися до лісу, треба годину пиляти на метро і маршрутках, а в тебе — все під боком. Треба буде десь тут дачку собі купити!

— А що, нові замовлення є? — поцікавився Ігор.

Колян усміхнувся.

— З’являться! Хороший хакер без роботи не залишиться! Інформація всім потрібна!

Ігор замислився: чи йому потрібна якась подібна інформація? Ні, виявилось, що не потрібна.

— Мені не потрібна, — повідомив він і посміхнувся.

— Бо ти хто? Ти, в принципі, людина без амбіцій. За радянськими мірками — паразит і дармоїд. Для тебе ідеальний спосіб існування — рантьє! Віддавати будь-що в оренду і проциндрювати ці грошики… Тільки для цього треба мати те, що можна здавати в оренду. А в тебе нема! Бо ж для того, щоб придбати квартиру або житло, потрібно крутитися зі швидкістю 5-10 тисяч баксів на місяць. Або ще швидше. Ось для того і потрібна інформація!

— Ну, якщо ти по дружбі знайдеш інформацію, яка підкине мені десять тисяч баксів, скажу велике спасибі! — відбив подачу Ігор, анітрохи не образившись на «паразита і дармоїда». — Я, розумієш, не бізнесмен за своєю природою. Я — шукач скарбів. До речі, від самого дитинства!

— Готовий випити за твій наступний знайдений скарб! — розсміявся Колян і налив у чарки. — Будьмо! За горщик із золотими монетами! Чи ліпше за скриню з діамантами?

— Ліпше за валізу з діамантами і пістолетами! — Ігор підніс свою чарку назустріч чарці Коляна.

Цокнулись і випили. Колян розклав шампури з м’ясом над березовим вугіллям, що пашіло жаром.

Знову, вже укотре, захотілося Ігору розповісти про свої мандри в Очаків 1957 року, але дві чарки були явно недостатньою кількістю, щоб «Остапа понесло». Тим паче, що всі попередні спроби розповісти Коляну про Очаків розбивалися об залізно-крижану іронію приятеля.

Натомість шашлик вийшов чудовим, а це означає — горілки забракло. Пуста пляшка з-під горілки лежала біля вогнища і навіювала сум.

— Я збігаю, — дожовуючи шматок м’яса, запропонував врятувати ситуацію Ігор.

— Збігай, збігай! — погодився Колян. — Батьківщина тобі цього не забуде!

Дорога додому зайняла хвилин десять. Ігор найперше виставив на кухонний стіл розпочату пляшку коньяку. За його спиною рипнули двері.

— Ти повернувся? — запитала мати.

— Ні, нам на пікніку не вистачило… В тебе ж був самогон?

— Подивися під умивальником.

Ігор відчинив дерев’яні дверцята, нахилився. Витягнув дволітровий слоїк самогону. Роззирнувся, шукаючи меншу тару.

— Візьми півлітровий, — підказала мати, вказуючи рукою на сумку із запасом чистих банок для консервування.

— Це якось неестетично, — заперечив Ігор. — Були ж десь пляшки з-під пива!

— Я віднесла їх в сарай.

Ігор вийшов з будинку, заглянув у сарай — Степана не було. Взяв пусту пляшку і повернувся на кухню. Перелив у неї самогон, закоркував винним корком. І раптом в його голові визрів план: він пожартує з Коляна і, можливо, змусить його повірити в реальність Очакова 1957 року! Ігор зайшов до себе в кімнату, переодягнувся в міліцейську форму, підперезався ременем і вклав у кобуру пістолет. Потім прихопив з кухонного столу пляшку і вийшов.

На вулиці вже сутеніло. У воротах Ігор зіштовхнувся зі Степаном. Той здивовано втупився в хлопця, оглянув його іронічним поглядом з голови до ніг, доторкнувся рукою до кобури.

— Гуляєш, — гмукнув він і, посміхнувшись, зайшов на подвір’я. — Гляди, не звикни до ментовської форми! Потім важко відвикнути! — догнав Ігора голос садівника вже біля хвіртки.

Білі стовбури беріз створювали ілюзію розсіяного світла. Там, де гайок переходив у хвойний ліс, починалась темрява і вже панував морок вечора, що опустився до самої трави.

— О! — вигукнув здивовано Колян, який сидів біля вогнища. — Ретро-паті номер два?

— Угу, — кивнув Ігор і, присівши поряд з квадратом клейонки, що виконувала роль пікнікового столу, витягнув принесену пляшку. — Тільки вибач, доведеться перейти на горілку домашнього виробництва.

— Сам гнав?

— Ні, сусідка постачає, подруга матері.

— Сусідка не отруїть! — Колян простягнув руку, взяв пляшку, витягнув корок, понюхав. — Ох! Чистий чорнозем! Народна творчість! За непереможний дух нації! — він ще раз підніс пляшку до носа.

Самогон без закуски не питимеш. Добре, що Колян був максималістом і привіз десь півтора кілограма м’яса. З’їли вони до цього моменту по три шашлики, і ще їм залишилося по три: шість шампурів з м’ясом грілися над вуглинами, що вже втрачали свій вогненний жар.

Ігор, перехиливши чарку, відчув повернення апетиту. М’ясо було ледь сухуватим, не таким соковитим, як годину тому, але все ж відновило у роті смак свята. Колян теж жадібно накинувся на шашлик.

— Ой, я ж тобі ще сотню баксів не повернув! — пригадав раптом Ігор. — Зайдемо потім до мене?!

Колян відмахнувся.

— Є речі приємніші за сотню баксів! — кивнув він на пляшку, взяв її і знову наповнив чарки.

Самогон у пляшці з-під пива закінчився хвилин за двадцять. М’ясо Ігор і Колян доїдали вже всуху, радше через почуття обов’язку, аніж задля задоволення. Ігор, ніби бавлячись, витягнув з кобури пістолет і почав його демонстративно розглядати.

— Що це в тебе? — нахилився до товариша Колян.

— Ось дещо зі скрині зі скарбами, — обличчя Ігора скривила п’яна усмішка.

— Що, справжній?

— Так, у комплекті з формою!

— Дай подивитись!

Ігор передав пістолет Коляну. Холодний метал руків’я збадьорив теплу долоню.

— Ану, постав на той пеньок пляшки! — наказав Колян.

Ігор виставив обидві пляшки на березовий пеньок, від якого до їхнього пікніка було не більше п’яти метрів.

Колян сидячи прицілився. Клацнув курок, але пострілу не було. Колян здивувався, ще раз прицілився і ще раз натиснув на курок. Знову осічка.

— Що, не заряджений? — Колян подивився на Ігора.

— Заряджений, — відповів той. — Я перевіряв.

— Слухай, віддай його мені! — попросив Колян. — По-дружньому! Ти, до речі, на день народження без подарунка приходив!

— Ти сам казав: головний подарунок — це прийти одягненим у стилі «ретро»! Крім того, навіщо тобі пістолет, який не стріляє?

— Про всяк випадок. Це ми з тобою знаємо, що він не стріляє, а інші не знають! Може, він мені й без стрільби життя врятує!!!

— Кому потрібне твоє життя? — посміхнувся Ігор. — Будеш п’яних пістолетом лякати?

Колян відмахнувся від слів приятеля і, здалося, відразу забув про пістолет.

— Добре, згортаємося! — сказав він, важко підводячись із землі. — Коли остання маршрутка?

— Залишайся в мене, — запропонував Ігор. — Як ти в такому стані поїдеш?

— В якому стані?! — образився Колян. — Ми класно закусили, а людина, яка добре закусила, не може бути п’яною!

Колян справді взяв себе під контроль. Допоміг Ігореві зібрати речі і другий пакунок, який він наповнив грибами на самому початку їхнього пікніка, не забув забрати. Похитуючись, вони вийшли з лісу на початок вулиці і пішли по ній вздовж будинків, освітлених тільки зсередини; повз жовтки вікон і віконечок, за якими мешканці Ірпеню готувалися до сну.

Зупинилися біля хвіртки Ігора. Колян навідріз відмовився ночувати у гостях. Ігор не мав ні сили, ні бажання проводжати приятеля на маршрутку. Та Колян цього й не просив.

— Я пам’ятаю, куди, — сказав він на прощання. І попрямував до автостанції.

18

Фотограф зателефонував близько одинадцятої. Голос його видався Ігору надто привітним. «Все готове, якість надзвичайна, Ви будете в захваті, — сказав він Ігореві. — Приїздіть. Краще зранку, бо з другої години я на виїзді — один депутат замовив сімейний портрет!»

— Він що, хотів похвалитися тим, що фотографує депутатів? — здивувався Ігор, ховаючи мобільник до кишені спортивних штанів.

Подивився на годинник. До обіцяного фотографом захвату їхати близько години, а до від’їзду фотографа до депутата близько трьох. Часу — вагон і маленький возик. І повна відсутність бажання куди-небудь поспішати. Зрештою, це відлуння вчорашнього пікніка. Ніякого головного болю, жодних похмільних синдромів. Просто лінива млявість.

Випив чашку чаю, розмішавши в ній попередньо три ложечки цукру замість звичної одної. Потім — міцної розчинної кави. Тільки після цього почав збиратися. А зібравшись, знову подивився на годинник і знову відчув якусь апатію, відсутність бажання навіть просто рухатися. Вийшов надвір. Небо сіре, сумне.

Озирнувся, підійшов до сараю. Двері прочинені, зсередини — неясний тихий шум. Підійшов і зазирнув. Побачив Степана, який вибивав з дощок цвяхи молотком. Три паки дощок лежали на бетонній підлозі.

Степан озирнувся, кинув погляд на сина господині.

— Щось ти запухлий сьогодні, — промовив він без зацікавлення. — А я ось старий паркан розібрав, кілька скринь змайструю, на майбутнє.

— Костюм, скрині, — замислено мовив Ігор. — Учора ви в костюмі і в краватці куди ходили?

— Просто гуляв містом… І ще буду гуляти. Нехай люди до мене звикають і бачать, що я — нормальний. Я починаю нове життя. Залишуся тут до кінця.

— Тобто будете жити у нас?

Степан усміхнувся.

— Ні, годі по сараях ночувати. Хочу будинок купити. Грошей тепер вистачить. А ти, здається, збирався мотоцикл…

— Навесні куплю, — відмахнувся Ігор. — Зараз нема сенсу…

— Так, зимою на мотоциклі не поїздиш, — погодився Степан.

Думки про мотоцикл, на деякий час засівши в його голові, не відволікли, однак, Ігора від інших, не менш важливих речей. І сто доларів він не забув прихопити з собою, щоб повернути борг приятелю.

З маршруткою пощастило — він виявився, власне, тим останнім пасажиром, завдяки якому мінібус вирушив у дорогу. Цього разу поїздка не супроводжувалася радіо «Шансон», та Ігор навіть не зауважив цей факт. Йому і в маршрутці думалося легко і приємно. Спочатку про те, як весною купуватиме мотоцикл, потім про фотографа і його дружину.

Фотограф зустрів Ігора посмішкою і несподівано запропонував гостю кави з коньяком. Відмовлятися від такої гостинності було б глупством. Ігор вмостився в м’якому шкіряному кріслі. Підвів голову, перевіряючи — чи не сохнуть, бува, фотки, притиснуті до капронової шворки маленькими різнокольоровими прищіпками. Ближче до чорної ширми висіло кілька великих фотографій, але це були чиїсь портрети.

— Дружина до тещі поїхала, — почув Ігор голос фотографа за спиною.

Фотограф поставив на журнальний столик тацю з кавовими горнятками, двома коньячними келішками і пляшкою «Хеннессі». Налив коньяк у келішки, приніс з кухні мідну турку з довгою ручкою. Кава, яку наливав з турки в горнятка, видалася Ігору незвично густою.

Перш ніж присісти на вільне крісло, фотограф приніс і поклав на стіл п’ять великих конвертів.

— Ви мене зацікавили, — сказав він, беручи келих з коньяком і поглядом закликаючи Ігора брати з нього приклад.

Ігор підніс келих з коньяком до носа, принюхався. Напрочуд шляхетний запах, особливо якщо його порівняти із запахом вчорашнього самогону, хоч і той був зовсім непоганим! Ігор посміхнувся, пригадавши вчорашній вечір.

— Ці плівки… — господар фотостудії пригубив коньяк. — Я ж професіонал і знаю про фотографію все. Або майже все! Але тут… Я не розумію, як це у вас виходить! Ви фотографуєте старими плівками і під старовину. Так?

— Що саме ви маєте на увазі? — Ігор втупився у фотографа.

— В мене чисто професійний інтерес. Якби мені показали такі фото на моніторі комп’ютера, я б сказав — геніальна робота з «фотошопом». Але ви мені принесли відзняті плівки, де все в минулому або ж геніально віддекороване і відкостюмоване під ретросовок, і де серед персонажів ви самі? Може, ці фото зі знімального майданчика якогось серіалу на кшталт «Ліквідації»? Ви працюєте в кіно?

Ігор заперечливо похитав головою і посміхнувся. Фотограф випив каву і долив коньяку в келихи. Потім присунув конверти з фотографіями ближче до замовника. Ігор передивився фотографії з одного конверта. Побачив себе перед прилавком рудої Вальки. Побачив, як вона загортає в газету рибу. Побачив, як якийсь чоловік, зупинившись за його, Ігора, спиною впритул, дивиться на Вальку.

— З цього добра можна зробити чудову оригінальну фотовиставку, — фотограф знову, привітно посміхнувшись, подивився на замовника. — Цей прийом можна використати в рекламі… Гадаю, ви б непогано заробили, та й пропіарились би! Ви, мені здається, людина з амбіціями!

Ігор розсміявся, почувши пропозицію фотографа.

«Я? З амбіціями?» — весело подумав він.

— Це так, хобі, — промовив він за мить, намагаючись зберегти доброзичливу атмосферу за журнальним столиком. — Може, я ще пофотографую, а там побачимо!

— А якою камерою ви знимкуєте?

Питання заскочило Ігора зненацька.

— Старою, — тільки й відповів він.

Цих слів вистачило, щоб настрій у господаря фотостудії піднявся ще вище.

— Наступні плівки я вам проявлю і надрукую безплатно, — сказав він. — За однієї маленької умови.

— Якої?

— Якщо ви надумаєте зробити виставку своїх фото, ви звернетесь до мене. Я буду вашим продюсером! Ви, поза сумнівом, маєте неабиякий талант, та й уяву!

— Добре, — погодився Ігор, сам простягнув руку до пляшки «Хеннессі» і долив коньяку у келихи. — Домовились.

З конвертами під пахвою Ігор спустився по Прорізній до Хрещатика. Перш ніж зайти у станцію метро, зателефонував Коляну.

— Слухаю вас? — почув жіночий голос.

— Вибачте, я, напевно, помилився…

— Не вимикайте телефон! — попросив той же голос. — Кому ви дзвоните?

— Коляну, Миколі.

— Він тут, лише не може говорити. Щось йому переказати?

— «Тут» — це де? — запитав Ігор.

— Лікарня швидкої допомоги, на Братиславській. Вашого товариша вчора побили, він лежить у травматології.

— Це Ігор телефонує, скажіть йому, що це Ігор! Я йому борг хотів повернути, — Ігор раптом замовк. — Провідати його можна?

— Так, звичайно — відповів жіночий голос. — П’ятий поверх основного корпусу, сьома палата.

Жінка пояснила, як доїхати до лікарні. І сходинки ескалатора повезли Ігора вниз, до потягів метро.

Колян лежав у шестимісній палаті зліва під стіною. Двері в палату були навстіж відчинені. Дві великі кватирки у вікнах також відчинені, і в обличчя Ігореві вдарив подув вітру із запахом прілого осіннього листя. Над Коляном висіла крапельниця, з якої прозора пластикова трубка спускалася, звиваючись, як змія, вниз, до зап’ястка правої руки. Опухле синє обличчя Коляна, частково закрите бинтами, налякало Ігора. Очі заплющені. Поруч, на тумбочці, лежав його мобільник. Ігор переніс крісло, що стояло біля дверей, до ліжка приятеля. Присів. Хотів вже потормосити його, але зупинив свою руку в декількох сантиметрах від плеча товариша. «А раптом він непритомний?» — подумав Ігор і опустив руку. Встав, вийшов у лікарняний коридор, роззирнувся. Шукав поглядом лікаря або медсестру, проте нікого не побачив. Пройшовся коридором, зазираючи в інші палати, двері яких так само, як у палаті номер сім, були відчинені. Скрізь лежали пацієнти. Деякі читали газету або книжку, один хлопець з перев’язаною головою слухав музику — його вуха були заткнуті маленькими навушниками, а повіки рухалися в ритмі мелодії. Ігор пройшов туди-сюди кілька разів, поки його не зупинив дзвінок мобільного, що долинав із сусідньої з Коляном палати. Заглянув туди. Побачив вібруючий мобільник на тумбочці і поряд, зліва, пацієнта з загіпсованими руками і перебинтованим чолом, з перламутровими синцями під очима. Побачивши Ігора, який зайшов у палату, загіпсований поворушився, задер підборіддя, щось промукав. Ігор зрозумів з ледь помітного руху голови і очей пацієнта, що він просить відповісти на дзвінок його мобільника. Ігор зробив два швидких кроки.

— Алло? — видихнув він у трубку.

— Це Варя, скажіть… це лікар?

— Ні, я прийшов до приятеля, він тут у сусідній палаті…

— А Костя поряд? — у голосі жінки пролунав переляк.

Ігор повернувся до загіпсованого.

— Ви Костя? — спитав і відразу прочитав в його очах позитивну відповідь.

— Так, поряд, тільки він не може говорити…

— Я знаю, ви лише скажіть йому… що Варя телефонувала. Я сьогодні ввечері прийду. Скажіть, що я його люблю!

— Добре, — пообіцяв Ігор і поклав мобільник на місце.

— Телефонувала Варя, — сказав він власнику телефона. — Сказала, що любить і сьогодні ввечері прийде.

Обличчя загіпсованого не виразило ніякої радості. Ігор кивнув на прощання, вийшов з палати і раптом помітив нумерацію на зовнішній стороні дверей «Палата № 5». Йому раптом стало цікаво — чому після палати номер п’ять йде палата номер сім. Перевірив номери палат на протилежному боці коридору — там були вже двозначні номери.

— Ви когось шукаєте? — дзвінкий жіночий голос, що видався знайомим, пролунав у нього за спиною.

Обернувся. Нарешті перед ним стояла медсестра: усміхнена, молоденька, чорнява. Тільки її халат важко було назвати «білосніжним». Численні прання «вибили» з нього первинну «стерильну» білизну.

— Так, мій друг до вас потрапив… У сьому палату.

— A-а, це той, що вночі привезли?

— Так, а що з ним?

— «Зе-че-ем-те», струс мозку, забиття, підозра на перелом ребер.

— Що таке «зе-че-ем-те»? — запитав стурбовано Ігор.

— Закрита черепно-мозкова травма, — пояснила медсестра.

— Але ж житиме?

— Жити буде. Декілька днів йому доведеться в нас полежати, а потім відпустимо додому, — відповіла турботливо медсестра. — Під нагляд.

— Він зараз спить?

— Ходімо, подивимося, — дівчина розвернулась і пішла до палати номер сім. Ігор квапливо рушив слідом.

Колян лежав з розплющеними очима і дивився в стелю. Побачивши над собою медсестру і Ігора, спробував усміхнутися розбитими губами, але гримаса болю відразу ж перекреслила усмішку, яка так і не народилася.

— Як почуваєшся? — запитав, схиляючись, Ігор.

Погляд Коляна ніби відповів: «Ти ж бачиш!»

Ігор кивнув, поклав на підлогу конверти з фотографіями.

— Я тобі борг привіз, сто баксів… Залишити?

Колян заперечливо похитав головою.

— Не треба, — промовив він неголосно і не зовсім розбірливо. Розбиті, спухлі губи заважали йому розмовляти.

— Хто це тебе так? — Ігор присів на крісло біля ліжка, провівши поглядом медсестру, яка вийшла у коридор.

— Я не бачив, — прошепотів Колян. — Ззаду напали…

— На вулиці?

— У під’їзді.

— Пограбували?

Колян заперечливо порухав головою.

— Телефон не взяли, — поглядом показав на тумбочку.

— Тому що дешевий, — видихнув Ігор.

Колян знову спробував посміхнутися, і знову з цього нічого не вийшло.

— У тумбочці куртка, — промовив він пошепки. — Дістань.

Ігор відкрив тумбочку, витягнув довгу важку куртку з пофарбованого на чорне брезенту з великою кількістю кишень і заклепок. Ту саму, в якій Колян приїздив учора на пікнік. Розгорнув, перевів погляд на приятеля.

— Там у кишені бабки, — зашепотів Колян.

Ігор розгубився, почав обмацувати нагрудні кишені.

— Ні, не там, — зупинив його шепіт приятеля. — На спині.

Заклопотаний Ігор розгорнув куртку на колінах і побачив із внутрішнього боку ззаду потаємну кишеню на ліпучці. Відкрив. Вийняв звідти чималу пачку стодоларових банкнот.

— Це? — спитав у Коляна.

Той ледь помітно кивнув.

— Забери, потім віддаси, — попросив Колян.

Переклавши гроші в свою кишеню, Ігор знову згорнув чорну куртку і поклав у тумбочку.

В вухо в цей час «врізався» дзвінок мобільника Коляна. На фоні лікарняної тиші його радісна мелодія звучала знущально.

Ігор схопив телефон.

— Ти живий? — запитав трохи манірний, майже грайливий чоловічий голос.

— Ви телефонуєте Коляну? — запитав Ігор. — Він не може розмовляти. Щось переказати?

— Передай, що я його закопаю! Він знає, хто я! А ти хто такий?

— Я його знайомий, — розгубився Ігор.

— На похорон його прийдеш? — запитав голос.

— Що-о?! — вихопилося в Ігора, і він відразу натиснув відбій. Поклав мобільник на місце.

— Хтось пригрозив, що тебе «закопає», — Ігор подивився в очі Коляну. — Він сказав, що ти знаєш, хто це…

Колян мовчав. Перевів погляд на стелю. Потім заплющив очі.

— Мені вже йти? — запитав Ігор.

— Посидь ще трохи, — прошепотів Колян.

— Хто це був?

— Один із трьох….

— З яких трьох? — не зрозумів Ігор.

— Один з трьох, яких я хакернув, — відповів Колян. — Напевно, чоловік тої баби…

— Для якої ти копіював листування?

— Угу, — промимрив Колян.

— Ти з нею спав? — прошепотів Ігор в саме вухо приятеля.

Той не відповів.

— Я піду, — рішуче промовив Ігор. — Мені твої пригоди не подобаються…

— Мені також, — через силу вимовив Колян. — Завтра прийдеш?

— Прийду. Бувай.

Ігор підняв з підлоги конверти з фотографіями, ще раз уважно подивився на приятеля, махнув йому рукою і вийшов у коридор.

Біля дверей у сусідню палату знову побачив медсестру.

— Вже йдете? — запитала вона.

Ігор притакнув.

— Можна запитання? — він підійшов зовсім близько до неї, ніби вона була глуха і не почула б його. — Чому у вас палата номер п’ять є, палата номер сім є, а палати номер шість нема?

Дівчина заясніла задоволеною усмішкою.

— Ви зауважили!!! — зраділа вона. — Інші майже не помічають. А якби була палата номер шість, то всі б помічали і жалілися! Це наш лікар домігся, щоб була така нумерація! В літаках же немає тринадцятого ряду! Однаково б ніхто не захотів в цей ряд сідати?

— Немає? — невпевнено перепитав Ігор.

— Звісно, нема, — запевнила його медсестра. — А палата номер шість — це те саме, тільки не в літаку, а в лікарні.

Трохи розгублений Ігор спустився бетонними сходинками на перший поверх, вийшов з приміщення лікарні. Озирнувся, подивився на вікна поверху травматології і закрокував до зупинки трамваю. З найближчих високих сосон голосно каркали ворони. Запах прілого листя був тепер сильнішим і свідчив про близькість лісу.

19

Вечори в Ірпені темніші, ніж у Києві. Це Ігор помічав щораз, коли вечір заставав його в дорозі додому. Ось і зараз, коли він йшов з автостанції у напрямку своєї вулиці, намагався збагнути, чому вечір настав саме тоді, коли він ще в дорозі. Адже з Києва він виїхав ще в білий день! Вигляд побитого Коляна зі спухлими губами, що ледь ворушилися, не йшов з думки. А в голові ще лунав чоловічий злісно-грайливий голос, який погрожував «закопати» Коляна. Ігореві стало страшно за приятеля.

Попереду з’явилися рідні вікна власного дому. Ігор увійшов, роззувся. Зайшов у свою кімнату, кинув конверти з фотографіями на ліжко і відразу — на кухню. Налив чарку коньяку, пригубив. Сів за столик. Подумав, що ось зараз прийде в його душу спокій, відійдуть на задній план турботи за долю приятеля. Подивився на терези — ліва шалька пуста. Ні ліків, ні рахунків для сплати. Переклав кілька гирок з правої шальки в ліву, намагаючись урівноважити, та не зміг. Усміхнувся. Чарка швидко спорожніла, а спокій не приходив. «Нічого, я терплячий», — усміхнувся власним думкам Ігор і знову наповнив чарку. Після трьох чарок коньяку Ігор дав терезам спокій і згадав про фотознімки та дивну розмову з фотографом. «Було б непогано заробити на цих фотографіях, — подумав Ігор. — Аби лише зрозуміти — як?»

Розклав перед собою фотографії. Спробував скласти їх у певному порядку. Фотографії, що викладалися у певному порядку, були зроблені Іваном в один день, коли він ходив за Ігорем і фотографував «міліціонера». Тут все було зрозуміло. Ігор чудово пам’ятав, як

він йшов на базар, де зупинявся, на що задивлявся. Три фото, на яких він був сфотографований під час розмови з рудою Валькою, притягували його погляд, неначе магнітом. Вони наче просилися в рамку і на стіну. «Яка ж вона все-таки вродлива, ця торговка! — думав Ігор. — Яка справжня! Пустотливі очі, посмішка, до якої хочеться припасти губами, ямки на щоках. На фото вони були ще помітніші, ніж у житті. І вона так сміливо погоджувалася на побачення! Побачення з незнайомим міліціонером! Хіба це не глупство? Нехай чарівне, але все ж глупство! Тим паче, що вона заміжня».

Ігор замислився, та через мить заперечив собі: «Ні, це не глупство. Інший час — інші міліціонери. А чоловік просто набрид», — вирішив він. Його погляд знову зупинився на її вустах. На її посмішці. «Вже завтра я зможу її побачити. Не лише побачити, а й ліки передати! Я зможу її вилікувати! І неважливо: для себе, для неї чи для її чоловіка!» Ігор знову наповнив чарку.

— За мене! — прошепотів він тост задля порядку. Ковтнув коньяку. Губи склалися в самовдоволену усмішку. Ігор почувався щасливим. Щасливим і безмежно позитивним! Майже, як Мати Тереза. Що його відділяє від здійснення чергового доброго вчинку? Та майже нічого. Варто йому лише одягнути на себе стару міліцейську форму, як ця форма перестає бути старою!

— Мамо, в нас перегорілі лампочки є? — зазирнув він у вітальню.

Олена Андріївна відвернулася від телевізора.

— Нащо тобі?

— Треба!

— Вони в сараї, я їх там складаю. В дальньому правому куті.

У сараї горіло яскраве світло, що зразу засліпило Ігора. Під лампою, що звисала зі стелі, сидів на табуреті Степан і читав книжку. Ігор здивовано утупився в нього.

— Добрий вечір, — промовив садівник.

— Добрий, — відповів Ігор. — Вибачте, я на хвилинку…

Він пройшов у правий дальній кут і відразу побачив пакет з десятком перегорілих лампочок.

«Нащо вона їх зберігає?» — подумав, нахиляючись над пакетом. Вибрав дві імпортні матові лампи — здалося, що в них скло товстіше.

— Я сьогодні збираюся в кафе. Хочеш разом? — почув за спиною голос Степана.

— Що «разом»? — не зрозумів Ігор.

— Повечеряти разом.

— Ні, я мушу зараз йти… Я не можу.

— Шкода, — промовив Степан. — Не підкажеш, куди краще піти? Щоб було добре кафе?

— Добрі — вони в Києві, а тут? — Ігор знизав плечима. — Тут я не знаю…

— Треба б знати, адже ти тут живеш! І ще тисячі гарних людей тут живуть, і для них повинні працювати добрі кафе і ресторани!

Ігор втупився в садівника, намагаючись зрозуміти: чи той читає йому повчальну лекцію, чи просто проголошує наївні дурниці, які відповідають його розумінню життя.

Степан, своєю чергою, з не меншою цікавістю дивився на дві перегорілі лампи з матового скла в руках сина господині.

Повернувшись у дім, Ігор надягнув стару міліцейську форму. Підперезався ременем з кобурою. Зняв з шафи схований там від цікавості матері пістолет, що під час останнього пікніка виявився непотрібною іграшкою. Зрештою, якби Ігор віддав його тоді Коляну і Колян встиг у потрібну мить його витягнути, можливо, ця іграшка і налякала б тих, хто його побив!

Ігор покрутив пістолет у руках, вирішуючи: брати його з собою чи ні? Підніс до носа, принюхався. Запах збройного мастила сподобався Ігореві. Та й приємно було тримати в руках цю важкеньку іграшку, навіть знаючи, що вона не стріляє. Врешті-решт Ігор вклав пістолет у кобуру, знайшов пакетик для лампочок. Туди ж поклав ліки для Валі з інструкціями аптекарки. З пакетиком в руці зазирнув у вітальню, щоб попередити про свій відхід. Застав матір не біля телевізора, а біля прасувальної дошки. Вона старанно запрасовувала стрілки на брюках.

— Мамо, я ж тебе не просив! Та й не модні зараз стрілки, — вихопилося в Ігора.

— Це Степанові, — відповіла мама. — Він сьогодні кудись іде в костюмі. Напевно, щось важливе…

— Угу, важливе, — усміхнувся Ігор. — Мам, я завтра-післязавтра повернусь! Не хвилюйся!

Сказав і відразу зачинив двері, швидким кроком, стукаючи закаблуками міліцейських чобіт по дошках коридору, рушив до порогу. Він чув голос матері за спиною, але слів не розібрав, та й не намагався. Тепер треба було бігом на подвір’я і на вулицю.

Будинок лишився позаду. Вечір огортав вулицю темною ватою, глушив звуки, боровся з прозорістю повітря. Повз Ігора проїхав старий «Москвич», обігнав його і зник попереду, звернувши на іншу вулицю.

Ігор пришвидшив крок. На губах — напружена усмішка, в думках і відчуттях — очікування. Очікування перенесення в інший світ, у світ за вікнами і за обличчями якого відчувався інший сенс; у рухах і жестах цього світу прозирала інша енергія; а в очах його мешканців горіли інше завзяття, інша радість або інша серйозність.

П’яне збудження ніби прискорило плин темного часу доби. Спереду з’явилися знайомі вогники Очаківського винзаводу. Коли до майданчика перед зеленими ворітьми залишалося метрів двісті, ворота відчинилися і виїхала старенька вантажівка. Розвернулася і поїхала, освітлюючи фарами собі дорогу в місто. Коли Ігор зупинився на краю майданчика, ворота знову зарипіли, прочиняючись. В отвір визирнув хлопець з міхом вина на плечі. Озирнувшись, махнув рукою сторожу, і ворота зачинилися.

Ігор придивився. Рухами і жестами цей чоловік не був подібним до Івана, хоч був майже такого самого зросту і статури. Хлопець з міхом вина на плечі зробив кілька кроків по дорозі, зупинився, поправив міх. Ігор вийшов з-під дерев.

— Гей, зачекай! — гукнув хлопцю, остаточно зрозумівши, що перед ним не Іван. Хотів запитати про Іванка.

Хлопець, різко повернувшись на крик, скинув міх з плеча і дременув у темряву, в хащі дерев.

— Виходь, не бійся! — крикнув йому Ігор.

Довкола було тихо, тільки з того боку, де щез хлопець, було чути хруст гілляк, що віддалявся.

— От козел! — з прикрістю похитав головою Ігор.

Підійшов, зупинився над міхом з вином на асфальті. Легенько пхнув його ногою, і побачив, як захиталося всередині вино. Знову роззирнувся. В руках — пакетик з лампочками і ліками, довкола — темно і тихо, біля ніг — крадене вино. Що ж тепер з ним робити? Тут залишити?

Ігор важко зітхнув. Опустивши пакунок на землю, присів навпочіпки, підняв міх і закинув собі на плече. Здалося, що плечовий суглоб аж хруснув від несподіваного і незвичного тягаря. Ігор підхопив із землі пакунок і став на рівні ноги. Здавалось, що, захитавшись, ніби живий, шкіряний міх з вином ось-ось скотиться, звалиться з плеча.

— Поганий початок, — пробурчав собі під ніс Ігор і рушив знайомою дорогою до міста.

Праве плече нило нестерпно. Пробував, було, Ігор нести міх на лівому плечі, але воно здавалося менш широким і більш похилим. Міх зовсім не тримався на ньому.

Штовхнувши знайому хвіртку, Ігор зайшов у двір. Обережно опустив міх на поріг, відсапався. Подивився на темні, сонні вікна будинку. Найближче вікно — кухня, наступне — вітальня зі шкіряним диваном, на якому він вже не раз ночував. Ігор замислився, згадуючи розташування кімнат у домі Івана Самохіна. Виходило, що кімната Івана і спальня його мами не могли бути вікнами на вулицю. Залишивши міх на порозі, Ігор обійшов будинок. Там на боковій стіні також було маленьке вікно, на задню частину подвір’я виходили два більших вікна. На ближнє з них була зсередини приклеєна вирізана з газети фігурка, яка нагадувала ангела. Інтуїція підказувала Ігореві, що за цими вікнами кімната матері Івана, отже, кімната Івана була за маленьким вікном на боковій стіні. Ігор повернувся до нього і легенько постукав пальцями по шибці. У вікні з’явилося заспане обличчя Івана. Він тер руками очі, вдивлявся у вікно, і було очевидно, що Ігора він не бачить.

— Відчини, це я! — досить голосно промовив Ігор і наблизив своє обличчя до скла.

Іван нарешті упізнав пізнього гостя, закивав.

— А це звідки? — здивувався він, впустивши Ігора.

Погляд його застиг на міхові з вином, що лежав на дерев’яній підлозі у коридорі.

— З твоєї роботи, — втомлено усміхнувся Ігор. — Я тебе там чекав, а замість тебе другий хлопець з цим вантажем, — він кивнув на міх, — вийшов. Я йому гукнув, хотів про тебе запитати, а він дав драла! Не залишати ж під ворітьми доказ розкрадання соціалістичної власності!

Ігор сам здивувався тому, які правильні й доречні слова вилетіли з його рота.

— Ну що, добре я вчинив? — запитав він Івана.

Іванко знизав плечима.

— Це Петько, мій змінник. Його міх. — Іван присів навпочіпки біля вина. — Зле. Треба повернути йому. Такий міх коштує понад сто рублів!

— Злодію повернути крадене?! Може, ти хочеш, щоб я особисто відніс це крадене вино йому додому?

Іван не відповів. Губи його при слабкому світлі коридорної лампочки тремтіли якось по-дитячому ображено.

— Якщо ти з ним дружиш, візьми й сам віднеси! — запропонував Ігор.

— Ні, я вино в свій міх переллю, а цей йому підкину, — прошепотів Іванко. — Шкода його, йому так не щастить!

— А тобі щастить? — єхидно запитав Ігор.

— Так! — твердо відповів Іван. — В мене фотоапарат є, ми з мамою по неділях котлети їмо. В нас все добре…

— До речі! — Ігор зазирнув в пакетик і витягнув дві лампочки. — Тримай, для твоєї мами.

— Ой, які вони! — здивувався хлопець, зачаровано роздивляючись біле матове скло ламп. — А вони яскраво світять?

— Світили. Яскраво, — відповів Ігор.

— Спасибі! Мама зрадіє! Ви йдіть, лягайте, а я тут поки вину дам раду.

Ігор увійшов до «своєї» кімнати, стягнув з ніг чоботи, поклав поруч із диваном на підлогу пакетик з ліками для Валі. Взяв ковдру, що була складена на стільці. Влаштувався на дивані, пізнаючи спиною і попереком кожну пружину, що випирала знизу, з диванного нутра.

Двері рипнули, і в сутінках окреслилася фігура Іванка.

— Ось, — зашепотів він. — Візьміть, випийте на ніч!

Вино в склянці блиснуло дивним матовим блиском.

Ігор взяв склянку, випив біле сухе двома ковтками. В роті розлився знайомий кислуватий смак, і разом із смаком в тіло Ігора увійшла особлива, легка готовність до сну. І пружини, що підпирали його тіло знизу, ніби послабили свою твердість. Більше Ігор їх не відчував.

Уранці слух ще сонного Ігора наповнився різноголосим щебетом пташиних голосів. Він розплющив очі. За вікном проїхали повз будинок кілька велосипедів. Прорипіла колесами підвода. Форкання коня змінилося двома жіночими голосами, які швидко наблизилися і відразу ж почали віддалятися.

Ігор встав, розгладив долонями свою форму, натягнув чоботи. Підійшов до вікна, за яким панувала жива жовтизна сонячного світла. Здавалось, за вікном триває літо, тільки пожовкле листя на деревах підказувало справжню пору року.

— Ігоре, — від дверей почувся голос Івана. — Мама вас кличе снідати!

Ігор обернувся. Іван вже був готовий до виходу. Утрьох вони сіли за кухонний стіл.

— Таке спасибі вам! — побачивши гостя, озвалася від плити Олександра Маринівна. — Таке спасибі! Навіть висловити не можу! Стільки штопки назбиралося, а лампочки не перегоряють. Так пощастило — рік тому в магазин азербайджанські лампочки привезли. Накупила, і жодна до цього часу не згоріла! Просто диво якесь! А я манної каші зварила зі шкварочками!

Вона налила в три миски манної каші, а потім з маленької сковорідки наклала ложкою на кашу підсмажених до хрусту шматочків сала.

— Може, вам ще досолити? — запитала.

— Ні, спасибі, — Ігор взяв ложку.

— А я собі досолю, звикла, — вона сіла на своє місце і щедро посипала кашу сіллю.

— Я — на зміну зараз, — Іван кинув погляд на Ігора. — Ви ввечері будете?

— Так, буду, — каша зі шкварочками приємно здивувала Ігора.

— Поговорити хотів, — продовжував, наминаючи кашу, Іванко. — Мені так сподобалося фотографувати!

Ігор здивовано поглянув на Івана. В голові промайнула думка.

— А плівка в фотоапараті є?

— Так, є!

— То неси сюди! Мене сфотографуй, та й всіх нас.

— Каша яка гаряча, — проговорив Іван, встаючи з-за столу.

Повернувся він з фотоапаратом. Сфотографував Ігора. Потім, на прохання гостя, сфотографував за столом Ігора зі своєю мамою, потім мама сфотографувала Ігора з Іваном, і нарешті Ігор сфотографував Іванка з мамою, але перед тим Іван узяв фотоапарат і щось порухав на об’єктиві.

— Во, так буде краще, — промовив він, повертаючи камеру Ігореві.

— До дев’ятої повернусь, — Іван підвівся з-за столу, кивнув і вийшов з кухні.

Олександра Маринівна заварила чаю.

— Я сьогодні така лінива! — сказала, посміхаючись. — Могла б уже дві години на базарі торгувати, але уранці як лампочки побачила!.. Руками об поли вдарила! Подякувати хотіла, а Іванко сказав, що ви пізно вночі прийшли, то вже не будили вас, доки самі не прокинулись… А тепер мені вже час. Ви двері затрасніть, коли у справах підете!

Вона допила чай і, не забираючи з обличчя вдячної посмішки, вийшла в коридор, почала збиратися на базар. Ігор також вийшов і побачив чотири важезні сумки з трилітровими слоїками вина.

— Це що, ви самі стільки понесете? — здивувався.

— А що, я вже не перший рік стільки ношу, — вона знизала плечима, байдуже подивившись на свою поклажу.

— Купіть собі візочок, — порадив Ігор. — Так зручніше буде.

— Ой, ні, — відмахнулася мати Івана. — Ще вирішать, що ми спекулянти! Що легко живемо! Так носити важче, але ж і гроші чесніше зароблені!

Логіка міркувань Іванової мами видалася Ігореві дивною, проте зрозумілою, ніби частина Ігора погоджувалася із думками жінки, а друга його частина вважала їх мало не сміховинними, та водночас сміятися над цими аргументами відмовлялася.

Ігор спробував підняти дві сумки і почувся слабаком — настільки вони видались йому важкими. Як же вона збиралася нести всі чотири? По дві в кожній руці?! Ігор подивився на її руки. Вони виглядали радше повними, ніж сильними. Так, зовні вона виглядала міцною, але її візуальна «міцність» радше підкреслювала статечність і огрядність фігури.

— Я вам допоможу, — Ігор вказав на сумки. — Як ви можете такі тягарі носити?!

За п’ять хвилин вони вийшли на вулицю. Олександра Маринівна несла свої дві сумки легко і плавно. Ігор, відчуваючи свою непристосованість до фізичних навантажень, ледь встигав за нею, несучи такі самі дві сумки — в кожній по три слоїки вина і пакетик з ліками для Валі. Плечі нили, руки боліли. Ігор заздрісно дивився в спину Іванової матері. Деякі зустрічні перехожі шанобливо віталися з нею і здивовано дивилися на нього, і від цього Ігор почувався ще дискомфортніше, ніби був песиком цієї високої сильної жінки, пуделем чи таксою, приреченим ходити за нею слідом всюди, махаючи маленьким хвостиком. Він хотів зупинитися і перепочити, але вона «пливла», не зупиняючись. Ігор не посмів просити її про відпочинок. Це б означало визнати себе переможеним, капітулювати перед жінкою. До того ж він зауважив, що назустріч йому з червоними прапорцями в руках ідуть два десятки малюків з вихователькою. Вихователька — молода, вродлива правильною вчительською красою. Відкрите лице, палаючий погляд, делікатний маленький носик. Бузковий сарафан, зав’язаний паском з такої ж тканини, підкреслював її талію.

— Загін, стій! — дзвінко віддала вона команду, і дітлахи дружно зупинилися.

— Подивіться, як поводяться міліціонери, — сказала вона, привітно дивлячись на Ігора, який намагався стримати усмішку.

— Допомагають старшим людям, — відповіла маленька дівчинка з двома великими білими бантами.

— Правильно, — погодилася вихователька. — А хто з хлопчиків хоче стати міліціонером?

Декілька хлопчиків відразу підняли руки з червоними прапорцями. Тепер Ігор зауважив на прапорцях маленькі золотисті серпи й молоти.

— А ти, Кащенко? — запитала вихователька.

Ігор, що якраз минав виховательку і дітей, кинув погляд на пухкенького малюка з ледь виряченими очима.

— Я буду будівельником! — відповів малюк.

— Загін, кроком руш! — знову продзвеніла команда молодої виховательки за спиною Ігора.

Дитячі кроки затихли, а може, були перекриті гамором базару, що наближався. Олександра Маринівна, дійшовши до свого місця торгівлі, запхала сумки під прилавок, ногою посунувши подалі.

— Ох, велике спасибі! — видихнула вона.

Її обличчя було мокрим від поту. Це трохи заспокоїло Ігора, руки якого, звільнившись від сумок, гули, як високовольтні дроти.

— Якщо захочете до нас повернутися, — Іванова мама перейшла на шепіт, — ручку на дверях трошки піднесіть і потягніть до себе. Тоді вони відчиняться.

— Та ні, я ввечері прийду, — відповів Ігор і, попрощавшись, відійшов убік.

Стояв, приходив до тями і спостерігав, як Олександра Маринівна надягає білий халат, витягнутий з сумки, поправляє зачіску і, оглянувши себе в маленькому дзеркальці, виставляє з сумок три слоїки на прилавок.

— Червоне домашнє, натуральне домашнє! — вигукувала вона і хазяйським поглядом оцінювала простір довкола себе, ніби готувалася керувати ним одноосібно. — Кому на свято, кому на тризну! Куштуємо задурно, п’ємо залюбки!!!

Ігор перебіг поглядом винний ряд. Мати Івана здавалася тут наймолодшою і найжвавішою. По обидві боки від неї стояло кілька бабусь, виставивши перед собою слоїки з вином; останнім зліва горбився над прилавком дідусь з двома допотопними скляними суліями.

Відсапавшись, Ігор попростував до рибного ряду. Тут продавці були голосистішими, проте в їх хорі він відразу вирізнив голос Вальки. Ноги самі прискорили крок.

— Доброго ранку, — Ігор зупинився збоку, бо місце перед Валькою було зайняте худорлявою жінкою років сорока з двома цупкими заплетеними косичками на голові.

— Добрий ранок починається о шостій, а не о дев’ятій! — посміхнулася Валя. І знову перевела погляд на жінку з косичками. — Я йому скажу! Він знайде і обов’язково поверне! — сказала вона жінці.

— Не можна ж так! — незадоволено говорила жінка з косичками. — Я не можу за кожним бігати! Ось напишу заяву в міліцію, — тут вона багатозначно глянула на Ігора, — і повісять його на дошку ганьби. Тоді все місто буде над ним сміятися!

Жінка розвернулася і пішла геть.

— Проблеми? — посміхнувся Ігор.

— Чоловік бібліотечну книгу загубив, а вона знадобилася парторгу консервного заводу.

— А глосики маєте? — Ігор «зіскочив» з бібліотечної тематики.

Валька заперечливо похитала головою.

— Лише бички, та й то залишки! В чоловіка спина болить, ледве ходить. Вийшов вчора в лиман і за дві години назад прийшов. Торгувати майже нема чим…

Ігор вперше помітив в очах Вальки відсутність вогника і завзяття.

— То треба лікувати чоловіка, — сказав він.

— Є одна бабка в Кам’янці, та вона сто рублів бере…

Ігор навпомацки витягнув сторублівку з пачки в правій кишені штанів, простягнув Валі, згорнувши руркою.

— Дайте з десяток бичків, будь ласка, — підвищивши голос, сказав він. — Здачі не треба, — додав пошепки.

Вона загорнула бичків у газету.

— Ледь не забув, — Ігор поклав на прилавок пакетик. — Тут ліки для вас і приписи, коли і як приймати…

— Мої ліки? — розгублено повторила Валя.

— Так, від вашої хвороби.

— А звідки ви знаєте? — тепер і вона говорила пошепки.

— Ви мені самі сказали, — прошепотів Ігор у відповідь. — Увечері в парку на лавці?

— О шостій — погодилась вона.

— Шампанське взяти?

— Яка жінка шампанського не любить? — промовила. В погляді — теплота, на обличчі — розгубленість.

Після базару ноги самі привели Ігора до будинку Фіми Чагіна. Він зупинився навпроти будинку на протилежному боці вулиці. Одразу згадалося, як вони зустрілися з Чагіним поглядами минулого разу, коли він так само стояв на цьому місці. І, злякавшись, що ситуація може повторитися, Ігор пройшов метрів сто далі і присів на лавку поряд з чиїмись ворітьми. Руки вже не нили, хоч плечі пам’ятали і міх з вином, і дві сумки.

20

Ігор поблукав містом і опинився біля робітничої їдальні. Зїв борщу, гречку з лангетом, запив компотом, виклавши за все сім рублів.

Морський вітерець лоскотав ніздрі. Ранкове сонце сховалося за хмари, які, підганяючи і підштовхуючи одна одну, заповнювали небо над Очаковим.

Надвечір стало прохолодно. Ігор купив у гастрономі пляшку шампанського і велику двохсотграмову плитку шоколаду «Ленінград». Зайшов у «Госптовари» і купив дві склянки і шматяну сумку з надписом «На згадку про курорт». Склав у неї покупки і пішов у парк біля базару. Сів на лавку. За спиною почувся шурхіт, і теплі сильні долоні закрили його очі. Ігор завмер, налякавшись. Він аж ніяк не чекав такого сюрпризу, і якби долоні лягли ніжно і легко, він би підіграв. Але ця сила, з якою вони притиснулися до його обличчя!?

— Валя? — запитав він обережно.

В потилицю вдарив теплий видих повітря. І тільки після цього — знайомий неголосний сміх.

— Але ж ти мене налякала! — заспокоївся Ігор.

Долоні звільнили очі, залишивши на повіках тепло чужих рук. Ігор озирнувся — перед ним стояла Валя в хусточці салатового кольору поверх рудого волосся, в зеленій сукні нижче колін, в білих лакованих лодочках і з білою сумочкою в руці. Вона обійшла лавку і сіла поруч.

— Ходімо до моря? — запропонував Ігор.

Валя подивилася на небо.

— Дощик може початися, — жваво промовила і одразу, махнувши рукою, додала: — То й що? Не з цукру ж ми, не розтанемо! Та й чужих очей там не буде!

Рішуче встала, озирнулася на Ігора. Ігор швидко піднявся, в сумці дзенькнули склянки. Чи одна об другу, чи об пляшку.

Валя повела Ігора до моря вузенькими нерівними стежинами, які ніби спеціально були протоптані для таємних коханців серед острівців кущів і балок, оточених городами приватних будинків або закинутими парканами якихось підприємств. Кілька разів стежина вибігала на загальну міську алею, але й там було в цей вечір безлюдно. Вибігала, і метрів через двадцять знову пірнала убік. Двічі провела їх стежина крізь дірки в парканах. «Це лікарня», — обернувшись на ходу, пояснила Валя.

Нарешті стежина вивела їх до крутого спуску, і вони опинилися під навислою над їх головами похмурою скелею. Перед ними хлюпалося темне тихе море. Було дивно не бачити на поверхні води жодного вогника, жодного тремтливого відбитку місяця й зірок. Та відбиватися у воді цього вечора не було чому.

Сіли на пісок. Ігор дістав склянки, шампанське. Розгорнув шоколадку і розломив її на квадратики.

— Чоловік тебе не шукатиме? — раптом запитав Ігор.

— Ні, — зітхнула Валя. — Він лежить, бідака. Спиною мучиться. Завтра повезу його в Кам’янку до бабки. Може, виправить!? Бо якщо він не зможе по рибу ходити, то й я без діла залишусь!

— Іншу роботу знайдеш, — промовив Ігор, узяв пляшку шампанського і почав розкручувати дротик, що тримав корок на скляній шийці.

— Яку роботу? — неголосно розсміялася Валя. — В мене освіта — вісім класів. Я коли закохалася у нього в восьмому, більше вчитися не змогла! Така пристрасть! Добре, що батько з війни безруким повернувся, бо ж, напевно, ременем би знівечив! Він матері ще до війни офіцерським ременем лікоть перебив!

— Батьки також в Очакові живуть? — запитав Ігор.

— Поховані тут, на цвинтарі.

Ігор зняв дротик і труснув пляшкою. Корок, бахнувши, злетів у небо. Ігор наповнив піною обидві склянки і вправно затиснув шийку пляшки великим пальцем правої руки, залишивши міліметровий отвір, щоб тихенько випускати газ. Лівою рукою подав склянку Валі, взяв свою.

— За тебе! — Ігор схилився над обличчям Валі, зазираючи їй в очі.

— І що ж ти в мені таке знайшов? — вона грайливо повела плечем, піднесла склянку до уст, відпила.

Ігор потримав у роті іскристе шампанське, потім ковтнув. «І що я в ній таке знайшов?» — подумав її голосом, ніби ще раз прослухав магнітофонний запис.

— Чому ви на мене так дивитеся? — запитала вже не грайливо, а ледь напружено Валя.

— Ми ж домовились на «ти» розмовляти, — сказав, усміхаючись, Ігор.

— Тоді п’ємо на брудершафт! — засміялася Валя.

Випили.

Ігор зняв палець з шийки пляшки — газ вже не виходив, і піни більше не було. «Вкрутив» пляшку дном у пісок. Стягнув чоботи, зняв шкарпетки, спробував закатати галіфе. Зайшов по кісточки у воду.

— Вода нехолодна! — промовив здивовано.

— Звичайно, не холодна, — сказала Валя. — Хлопчаки ще місяці два купатися будуть!

— А дівчатка? — зі смішком у голосі запитав Ігор.

— Ті, які сміливіші, також!

— А ти з тих, які сміливіші? Чи з других?

— Ті, які мало вчилися, завжди сміливіші від тих, які з університету вийшли!

— Це особистим досвідом перевірено?

— Налий краще ще шампанського! — попросила Валя.

Ігор налив. Собі і їй.

— Ну, за що вип’ємо? — запитав.

— За мого чоловіка, Петра, щоб не хворів, — запропонувала Валя.

Ігор здивувався, проте не показав виду. Та й якби показав, у темряві не було б видно.

— Ти кохаєш його?

— Раніше кохала, а тепер жалію.

— І це його влаштовує? Те, що ти його жалієш?

— А що? — Валя повела плечем, відпила шампанського. — Жалість сильніша від кохання. Розлюбити можна кого завгодно, а «розжаліти» — такого навіть слова в мові не існує. Людину жалієш, поки вона жива, тільки коли помре — жалість минає. От і виходить, що для мого чоловіка ліпше, якщо я його дуже жалію…

— Я б не хотів, щоб мене жаліли, — замислено промовив Ігор. Потягнувся рукою до шоколаду, взяв квадратик, поклав до рота. Шоколад був твердий, гіркий.

— Це тому, що тебе, напевно, по-справжньому ще жодна жінка не жаліла!

— Мене, напевно, ще жодна жінка по-справжньому й не кохала, — погодився Ігор, вчувши у словах Валі значно багатший життєвий досвід, ніж його власний.

— Ти ж іще молоденький зовсім, — рука Валі обійняла Ігора за плечі, вона присунулася до нього, і тепло її тіла сягнуло його шкіри, проникло крізь гімнастерку.

— Зніми хоч кобуру, бо колеться, — жартома пожалілася Валя.

Ігор слухняно зняв ремінь, поклав його з кобурою на пісок.

— Хочеш, скупаємося? — запропонувала вона.

— Я не взяв нічого, — розгубився Ігор.

— Чому ж «нічого»? — розсміялася Валя так голосно і дзвінко, що Ігор сполохано роззирнувся. — Шампанське взяв, шоколадку взяв, мене взяв! Давай, роздягайся, голими скупаємося та й висохнемо, якщо дощ не піде.

Ігор розстібав гудзики гімнастерки і скоса стежив, як Валя знімає плаття. Її лаковані туфельки біліли на піску. Коли вона, роздягнувшись, озирнулася на Ігора, він продовжував сидіти на піску з розстібнутою, але не знятою гімнастеркою.

— Що, соромишся? — усміхнулася вона.

Ігор хотів крізь землю провалитися. Але значно більше його хвилювала інша думка — думка про те, що знявши форму, він може щезнути з цього часу і з цього місця, залишивши гарну, повну життєвої наснаги жінку саму. І тоді вона, напевно, злякається!

— Я так купатимусь, — Ігор підвівся, виклав у шматяну сумку пачки з рублями, так, щоб вона не помітила, і рішуче увійшов у воду.

— Ти такий дивний, — розсміялася вона і зайшла разом із ним у воду в чому мати народила.

На її тіло можна було сміливо наклеїти радянський «знак якості» — п’ятикутник з абревіатурою «СРСР», який ставили тільки на найкращій продукції. Все в ній було ідеальне: і обличчя, і груди, і талія, і стегна. І при цьому вона не мала нічого спільного з оголеними красунями в «Плейбої» або інших чоловічих журналах. Там сексапільність заміняла красу. Заміняла, та й замінила в головах мільйонів чоловіків. А тут, поруч, у темній воді Чорного моря Ігор міг простягнути руку і доторкнутися до справжньої краси. І він торкнувся її плеча. Вона озирнулася, її посмішка ніби промовляла: «Не бійся мене, не бійся». Ігор пригорнув її, ніби ненароком торкнувшись долонею грудей.

Валя жартівливо відштовхнула його.

— Ти мене гімнастеркою подряпаєш!

Ігор відступив на крок. Зупинився, не в силах відвести від неї погляду. Вона занурилась по шию, притримуючи руками волосся над водою. Далеко в темряві пульсувало світло вогників.

— Це місто? — запитав Ігор, вказуючи рукою на вогники.

— Це порт, — відповіла Валя.

Вони вийшли на берег. Ігор, одяг якого прилип до мокрого тіла, відчував, як по шкірі стікає морська вода. Відчуття було не з приємних. Озирнувся на Валю. Вона чимось витирала шию.

— Що це в тебе? — здивовано запитав Ігор.

— Носовичок, — показала вона.

Валя викрутила в руках хустинку і знову почала витиратися. Ігор стягнув з себе гімнастерку, обережно викрутив її — вода задзюркотіла на пісок. Зняв і мокру майку, також викрутив. Валя стояла боком, її гарні груди видались на мить монументальними, вирізьбленими з каменю. Він підійшов, обійняв Валю, пригорнув її до себе так, що жар її грудей, наче блискавка, влучив йому просто в серце.

— Я ще не почала приймати ліків, — тихо промовила вона, і її руки лягли на плечі Ігора.

Вони стояли, притиснувшись один до одного і обмінюючись теплом своїх тіл. Стояли, здавалося, недовго, та Ігор раптом відчув, що гладенька і тепла спина Валі зовсім суха. Він приклав долоню до свого боку — також сухий.

— Коли я одужаю, — теплий Валин шепіт залоскотав його ліве вухо, — я тебе пожалію. Обіцяю!

Ігор розлив рештки шампанського по склянках. Підняв з піску шоколад.

— Показати фокус? — запитав, передаючи Валі склянку.

— Покажи!

Ігор кинув їй і собі в шампанське квадратики шоколаду.

— Слідкуй за шоколадом, — сказав.

— Ой, — втішилась вона, — дивись, він виплив!

— Він буде тонути і випливати, доки ти його не зїси! Краще випий одним ковтком шампанське, тільки так, щоб шоколад залишився в роті!

Валя зосередилася і проковтнула вміст склянки. І відразу пирхнула, закашлялася і засміялася — все одночасно.

— Сподобалось? — Ігор наблизив губи до її носика.

Вона кивнула на знак згоди, ніжно відстороняючи долонею його обличчя. Потім розтулила губи, показуючи шматочок шоколаду в білих зубках. Її очі сміялися.

— Молодець! — вихопилося в Ігора, і він знову схилився над її обличчям, немов хотів відкусити шматочок від шоколаду, затиснутого в її зубах. Їх уста зустрілися, і смак гірко-солодкого шоколаду оповив його язик.

Згори почувся шурхіт, з навислої над ними скелі посипалися шматки сухої глини.

Ігор схопив Валю за руку, відскочив убік, вдивляючись вгору, де було темно, і все, що було між ними і небом, зливалося в свинцеву темряву.

— Там хтось є, — перелякано прошепотіла Валя.

Ігор заперечливо хитнув головою. Знову стало тихо, проте відчуття небезпеки залишилось. Ігор одягнув мокру майку, зверху гімнастерку. Застібнув гудзики. Підперезався, поправив кобуру. Хотів перекласти пачки грошей з сумки в кишені галіфе, але передумав — у кишенях досі було мокро. Натягнув сухі шкарпетки, а потім, сівши на пісок, — чоботи. І підвівся, вже готовий рушати в зворотню путь. Поруч стояла Валька, знову в сукні, знову хустинка на голові. Біла сумочка в руках і білі туфлі-лодочки на ніжках.

Зауваживши, що Ігор одягнувся, вона повела його до стежки. Вони ледве видерлися по слизькій розщелині на скелю. Далі стежка йшла вздовж скелі, у кущі. Раптом Валя вклякла.

— Там хтось стоїть, — прошепотіла.

Ігор визирнув з-за її спини і побачив у вузькому проході між кущами обриси двох постатей.

— Що, суко, з ментами шампанське п’єш? — пролунав нахабний, неприємний голос. — Давай, Санько, перевір їх долю! Випусти перо!

Ігор бачив, як один з них різко змахнув рукою, і в кількох сантиметрах від обличчя просвистів, сяйнувши зловісно-матовим блиском, ніж.

— Я буду стріляти! — крикнув Ігор, і йому стало соромно за страх у своєму голосі.

— І влучиш? Так? — єхидно поцікавилися з темряви.

Ігор витяг з кобури пістолет, глянув на нього. Йому раптом стало не просто страшно, а жахливо страшно. Він уявив собі, як ці двоє почують зараз, що пістолет дає осічку! Що вони тоді з ними зроблять? Ні, треба лякати, не натискаючи на курок! Для цього треба, щоб вони побачили пістолет!

Ігор витягнув руку з пістолетом вперед, обійшов Валю, став перед нею і зробив вигляд, що цілиться.

— Слухай, він пушку витягнув, — долетів до вух Ігора шепіт.

Ледь помітні обриси людей зникли. Двоє, що чатували на них, зробили крок назад.

— Чуєш, Валько! — заговорив знову перший голос. — Я до тебе вночі навідаюсь! Перевірю: ти з ментом спиш чи з рибалкою. Тоді й побалакаємо!

Ігор відчув, що Валю аж затрусило. Озирнувся.

— Ну ти, падло, ще одне слово, і я тебе закопаю! — вихопилось в Ігора із злістю. Він відчув, як страх залишає його.

— Менти так не говорять, — другий голос не підіймався вище шепоту. — Чуєш, Фімо?

— Чую, чую, — грубо сказав перший. — Дай-но я зара своє фартове перо витягну…

Валя обхопила Ігора ззаду руками. Вона тремтіла, і її тремтіння передавалося йому. Він знову відчув страх. Та й ті двоє, як здалося Ігореві, почали наближатися. Здавалось, що він вже бачить їх там, попереду. Тихо, безшумно, з нахиленими головами і плечима, вони ніби готувалися до стрибка.

— Стояти, суки! — загорлав Ігор і побачив, що його крик їх не зупинив.

Знову витягнув руку з пістолетом вперед, нахилив голову. Палець сам натиснув на курок, і вдарив постріл.

Один з двох захрипів і впав на стежку, другий зупинився над ним і завмер. Та за мить стрибнув у кущі, і з тріску, що віддалявся, було зрозуміло, що він дав драла.

Валя сіла навпочіпки і голосно заплакала. Ігор стояв над нею, не знаючи, що тепер робити. Його погляд зупинився на нерухомому тілі, що лежало на стежці.

— Вставай, ходімо, — він торкнувся Валиного плеча. — Ходімо, я проведу тебе додому.

— Вони мене знайдуть, — прошепотіла вона крізь сльози. — Нащо я з тобою пішла? Я ж просила: приходь без форми!

— Заспокойся, не бійся, — Ігор присів поряд з нею навпочіпки, почав гладити по ще мокрому волоссю, по плечах. — Не бійся! Щось придумаємо! Ти знаєш, хто це був?

— Фіма, — видихнула вона. — Фіма Чагін… Він кохання від мене хотів, а я відмовила… Сказала, що чоловіка кохаю… Що ж тепер? Що тепер буде?

— Не бійся! — голос Ігора став упевненішим. — Я обов’язково щось придумаю…

Він привів її додому. Далі хвіртки вона його не пустила. Біля свого будинку вона вже не плакала, тільки очі дивилися перелякано.

Ігор на прощання пригорнув її.

— Я забула тобі щось важливе сказати, — прошепотіла вона на вухо Ігореві.

— Що? — прошепотів він у відповідь.

— Ти вранці за бичків заплатив і забув їх на прилавку. Я тобі потім других дам, якщо чоловік наловить.

Він встиг поцілувати її в щоку швидше, ніж вона м’яко відсторонила його і квапливо увійшла у двір.

21

Залишившись на самоті, Ігор роззирнувся. Незнайома вулиця, нерухоме прохолодне повітря, тиша і темне небо, що починалося відразу за примарними обрисами дерев, дахів, стовпів. Будинок, в який зайшла Валя, ніяк не відреагував на її прихід: дверима не рипнув, світла не запалив.

У чоботях було мокро — вода стікала з мокрих галіфе. Тільки сумка з радянськими сотками була сухою. Несумісність присутності води в чоботях можна було порівняти з несумісністю перебування Ігора тут, у цьому місті, яке стало вже знайомим, в одному з його найдальших, найглухіших закутків. Все, що відбулося в темряві цього вечора, знизило температуру тіла Ігора як мінімум на два градуси. Він стояв, скутий мокрим одягом, скутий відсутністю енергії, скутий почуттям дивного страху, який, немов знущаючись над ним, то видавався цілком реальним, то мало не викликав криву посмішку своєю дитинністю. Ну так, у кількох сантиметрах від його голови пролетів гострий ніж. Він зауважив матовий, страшний, хижий блиск сталі. Але ж насправді, в реальності, він ще не народився! Ніж летів повз його голову осіннім вечором 1957 року! Отже, цей ніж не міг вбити Ігора? Чи міг?!

Ігор долонею провів по гімнастерці і відразу відчув мокрий холод. Ця вода, вона ж із 1957-го? І вона реальна, інакше він був би зараз сухим і почувався набагато комфортніше! Отже, і той ніж був абсолютно реальним!

Ігор підійшов до паркану Валиного будинку, побачив біля сусідських воріт маленьку лавочку.

Підійшов, сів, стягнув чоботи і заходився виливати з них воду. Знову взувся.

Нічого довкола не відволікало Ігора від його думок. Місто спало. Думки стали чіткіші, ніби хтось виписував їх у голові великими літерами. Йому згадався страх Валі, що примусив її присісти навпочіпки. Такого страху він не відчував, її страх був іншим, ніби вона точно знала, чого треба боятися, і боялася цього щосили. Її страх частково передався тоді і йому, Ігореві. І не лише передався, а підживлював його власний страх, підживлював і спонукав до дій. Саме страх натиснув на курок пістолета, хоч пістолет не мав би вистрелити! Але якби він не встрелив, то… Страшно навіть уявити собі, що зробили би з ними ці двоє. Проте постріл пролунав, і один з двох, той, що кидав ніж, залишився лежати на стежці…

Ігор «прокручував» кінострічку цього вечора назад. Згадалися слова Івана Самохіна про те, що Фіма Чагін крутить з Валькою шури-мури. Може, щось і було між Фімою та Валею? Тоді її страх був би зрозумілішим, як і його злість та готовність схопитися за ніж! І якщо щось справді було, то Валин страх залишиться з нею надовго, і злість не полишить Фіму, доки ця злість не вб’є страх, доки не станеться щось страшне. Страшне, але зрозуміле.

Ігор зітхнув. Знову роззирнувся. Йому здалося раптом, що десь поряд чатує Фіма з ножем у руках. Чатує і чекає, коли він, Ігор, підведеться і піде геть, залишивши будинок Валі без нагляду і її саму без захисту.

Ця думка змусила тіло напружитися. Сидіти тут до світанку і охороняти дім Валі?

Легкий шерех долинув з-за паркану навпроти. Ігор нахилився вперед, вдивляючись у пітьму. І побачив два зелених котячих ока, спрямованих на нього. Десь далеко загавкали собаки. Очі кішки зникли.

— Я не можу її охороняти, — прошепотів Ігор сам до себе і озирнувся на будинок. — Вона має чоловіка, це його обов’язок…

Ігор встав, проте не зміг зрушити з місця. Знову сів.

«Я не можу тут нічого змінити або зупинити, — подумав він. — Я не маю нічого спільного з цим містом і його мешканцями. Вони живуть у своєму часі, а я в своєму…»

Думка була непереконливою. Чагін ще жив у пам’яті очаківців, коли зовсім недавно вони зі Степаном приїздили сюди і навідалися вночі до його будинку. Час зійшовся, як сходяться на горизонті рейки залізниці, стаючи «провідниками» поїздів.

«Треба зупинити Чагіна, — думав тепер Ігор, відчувши, що страх знову сховався, давши йому спокій. — Дати йому грошей… пояснити, що ми з Валею…»

Думка раптом обірвалася, далі замість слів стояли знаки запитання.

Що пояснити Чагіну? Які стосунки у них з Валею? Ніяких? Нічого серйозного? «Бички в томаті?» Може, сказати, що Валя дуже хвора, і навіть заразна, що він діставав для неї ліки, і тому вони купалися вночі в морі і пили шампанське з шоколадом?! Більше нічого між ними не було і бути не могло?

«Треба зупинити Чагіна», — повернулася думка, що вже виникала в його голові. Тепер вона вимагала негайних дій.

Ігор рішуче встав з лавки. Встав, захопив шматяну сумку. Намацав суху холодну рукоятку пістолета у відкритій кобурі. І пішов.

Він не знав дороги, але її знали ноги і чоботи, які вивели його спочатку до базару, а потім скерували до вулиці Кости Хетагурова, де жив Фіма Чагін.

Ігор зупинився знову на тому самому місці, що й попереднього разу, на протилежному боці вулиці навпроти хвіртки, так, щоби було добре видно три сходинки порогу будинку.

Вікна в домі не світилися, але щось підсвічувало правий кут одноповерхового будинку. Ігор зробив кілька кроків праворуч і зрозумів, що світло падало з бокового вікна. Світилося слабко, так що далі, на вулицю, світло не проникало.

Ігор ще раз перевірив, чи розстібнута кобура. Відчуття під пальцями холодного металу пістолета додало йому впевненості. Він перетнув вулицю, зайшов у хвіртку і повернув, пригнувшись, до правого кута будинку. Під освітленим вікном завмер і прислухався: тиша. Жодних голосів або звуків. Присів навпочіпки, притулився спиною до цегляної стіни. Затамував подих. Холод стіни передався тілу крізь мокру гімнастерку.

Що робити далі? Удертися в будинок з пістолетом у руці? Постукати у вікно? Думки Ігора крутились в голові, як розтривожені оси.

Ні, вдиратися не можна. Слід спробувати порозумітися, поговорити спокійно, по-чоловічому.

Тиша почала дратувати Ігора. Він не знав, яка година. Не взяв цього разу з собою в Очаків золотого годинника. Не знав, коли настане ранок. Не знав, що робитиме потім. Зараз і потім.

І раптом, як рятівна соломинка, крізь яку можна дихати під водою, у темряві почулися кроки і стишені чоловічі голоси. Кроки наближалися. Стукнула хвіртка, зачиняючись.

— Матері його треба сказати, — проказав знайомий сухий, трохи захриплий голос.

— Не треба, сама зрозуміє, — відповів голос Фіми. — Зайдеш?

— Якого дідька? Тримай лопату!

Залізо дзенькнуло об бетонний поріг. Зарипіли, відчиняючись, двері, і відразу стукнула хвіртка.

Ігор зрадів, зрозумівши, що Фіма зайшов у дім сам. Сам-на-сам і говорити легше, і очима бігати туди-сюди не треба. Він пригадав всі щойно почуті звуки. Серед них не було дзвякання засува чи замка. Невже вхідні двері він не замкнув?

Над головою, за освітленим віконечком, почулися звуки життя: пляшка вдарилася дном об стіл, потім забулькала рідина.

«Саме час», — подумав Ігор.

Швидко встав, дивуючись бадьорості своїх рухів. Витягнув з сумки гроші, порозпихав у кишені галіфе. Залишив пусту сумку під вікном, прокрався за кут будинку, вийшов на поріг і потягнув обережно вхідні двері на себе. Здавалося, вони зараз відчиняться, проте коли в щілину вже можна було просунути долоню, двері застопорилися, наче їх тримав ланцюжок чи гачок. Ігор швидко просунув руку в темряву і намацав довгий гачок. Підважив його, вивільнивши з вбитої у двері скоби, широко відкрив двері, зробив крок вперед і відразу почув, що хтось поспішає назустріч. Озирнувся, закриваючи за собою двері. В коридорі засвітилася слабка лампочка під стелею. Раптове світло на мить засліпило Ігора.

Навпроти, в двох метрах від нього, стояв з застиглим недобрим виразом обличчя Фіма. В правій руці — пустий гранчак, а з рота — невидиме, інтенсивне тепло від щойно випитої горілки. Пальці лівої руки розчепірені, наче він збирався щось взяти і не встиг. Напевно, закуску. Погляд його враз пожвавішав і зупинився на кобурі Ігора.

— Я прийшов поговорити, — промовив Ігор придушено.

— За шо? — запитав Фіма.

— Що «за шо»?

— За шо поговорити хтів? За Санька, що вбив?

— Ні, — заперечив Ігор.

Забарність Фіми допомогла Ігореві зібратися з думками.

— За Вальку… В нас з нею нічого нема… Я їй допомагаю… Ти її не чіпай!

— Допомагаєш? — повторив Фіма так, наче не розумів значення цього слова.

— Вона дуже хвора, я для неї ліки діставав…

— Мент дістає ліки?! — очі Фіми п’яно вирячились. Він озирнувся, подивився на пусту склянку в руці. Зробив крок до стільця, що стояв у кутку, поставив склянку на оббите витертою коричневою тканиною сидіння.

— Я — не мент, — якомога переконливіше промовив Ігор.

Фіма скривив губи, п’яним поглядом обмацав Ігора. Їх очі знову зустрілися.

— А якщо ти не мент, то зі злодієм випити можеш? — запитав Фіма, і його губи розповзлися в дивній, неконтрольованій посмішці.

— Можу, — погодився Ігор. — Заразом і поговоримо.

Фіма простяг руку за спину, намацав кімнатні двері, широко розчахнув їх перед Ігорем.

— Пра-а-шу заходити, — протягнув знущально Фіма, проте Ігор, хоч і напружився, пройшов неквапом повз господаря, знову відчувши запах спирту з його рота.

За спиною Ігора дзвякнув залізний гачок, замкнувши зсередини вхідні двері. Непевними кроками Фіма наздогнав Ігора, і той прискорив ходу. Зупинився лише біля вікна у вітальні. Оглянув кімнату, стоячи спиною до вікна: овальний стіл з напівпорожньою півлітрою, тарілка з квашеними огірками, накраяний чорний хліб на газеті, поруч фаянсова сільничка. Під протилежною стіною — дубовий буфет з гранчастими скляними вставками в дерев’яних дверцятах. Фіма відчинив дверцята і взяв звідти склянки. Підійшов до столу, одну поставив біля Ігора, другу — на протилежну сторону. Присунув стілець так, щоб сісти між буфетом і гостем. Вилив всю горілку з пляшки в свою склянку.

— О-о! — удавано здивувався. — Забракло! Доведеться нову відкривати.

Встав і вийшов з вітальні.

Ігор скористався з його відсутності і ще раз оглянув кімнату. Його погляд прикипів до саморобної дитячої іграшки — машинки, зробленої з розрізаних жерстяних консервних бляшанок. Машинка стояла в кутку, справа від буфету, наче її там забула якась дитина.

Фіма повернувся з новою вже відкритою півлітровкою в руці. Наповнив склянку Ігора, потім повернувся на свій бік столу, сів на стілець.

— Присідайте, шановний, — промовив, прискаливши око.

Ігор сів.

— Ну шо, за знайомство? — запитав Фіма.

— Давай спочатку поговоримо, — Ігор говорив спокійним доброзичливим голосом.

— Знов за Вальку?

— Так, — кивнув Ігор. — Ти її вбити погрожував… Вона тепер боїться…

— Я? Вбити? Та ти шо! — театрально сплеснув руками Фіма. — Може, це вирвалось звідси, — він вказав пальцем на свій рот. — Здуру. Могло таке бути… але я так… погарячкував!

— То як, ти її не чіпатимеш?

— Не чіпатиму? Нє, я такого не говорив! Чіпати суку буду!

— Слухай, ти мене тут бачиш востаннє. Обіцяю, — знову заговорив Ігор, намагаючись, щоб голос лунав твердо, проте не вороже. — Пообіцяй, що ти її не чіпатимеш, а я пообіцяю, що більше тут не з’явлюся. По руках?

Фіма замислився. На його обличчі застигла здивована усмішка.

— Нє, я шось не розумію, — по паузі похитав він головою. — Треба випити! Давай! — він підніс свою склянку. — За знайомство!

Вони випили одночасно. Фіма одним ковтком, Ігор — трьома. В роті Ігора спалахнула пожежа, яка мала страшенно бридкий смак.

— Закуси, — Фіма вказав на хліб. — А ти думав, шо я казьонкою пригощатиму?!

Ігор зажував самогон хлібом, потім закусив квашеним огірком. Пожежу загасив, але бридкий смак на язиці лишився.

— Шо я ще буду мати за те, що Вальку не чіпатиму? — Фіма поклав руки на стіл і нахилився вперед, спершись на складені руки гострим підборіддям.

— Ще? — перепитав Ігор. — Грошей можу дати.

— Скільки?

Ігор швидко прикинув, скільки соток в нього зараз лежить у кишенях.

— Десять тисяч!

Фіма шарпнувся від несподіванки.

— На понт береш? — запитав вороже.

Ігор мовчки витягнув з лівої кишені банківську пачку грошей. Поклав на стіл.

— О-па! — здивовано вигукнув Фіма. Він встав, підійшов до Ігора, схилився над пачкою, уважно її оглянув, мало не обнюхав, проте до рук не взяв. Після цього підніс пляшку і вилив весь самогон в склянку Ігора. — Знову закінчилася! — усміхнувся. — Треба нову!

Вийшов, за мить повернувся з повною. Налив у свою склянку, сів на стілець.

— Схоже, ми з тобою домовимося, — сказав і вишкірився, виставивши нерівні передні зуби. — П’ємо!

Вони випили ще по склянці. Вогонь, що спалахнув у горлі Ігора, цього разу дійшов до ніг. Ігореві стало тепліше, і він перестав відчувати вологість свого одягу.

— Добре, — закусивши хлібом самогонку, сказав Фіма. — Даю чесне злодійське слово, що не чіпатиму цю суку! Задоволений?

Ігор кивнув. Його затуманений через випите погляд знову впав на машинку, скручену з жерстянок.

— Своєму пацану зробив? — вказав рукою в куток, де стояла іграшка.

Фіма прослідкував за рухом гостя. Губи розійшлися в черговій дивній посмішці.

— Угу, — притакнув він. — Тільки не свому, я не маю своїх пацанят…

— А цього пацана, часом, не Стьопкою кличуть?

Посмішка миттєво злетіла з обличчя Фіми. Він знову шарпнувся, ніби його вдарило струмом.

— Ти ж не мент, шо ти мені питання ставиш?

Фіма виліз з-за столу, його рука схопила пляшку, проте відразу відпустила, поставила на місце.

Він знову сів на стілець.

— Шось я зденервований сьодні, панімаєш? — миролюбно сказав він. — День такий! Сусідського пацана Санька вбито дідько зна за що… Суку цю Вальку я з ментом на березі засік… Ой, пардон… Це я так…

Голос Фіми знов забринів погрозою. Ігор її чув, та водночас нервово дослухався до свого тіла, яке, здавалося, відмовлялося його слухатися. Руки затерпли, ноги заніміли. Пальців на ногах він не відчував, а в животі виникло неприємне тепло, і майже одразу сильно запекло. Ця печія підіймалася вгору, до рота. Ігор почав жадібно хапати ротом повітря і шукати поглядом воду. Захотілося випити води, звичайної води.

— А-а-а, — обличчя Фіми раптом стало зовсім нормальним, без гримас і п’яних усмішок.

— Ну ось, цаца, час і прощацца… Ти ж сам обіцяв, шо я тебе більше не побачу! Ніхто тебе більше не побачить!

Фіма встав, повільно підійшов до Ігора, поклав йому на плече праву руку і раптом з силою штовхнув. Ігор разом із стільцем гримнувся на дерев’яну підлогу і залишився лежати. Тіло більше не слухалось його, тільки очі все бачили, і слух повнився реальними і нереальними звуками, які він поки що міг розрізняти.

— Нічого, — промовив Фіма, стоячи над ним, — години дві-три помучишся, і відійдеш! Ти ж смерті не боїшся! В тебе ж пушка є!

Фіма зареготав і пішов геть. Ігор почув, як дзвякнув гачок на вхідних дверях. Вони відчинилися і знову зачинилися. Пекельний жар дійшов до рота. Ігореві стало боляче дихати. Він лежав боком на дерев’яній підлозі. Бачив над собою стіл і лампу, що звисала зі стелі. Лампа світилася, проте в очах Ігореві ставало темно. Ніби хтось сильний піднімав стелю дедалі вище в небо, доки лампа-вогник не розчинилася у пітьмі, що оточувала Ігора. Тепер марно було розплющувати або заплющувати очі. Картина від цього більше не мінялася.

Життя, що недавно заповнювало тіло Ігора, тіло, що носило штани сорок восьмого розміру і чоботи сорок другого, сховалося тепер в якийсь потаємний куточок, звідки його ніхто ззовні не зміг би роздивитися. Тіло лежало нерухомо, очі заплющені.

Півгодини потому двері в будинок знов відчинилися, і всередину увійшли двоє. Зупинилися у вітальні над тілом у міліцейській формі.

— Це не мент, це енкаведист, — пролунав голос Фіми. — І це ти його сюди привів! Якого дідька я тебе прийняв? Га?

— З чого ти взяв, що це я? — здивовано прохрипів другий голос.

— Йосипе, він про твого Стьопку питав! Звідки якийсь мент може про твого Стьопку щось знати? Га?

— Ти шо, його пришив? — промовив знов хрипкий голос Йосипа. — Та це ж… Пропало!.. Добре, шо я Стьопку в Одесу відправив! Ой, добре! Як відчував! Тепер тікати треба!

— Тікати? Зі свого дому? Та ти шо! Я — фартовий… Мені пофортунить і цього разу! Відтягнемо його до птаха з яйцями. Во хохма буде — менти знайдуть мертвого енкаведиста з вихлопом самогонки!

— Може, краще у підвал, до того лейтенантика?

— Нє, Йосипе, ти міри не знаєш! Селюк злодію не вказує! Ні там, в Усть-Ілімі, де тобі злодії допомогли, ні тут, де я тебе прихистив… Ти хочеш, щоб я жив своє життя на цвинтарі, спав над трупами, їв-пив над мертвяками! Нє, одного вистачить! Віднесемо! Вночі нас ніхто не вздрить! Очаківська ніч — наша, а не їхня. Це з ранку — вони господарі! А вночі — ми!!

— Та як же ми його допрем? — розгублено запитав Йосип.

— А в мене шинелька є, загорнемо і попрем…

Життя, що ховалося в глибині нерухомого тіла, відчуло, як Ігора перевернули, підняли і знову опустили, а потім, хвилин за п’ять, понесли кудись, похитуючи.

Ця ніч була в Очакові безлюдною, беззоряною і безвітряною.

22

Життя, що зачаїлося в нерухомому тілі Ігора, раптом почуло глухий удар, на який тіло відповіло коротким дрожем.

Дві пари ніг у грубих, важких черевиках зупинилися поряд.

— Може, дістати його пушку та й пальнути йому в чоло? Подумають: напився і застрелився? — невпевнено проказав втомлений Фіма. — Чи забрати цю пушку собі?

— Не варто, — видихнув Йосип. — Пощо над мертвим збиткуватись? А пушка зникне — то й тобі спокою не дадуть, ти тут найбільш прикметний…

— Нехай вже, — погодився Фіма. — Давай-но шинельку з-під нього висмикнемо. Ще знадобиться.

Фіма блискавично нахилився до лежачого тіла, його рука, наче продовження блискавки, вдарила тіло в бік. Потім пальці Фіми чіпко вхопилися за край шинелі.

Ігор, скотившись з шинелі, лежав тепер на спині, майже торкаючись головою піраміди з гарматних ядер, на якій сидів орел, символізуючи перемогу Суворова над турками.

Кроки черевиків затихли у пітьмі. З найближчої трави викотився їжак, зупинився, задерши гостреньку мордочку до неба.

Почав накрапати дощик. Спочатку великі окремі краплини стукали барабанним дробом по землі, шелестіли в траві. Потім їх змінили струмені зливи, і все місто поринуло в нічний дощ, все заблистіло: і земля, і трава, і пам’ятник. І знову почала намокати гімнастерка, по обличчю струменіла вода. І ця вода передала ніби якийсь сигнал життю, що зачаїлося в ньому, життю, що було здатне хіба що зачаїтися. А може, це струмені зливи потрапили в напірозтулений рот Ігора? Щось таки трапилось, таки зсунулося в тілі, якийсь механізм вийшов зі ступору і почав напирати своєю слабкою ще силою на інші механізми, які приводять тіло у внутрішній і зовнішній рух. Спочатку затремтіли повіки. Затремтіли і піднялися. У роті дощова вода набрала раптом бажаного солодкого смаку. Ігор відчув можливість порятунку, не зрозумів, а саме відчув, як тварина, а не людина. Тіло його ворухнулося, незграбно й безладно. Ворухнулося і перевернулося набік. І погляд, слабкий, примружений, помітив, як земля під його головою перетворюється на дощову калюжку. Краї цієї калюжки розтікаються, отже вона збільшується.

Ігор, напружившись, нахилив голову до землі, до калюжі. Відчув на губах воду: солодку, холодну. Ковтнув і пожадливо припав губами до води. Висолопив язика, щоб, наче пес, якомога більше нахлебтатись життєдайної вологи. Язик, щоправда, був товстішим і менш поворотким, ніж у пса. Ігор уперся язиком у землю, в дно калюжі. Вперся і, провівши ним по землі, відчув її твердість і шорсткість.

— Вода, — спромігся він на тихе, тремтяче на губах слово.

І знову припав до калюжі.

Життя, що раніше зачаїлося десь в глибині його тіла, стало сміливішим, визирнуло із свого закутка, пройшлося по венах і кістках, дивуючись, що тіло почало оживати і теплішати.

А злива щосили періщила по Очакову. У місті вже не було нічної тиші. Звідусіль з шумом лилися потоки води, затримуючись там, де не було русла, набиралися сили і проривалися далі, вниз.

Трохи перепочивши, Ігор ще кілька разів припадав до дощівки. В якийсь момент він відчув свої пальці, поворушив ними, сперся долонями об землю на дні калюжі й трохи підвівся. В животі, як і раніше, пекло, але значно слабшим, тупішим вогнем.

— Живий? — прошепотів він, здивовано озираючись на всі боки. — Я живий…

Йому вдалося звестися на ноги.

— А сумка? — запитав він сам себе, озираючись довкола.

— Сумка з грішми де?

Обмацав кишені галіфе. В одній лежала пачка рублів. Друга була порожня.

Враз пам’ять повернула Ігореві вкрадений отрутою Фіми Чагіна минулий вечір і ніч.

— Фіма, — прошепотів Ігор.

Жадібно вдихнув повітря і зробив непевний крок до найближчого будинку з підсвіченим лампою номером і назвою вулиці. Дійшов до хвіртки, відчинив, дивлячись на темні вікна будинку. Й одразу зробив крок назад, випустив клямку, і хвіртка сама зачинилася. Похитуючись і тримаючись рукою за правий бік, який болів тепер сильніше, ніж живіт, Ігор пошкандибав далі вулицею.

Дощ іще падав, та Ігор його вже не відчував, як не відчував, що весь одяг на ньому мокрий, так само, як обличчя і волосся.

Час до часу він відривав погляд від тротуару і роззирався. Незнайомі будинки і паркани змінилися знайомими, вже баченими. Ось і хвіртка на подвір’я Івана Самохіна. Ігора знову мучила спрага. Він підійшов під бокове віконечко будинку, підняв руку, що видалася раптом дивно важкою, ніби він тримав у ній двопудову гирю, і стукнув у вікно.

— Ох, що це з вами? — злякано зойкнув Іван, впускаючи мокрого, тремтячого від холоду і слабкості Ігора в коридор.

Ігор зробив кілька кроків і впав. Бризки води зросили голі ноги Іванка, що стояв у самих лише фіолетових трусах. У коридор визирнула Олександра Маринівна в довгій нічній сорочці. Підійшла ближче.

— Ой, Боженьку, — сплеснула руками. — Який синій!

Ігор повернув голову, поглянув вгору на людей, що стояли над ним.

— Отрута, — прошепотів він. — Мене отруїли… горілкою…

Іванова мати заметушилася.

— Знімай з нього все! Хутко! — наказала вона сину.

Швидко побігла на кухню, розпалила керогаз, поставила на нього казанок з водою. Дістала з тумбочки полотняний мішечок із зіллям, розв’язала, принюхалася. Потім кинула в казанок дві жменьки сухого зілля.

— Це ж треба такої біди, це ж треба, — примовляла вона, підганяючи поглядом воду, що закипала.

Іван тим часом роздягнув Ігора догола, перетягнув його з підлоги в кімнату зі старим диваном. Накрив диван простирадлом, перш ніж покласти туди Ігора, обтер його рушником. Коли Олександра Маринівна принесла казанок з відваром, Ігор вже лежав на дивані, накритий ковдрою до підборіддя, непритомний.

— Миску принеси, — наказала мати синові, поставила паруючий казанок на тумбочку біля дивана.

Іван приніс миску, потім збігав за лійкою, за допомогою якої вони переливали вино в пляшки.

— Холодний який, — стурбовано промовила Олександра Маринівна, приклавши долоню до чола Ігора. — Давай, просунь лійку йому між зубів.

Іван з сумнівом подивився на казанок.

— Там же окріп! — кивнув на відвар. — Може, холодної води долити?

— Ні! — відрубала мати. — Тоді не подіє! Вставляй лійку!

Іван спробував втиснути шийку лійки між зубами Ігора, та марно.

— Пальцями зуби розіжми! Мерщій! — наказала мати, стоячи поряд з казанком.

Іван з силою розімкнув щелепи Ігора. Просунув лійку. Обернувся до матері.

Олександра Маринівна піднесла казанок до лійки, нахилила, і темний відвар полився вниз. З горла Ігора вирвався хрип, ніби там розірвався тонкий папір. Його права рука смикнулася, ніби він намагався її підняти. Мати Івана притиснула руку Ігора своєю до дивана, нависаючи над ним важкими грудьми.

Весь відвар влився по лійці в горло Ігора. Його тіло затремтіло, по ньому пройшли судоми. Олександра Маринівна відскочила від дивана.

— Розверни його до миски! — крикнула синові.

Іван обхопив Ігора, повернув на бік. Підсунув його голову до краю дивану, підставив миску.

З горла Ігора знову вирвався хрип, що перейшов блювотний клекіт. Ще одна судома скрутила його. Він зігнув ноги у колінах, і тієї миті з рота ринула темна рідка маса.

— Тримай його, я піду ще заварю, — сказала мама Іванкові.

Іван з мамою не спали до самого ранку. Після трьох промивань шлунка чоло Ігора потепліло. Олександра Маринівна нагріла на керогазі чавунну праску і почала сушити нею міліцейську форму. Витягла з кишені галіфе пачку соток. Перелякалася. Поклала її на стіл і кілька хвилин, не кліпаючи, дивилася на гроші. Переляк від довгого споглядання грошей минув, на його місце прийшов приємний спокій. «Це, напевно, через гроші його хотіли вбити!» — вирішила.

Висушила і випрасувала форму, акуратно склала на стільці поруч з диваном, де спав блідий Ігор. Гроші, чоботи, ремінь з кобурою поклала поряд, на підлогу. Тільки висушені шкарпетки забрала в свою кімнату. Увімкнула світло, натягнула одну шкарпетку на лампочку і почала штопати подерту п’ятку.

Іван глянув на настінний годинник, вирішив останню годину, що лишилася до світанку, погортати «Довідник винороба». З книгою в руках повернувся до своєї кімнати.

***

Ігора розбудив, точніше привів до тями, різкий біль у правому боці. Він відірвав голову від подушки, вперся ліктем у матрац і відразу повалився навзнак, підкошений новим нападом болю. Завмер, утупившись у стелю. Погляд зупинився на зеленій люстрі. Ігор поворушив пальцями правої руки, потім доторкнувся до боку, що сильно болів, і завмер від жаху — його пальці відчули щось липке.

Тишу розітнув дзвінок мобільного телефону. Ігор нахилив голову, шукаючи поглядом мобілку. Помітив, що лежить у своєму ліжку, в своїй кімнаті ірпінського будинку. Поруч, на тумбочці-випрасувана, акуратно складена міліцейська форма.

Захотілося пити, неприємні відчуття в животі нагадали про події минулої ночі.

— Ма! — покликав він і майже не почув свого голосу — настільки слабким він був.

Пролежав нерухомо кілька хвилин, дихаючи рівно і ритмічно. Знову покликав.

Двері прочинилися.

— Ти? — очі матері дивилися здивовано. — Де ти був? Вчора весь день твій мобільний дзвонив, до першої ночі! Де ж ти…

Мати раптом замовкла і підійшла до ліжка.

— Що в тебе з обличчям? Ти весь синій!

Її долоня лягла на чоло Ігора.

— Ти весь гориш!..

— Отруївся, — видихнув Ігор.

— Горілкою, — скривила губи мати.

Ігор кивнув, також скрививши губи.

— Бік дуже болить, подивися, — показав очима на правий бік.

Олена Андріївна підняла ковдру і охнула. В очах жах.

— В тебе ж кров! Я викличу лікаря! Я… — вона озиралася на всі боки, ніби шукала допомоги. — Я Степана попрошу!

Мати вибігла з кімнати. Ігор почув, як рипнули вхідні двері. Знову спробував звестися на руках, та відразу впав, знепритомнівши.

Так пролежав невідомо скільки часу, поки не почав розрізняти голоси, що долинали з темряви, яка його оточувала.

Хтось щось робив з його тілом. І це «щось» болем віддавало в ребрах.

— Я такого ще не бачив, — пролунав неголосно чоловічий голос. — Слід викликати міліцію… Я мушу це зробити, за інструкцією…

— Ого! — видихнув співчутливо Степан.

— Йому ще пощастило! Дивіться! Як він живим залишився?!

— Ви заберете його в лікарню? — втрутилася в розмову двох чоловіків мати. — Його ж рятувати треба!!!

Ігореві дуже хотілося випірнути з темряви. Він відчував, що зможе це зробити. Адже він все чудово чув! Розплющив очі, зачекав, поки біле марево над ним не стане стелею із зеленою люстрою.

— Не треба, — стиха попросив.

— Що не треба? — дивлячись в очі хлопцеві, запитав лікар швидкої допомоги.

— В лікарню не треба!

— Та я й не збирався! — лікар знизав плечима. Тепер Ігор зміг його роздивитися: той був маленький, худенький, з вусами під тонким носом. — Вільних ліжок у лікарні немає, рану я обробив. Якщо температура підніметься за сорок — викликайте! А поки що — перев’яжемо, і все!

— Як «все»? — в голосі мами Ігора пролунала погроза скандалу.

Ігор підняв руку, перевівши погляд на маму.

— Я не хочу в лікарню, — повторив.

— Давайте, я увечері навідаюся, перев’язку зроблю.

Огляну. Недорого…

Мати мовчала. На обличчя відбилася боротьба з сумнівами.

— Я заплачу, — погодився Ігор. Потім подивився на Степана, який стояв зліва.

Той кивнув із співчуттям. Лікар тим часом згортав на підлозі клейонку, з якої вже переклав у саквояж інструменти, протерши їх після використання спиртом.

— А це я ввечері заберу, — лікар обернувся до мами Ігора, кивнувши на емальовану ванночку, де лежало витягнуте з тіла Ігора лезо ножа. — Коли міліція ножик запротоколює!

— Може, не треба міліції? — попросив Ігор.

Лікар заперечливо похитав головою.

— Не просіть! — сказав він. — Це мій обов’язок. Все одно що клятва Гіппократа! При вогнепальних, колотих та інших ранах, які свідчать про насильство або злочин, необхідно інформувати міліцію! Навіть якщо це насильство домашнє або між родичами!

Лікар пішов. Мати витерла сльози.

— Хто ж це тебе? — схилилася над сином.

— Я не бачив, — промовив Ігор. Нахилив голову і подивився на тумбочку. Затремтів від несподіванки: міліцейської форми там не було.

— Де вона? — запитав матері.

— Що?

— Форма, ремінь…

— Я до шафи сховав. — Степан ступив крок вперед і махнув рукою на шафу. — Все склав туди…

— Спасибі, — прошепотів Ігор.

— Олено Андріївно, дозвольте з Ігорем наодинці поговорити, — попросив Степан.

Мама залишила кімнату.

— Хто це тебе? — ледь чутно прошепотів Степан, низько схилившись над Ігорем. — Ти тільки скажи! Разом вирішимо, що робити!

Ігор заперечливо похитав головою.

— Це не жарти! — голос Степана бринів батьківською турботою. — Це не пацан який-небудь тебе поранив, я знаю… Бачиш, лезо підпиляне, щоб в тілі залишилося, а ручку він відламав.

— Що? — не зрозумів Ігор.

— Тобі засадили так, щоб лезо в тілі залишилося, щоб важко було його витягнути! Той, хто так б’є, знає, що робить! Як довідається, що ти вижив, залишить в тобі ще одне лезо!

На вулиці зупинився мотоцикл. Степан визирнув у вікно.

— Міліція, — зітхнув. — Я ліпше піду…

Степан зазирнув на кухню, повідомив Олену Андріївну, що прибула міліція. Якраз і дзвінок зателенькав на вхідних дверях.

Олена Андріївна зустріла міліціонера і провела до Ігора. Степан почекав, поки двері в кімнату Ігора зачиняться, і вийшов з дому.

— Так-так, — закивав міліціонер, розглядаючи лезо в емальованій медичній ванночці. Його погляд світився майже екзальтованою цікавістю.

— Я про таке тільки в книжках з криміналістики читав! Щас протокол складемо…

Міліціонер, молодший лейтенант, був таким молодим, що якби не його форма, Ігор вирішив би, що біля його ліжка стоїть старшокласник.

Однак, навіть форма не змусила Ігора виявити до слідчого належну повагу. На всі ретельно сформульовані міліціонером запитання відповідь була негативна: «Не бачив», «Не помітив», «Не знаю».

— Таж так не буває, щоб людина не мала жодного ворога, ні з ким не сварилася, а отримала ножа в бік! — вигукнув, втомившись від безрезультатності розмови з Ігорем, слідчий.

— Як бачите, буває, — спокійно заперечив Ігор. — Напевно, мене з кимось сплутали. Темно ж було!

— Так, з освітленням вулиць справи погані, — промовив міліціонер. — Лезо я заберу, долучимо до «речдоків».

Пообіцявши ще навідатися, міліціонер пішов. Ігор задрімав, дослухаючись до рани, що нила під бинтами. Вулицею проїхала машина, крізь її відчинені вікна гриміла пісня «Океану Ельзи». «Давай залишимо більше для нас» — хрипкий, солодко-дратівливий голос Вакарчука влетів у кватирку до кімнати і допровадив Ігора в дрімоту.

23

О шостій ранку Ігора і Олену Андріївну розбудив вчорашній лікар швидкої допомоги. Нічого не пояснюючи, вибачився, що не прийшов напередодні ввечері, заходився перев’язувати пораненого. Закінчивши, посміхнувся вичікувально. Отримавши гроші, забрав свою емальовану медичну ванночку і пішов, пообіцявши навідатися ввечері.

Після ранкової перев’язки стан Ігора, здавалося, покращився. Він навіть спробував сісти на ліжку, та відразу зрозумів, що переоцінив свої сили.

Попросив маму принести води і дати його мобільний. Напився і переглянув пропущені дзвінки. Майже всі були від Коляна. Ще два з незнайомого номера.

Передзвонив своєму приятелю. Думав, що відповість медсестра, але ні, почув його власний сонний голос.

— Ти телефонував? — запитав Ігор.

— Угу, — промимрив Колян.

— Ще в лікарні?

— Сьогодні вже додому.

— Не боїшся?

— Ні, вже порядок. Я з цим переговорив… Потім розповім. Ти там як?

— Гірше не буває, — зітхнув Ігор. — Ми з тобою майже паралельно влипли!

— Що, також побили?

— Гірше. Підрізали і спробували отруїти.

— Ну ти даєш! Тебе провідати?

— Я вдома.

— Добре, повернусь додому і зателефоную тобі! — пообіцяв Колян.

Мати принесла Ігореві яєшню з салом, поставила на табуретку і присунула цей імпровізований стіл до ліжка, щоб йому зручніше було їсти. Принесла і горнятко чаю.

— Я до сусідки навідаюсь, — сказала, виходячи з кімнати, і обережно зачинила за собою двері.

Ігор повернувся на правий бік, взяв лівою рукою виделку, покраяв яєшню. Ковтав, кривлячись від болю та дискомфорту. Подумав, що треба подушку перекласти, тоді він зможе їсти, лежачи на лівому, здоровому боці.

Поснідавши, знову ліг на спину. Перепочив. І раптом — дзвінок у двері.

«Цікаво, хто це може бути?» — подумав Ігор, підводячи голову.

Після кількох дзвінків стало тихо. Ігор зауважив якийсь рух за вікном. Повернув голову і побачив чиюсь постать за ажурною білою напівпрозорою фіранкою.

— Хто там? — запитав.

— Відчиніть, це слідчий!

— Я не можу встати, — промовив Ігор. — Ви двері сильніше штовхніть, вони не замкнені.

У коридорі почулися кроки.

— Де ви тут? — запитав голос молодого слідчого.

— Другі двері справа!

Міліціонер увійшов, глянув на Ігора з деякою недовірою в погляді. Роззирнувся, побачив стілець. Переніс його від вікна до ліжка, сів біля пораненого.

— То що, ви й досі не згадали, хто вас ножем вдарив?

— Ні, — Ігор похитав головою. — Темно було, та й вдарили ззаду.

— Я півночі книжки читав, — повідомив слідчий невдоволеним голосом (а може, просто невиспаним). — Все, що знайшов про ножові поранення! Так ось, не могли вас ззаду так вдарити! Тоді б лезо пішло вниз і увійшло в тіло по-іншому. Вас вдарили зверху, коли ви лежали або впали.

— Не пам’ятаю, — промовив Ігор не так вже впевнено. — Я п’яний був. Сильно п’яний.

— То що ж ви хочете, щоб я сам лише за обламаним лезом знайшов того, хто вас ножем штрикнув? — обурився слідчий.

— Ні, не хочу. Не треба його шукати! — Ігор надав голосу приязності з ледь помітним відтінком винуватості. — Забудьте ви про це!

— Як забути? — міліціонер широко відкрив очі. — Під протоколом стоїть підпис лікаря швидкої допомоги, стоїть мій підпис!

— А ви його загубіть, цей протокол, — підказав Ігор. — І голова про те не болітиме!

Міліціонер замислився. Похитав головою, скривив губи. Потім відкрив свій планшет, дістав аркуш паперу і ручку. Поклав папір на планшет і підсунув до Ігора.

— Пишіть! — наказав.

— Що писати?

— Заяву. Я, такий-то, що проживаю за такою адресою, в стані сильного алкогольного отруєння сам сильно порізався кухонним ножем. Молодший лейтенант Ігнатенко В. І. провів зі мною бесіду про шкідливість п’янства. Претензій до міліції не маю. Дата. Підпис.

Ігор написав продиктоване і підняв очі на слідчого.

— А ви можете повернути мені лезо? — запитав.

— Нащо воно вам?

— На пам’ять.

— Взагалі-то я хотів його собі залишити, — зовсім по-дитячому визнав слідчий. — Це ж моя перша справа…

— Будь ласка, — попросив Ігор. — Справу ж ліквідовано! Пояснювальну я написав…

— Добре, — неохоче сказав слідчий. — Увечері занесу.

Ближче до обіду Ігор зробив ще одну спробу сісти, цього разу вдалу. Рана, звісно, ще боліла, але чи то біль послабшав, чи Ігор вже звик до нього.

Посидівши хвилин п’ять, Ігор знову ліг горілиць. Потім повторив цю вправу.

Повернулася мати. Принесла від сусідки баночку з-під майонезу з якоюсь маззю підозрілого жовтого кольору. Поставила мазь на тумбочку біля ліжка.

— Скажеш лікарю, нехай покладе на рану! — сказала. — Це на травах і гусячому жирі!

— Народна медицина? — єхидно поцікавився Ігор.

Олена Андріївна не відповіла, тільки докірливо подивилася на сина і вийшла.

Увечері, коли прийшов лікар, вона знову з’явилася в кімнаті Ігора і простежила, щоб рану помастили маззю. Лікар мазь спочатку понюхав, потім схвально кивнув головою, ніби за запахом визначив її користь, і більше жодних питань не ставив.

Після лікаря знову прийшов слідчий, приніс лезо. Коли міліціонер пішов, Ігор розреготався.

— Що з тобою? — в кімнату зазирнула Олена Андріївна.

— Та раптом відчув себе начальником, — пояснив син. — Всі мене відвідують, щось приносять, перев’язки роблять! Просто цирк!

— На похорон ще більше народу прийшло б, — саркастично зауважила мати. — От бачиш, з твоїм способом життя ти вже на ніж напоровся!

— З яким способом життя? — образився Ігор. — Я що п’ю, краду, на голці сиджу?

Мати махнула рукою, не бажаючи продовжувати цю розмову.

У дверях з’явився Степан зі сумкою.

— О-о! — весело проказав Ігор. — Ще один відвідувач!

— Та я ненадовго, — трохи скуто пояснив садівник. — Ти ж без діла сидиш, а це важко і шкідливо. І нудно. Ось, почитати тобі приніс!

— Дюма «Три мушкетери»? — ущипливо поцікавився Ігор.

Степан з серйозним виразом обличчя витягнув з пакета великоформатну книгу, яка видалася Ігореві знайомою.

— Це та, що мій батько писав. З Очакова. Почерк в нього чіткий, розбереш, — садівник простягнув книгу Ігореві. — Почитай! Може, порозумнішаєш!

Рипнули двері в кімнату. Напевно, мати стояла з другого боку, дослухаючись. Потім пішла.

— Маю до тебе кілька запитань, — Степан знизив голос до шепоту. — Перше: в обоймі пістолета стало менше на один патрон. І дуло порохом смердить…

Погляд його примружених очей пропік Ігора.

— Я в лісі, на пікніку, стріляв… По пляшках…

— По одній пляшці? Бракує ж лише одного патрона? — голос садівника і не намагався приховати насмішку. Степан розумів, що його дурять.

— Так, по одній…

Садівник узяв з тумбочки принесене міліціонером зламане лезо ножа. Покрутив його задумливо в руках.

— Вирішив сам з цим ділом розібратися? Допомога не потрібна? — спитав спокійно.

— Не потрібна, я сам.

Степан, затиснувши в руці лезо, зробив кілька різких рухів, спостерігаючи, як лезо розтинає повітря. Потім підніс його ближче до очей.

— Бачиш, міліметри два залишили, не допиляли. Ризиковано! Треба бути надто самовпевненим, щоб такі фокуси витворяти! Треба знати точну силу свого удару!

— Що ж тут ризикованого?

— Якщо при ударі ніж наштовхнеться на ребро, ручка відломиться, і той, хто б’є ножем, поріже руку об лезо… А воно, глянь, яке гостре! — він злегка провів по лезу пальцем.

— Отже, той, хто бив, знав, що не наштовхнеться на ребро, — констатував Ігор.

— Знав, — погодився Степан. — А якщо знав, то вдарив тебе, коли ти вже на землі лежав! За їхніми правилами, якщо тебе ножем, то й ти маєш у відповідь ножем бити. А не пістолетом! — Степан уважно дивився в очі хлопця.

— За чиїми правилами? — перепитав Ігор.

— За злодійськими…

Ігор замислився, згадуючи останню ніч в Очакові.

— Ви так багато про їх правила знаєте… — проговорив з повагою у голосі, — а що означає «чесне слово злодія»?

Степан гмукнув.

— Ну, — він провів долонею по своєму голеному підборіддю. — Це надійніше від «чесного піонерського», але тільки між злодіями.

— Тобто, якщо злодій дав «чесне злодійське» не злодію, то додержати свого слова не зобов’язаний?

— Злодій не злодію «чесне злодійське» не дасть, — серйозно проголосив Степан. — Це проти правил.

— Цікаво, — протягнув Ігор. — А ви знаєте, як правильно ножем бити?

— Знаю, — признався Степан.

— Покажете?

— Коли оклигаєш, тоді й покажу! Ну, відпочивай, підранок! — приязно посміхнувся садівник і, помахавши рукою на прощання, вийшов.

24

За вікном вже третій день падав дощ. «Книга про їжу», яку підсунув Ігореві Степан, спочатку збила з пантелику, потім розсмішила. Поряд із старовинними кулінарними рецептами, більш подібними на рецепти з народної медицини, круглим учнівським почерком були записані багатозначні роздуми про залежність долі народу від тієї їжі, яку він споживає. Деякі думки були гідні уваги, деякі, навпаки, видавалися маячнею божевільного. Одна сторінка була розкреслена олівцем на графи. Зверху, над записаним у стовпчик списком продуктів, стояли їх визначення: «ворожі», «реакційні», «шкідливі», «близькі», «природні», «лікувальні». Серед «ворожих» Ігор зауважив ковбасні вироби, макарони, морепродукти, рис, цитруси, китове м’ясо і жир. Шкідливими автор рукопису вважав кислі фрукти, оцет, оселедець і сушену рибу, халву і шоколад. В розряді «природних» опинилися гречка, перловка, пшоно, кукурудза, горох, чечевиця, бринза.

— Цікавий божевільний, — визнав Ігор, закриваючи акуратно оправлений у палітурку рукопис.

Він уже без допомоги встав з ліжка і, обережно ступаючи, підійшов до вікна, за яким розпливалися сутінки прискореного непогодою вечора.

Згадав учорашній приїзд Коляна. Не зважаючи на ще спухлі незагоєні губи, приятель посміхався і життєрадісно хвалився тим, що тепер його не «закопають», а той, хто погрожував «закопати», запропонував відкупитися легким для Коляна способом: хакернути чийсь комп’ютер і скопіювати всі файли і листування з паролями.

— Скільки він тобі за це заплатить? — запитав Ігор.

— Він мені усе пробачить, — відповів Колян.

Випили, не поспішаючи, пляшечку коньяку, привезену Коляном. Закусили яблуками з саду, які приніс турботливий Степан.

Степан зазирав декілька разів і придивлявся до Коляна. Прощаючись, приятель охоче погодився завезти у фотостудію на Прорізній чергові п’ять плівок для проявлення і друку.

Коли Колян поїхав, садівник знову постукав у двері.

— Це був твій друг, банкір? — спитав він.

— Не банкір він, а комп’ютерник. У банку працює.

— За віком він для моєї дочки в чоловіки підходить, — задумливо промовив Степан.

— Краще не треба, — Ігор подивися в очі садівнику чистим, добрим, щирим поглядом. — Він підробляє хакерством, а це небезпечно…

— А що це таке? — обличчя Степана прибрало здивованого виразу.

— По інтернету інформацію з чужих комп’ютерів краде.

— То він — злодій? — здивувався Степан.

— Ні, хакер.

Погляд Степана став недовірливим.

— Це він тобі «чесне злодійське» давав?

Ігор розсміявся.

Перш ніж вийти, садівник поцікавився враженням Ігора про рукопис.

— Цікаво, дуже цікаво, — промовив Ігор, не бажаючи завершувати розмову з Степаном суперечками або образами.

Степан ледь помітно посміхнувся.

— У цій книзі написані серйозні речі! — сказав він. — Ти уважніше вчитуйся!

Спогади про вчорашній вечір перервала вантажівка, що загуркотіла за вікном. Ігор повернувся до ліжка, ліг. Вимушене тимчасове ув’язнення в своїй кімнаті налаштовувало на спілкування. Вчора він однаково радів і розмові з Коляном, і бесіді з садівником. Сьогодні ж вечір тягнувся безглуздо і повільно. Мати дивилася телевізор. Лікар зі швидкої допомоги прийшов і пішов, сказавши, що рана на диво швидко загоюється.

Ігор вже вирішив погасити світло і лягти спати, як до кімнати постукав і зазирнув Степан, одягнений у новий костюм.

— Ігоре, парасолю позич, — попросив він.

— Куди ви в таку негоду?

— Та в кафе, знайшов одне приємне місце.

— В коридорі, на вішаку, — підказав Ігор.

— Там жіноча, червоного кольору. А я у тебе чорну бачив!

Ігор пригадував місцезнаходження парасолі.

— Там подивіться, — вказав рукою на шафу, — зверху.

Садівник знайшов парасолю, подякував і пішов.

Ігор погасив світло, проте, довго не міг заснути. Сумбур думок крутився одночасно навколо Фіми Чагіна, леза в його тілі, Йосипа, «Книги про їжу», написаної тим таки Йосипом, Вальки з її страхом. В роті, чи то як післясмак, чи то як згадка, легко запекло, як тоді, після випитої у Фіми самогонки.

Ігор неохоче встав, пішов на кухню і, не запалюючи світла, налив собі чарку коньяку. Присів до столу, скуштував.

Йому здалося, що саме в такий час він зазвичай і пив коньяк, перш ніж одягнути міліцейську форму і вийти на знану лише ним одним дорогу в минуле, в Очаків 1957 року. Раптом Ігору стало страшно і холодно. Причину він не розумів, аж поки не зауважив, що сидить на кухні у самих трусах, а крізь відчинену кватирку тягне холодом, бо надворі періщить дощ.

Допивши коньяк, повернувся в ліжко, заліз під ковдру. Почав думати про руду Вальку. Непокоївся за неї, переживав.

— Не дай Бог, з нею щось станеться, — прошепотів Ігор, лежачи з розплющеними очима. — Не дай Бог! Я йому не подарую!

І в цих останніх своїх словах перед сном він вловив не свою, а чиюсь чужу злість і жорстокість. Ніби не він це сказав, а актор у кривавій кінодрамі.

Зранку в будинку зчинився незвичний шум. Щось дзвеніло. Рипіли двері. У кімнату швидкою ходою увійшла мати, поставила відро з водою, почала мити шваброю підлогу.

Ігор спостерігав за нею з ліжка кілька хвилин. Дивувався, що вона навіть не подивилася в його бік, не привіталася.

— Що сталося? — запитав нарешті.

— Брудно в домі, — заклопотано промовила Олена Андріївна. — А сьогодні гості приїжджають!

— Які гості?

— Дочка Степана зі Львова. Він вже за нею на вокзал поїхав, зустрічати.

Ігор встав, натягнув спортивні штани. Торкнувшись пальцями перев’язаної рани, здивувався майже повній відсутності болю.

— Поснідай, будь ласка, сам, — сказала мати, відірвавшись від швабри.

На кухні було вже прибрано, тільки підлога ще не висохла.

Підсмаживши собі яєшню, Ігор сів за стіл. Вікно вабило погляд своєю оновленою прозорістю. А за вікном — сухо і ясно. День обіцяв бути чудовим.

«То що, Степанова донька у нас житиме? — подумав раптом Ігор про дочку Степана. — Батько — в сараї, а донька — у нас? Оригінально!»

— У тебе є жінка? — заскочила Ігора зненацька мати, що стояла у дверях.

— Не зрозумів, — ошелешено протягнув Ігор.

— Жінка, старша за тебе, — додала Олена Андріївна.

Якби Ігор цієї миті їв яєшню, то певно, вдавився б.

— Що з тобою? — розреготався він. — Серіалів надивилася?

Мати мовчки підійшла до столу і поклала поряд з брудною тарілкою шкарпетки Ігора із заштопаними п’ятками.

— Думаєш, я життя не знаю? — запитала єхидно і пальцем торкнулася заштопаної п’ятки. — Знайди собі молоденьку дівчину і женися, тоді, може, дурне з голови вийде! І ніхто з ножем на тебе не буде кидатись!

— Та я… — почав, було, Ігор і замовк, глянувши на свої шкарпетки. — Це моя знайома. Побачила, що подерті…

— І не соромно до жінки в подертих шкарпетках ходити? — із саркастичною посмішкою на обличчі вигукнула мати. — Я тобі дивуюся!

Двері за мамою зачинилися. Ошелешений Ігор глянув на шкарпетки, скинув їх зі столу і ногою запхав під батарею.

— Т-а-ак, — пробурчав роздратовано.

Повернувся в свою кімнату.

— Ти б одягнув щось пристойніше, — знову в дверях з’явилася Олена Андріївна.

— А де вона спати буде? — запитально поглянув на матір Ігор.

— Гадаю, тут, — вона вказала на дбайливо перестелене ліжко сина.

— А мені в сарай йти? До Степана? Вчитися на бомжа?

— Степан — не бомж, — вступилася за садівника Олена Андріївна. — Він будинок купує. А ти можеш кілька ночей у моїй кімнаті на розкладачці переночувати!

— Будинок!? — новини цього ранку були настільки несподіваними для Ігора, ніби він щойно прокинувся від летаргічного сну. — Який будинок?

Пам’ять раптом повернула Ігора в недалеке минуле, коли Степан просив його розпитатися, чи не продаються в Ірпені два будинки на одній ділянці?

— Великий будинок, я вже і на оглядини ходила з Олею. Один — великий, а другий — менший.

Ігор зауважив, що мати, яка ще недавно шурувала підлогу в фіолетовому фланелевому халаті, тепер стояла одягнута в свою найкращу сукню, та ще й з бурштиновим намистом на шиї.

— Як ти почуваєшся? — запитала вона турботливо.

Ігор, вкотре за цей ранок, торкнувся перев’язаної рани. Рана відреагувала на дотик, проте біль був ниючим, а не різким.

— Та нормально, — відповів син.

— Тоді я тебе дуже прошу, одягнися пристойніше, — знову заговорила мати. — У тебе ж у шафі випускний костюм висить. Ти його майже не носив!

— Куди ж мені в костюмах ходити? Я і так людиною почуваюся, мені для цього краватка не потрібна! — заторохтів Ігор, та раптом щось зупинило його. Чи те, що мати сумно похилила голову, зрозумівши, на кого натякає Ігор; чи те, що сам відчув, що переборщив. Озирнувся на шафу.

— Ти хоч поясни: з якого дива костюм одягати? Я ж бачив її у Львові, нормальна дівчина! Їй фіолетово, в костюмі її зустрічають чи без. Вона сама в джинсах і светрі ходить!

— Та не про неї мова! — Олена Андріївна махнула рукою. — День сьогодні особливий для них! Ти ще замолодий, щоб зрозуміти. Вони ж будинки купувати йдуть, і хочуть, щоб ми також з ними… І Оля вже зібралася.

Ігор подумки лише подивувався своїй матері: як швидко після переїзду з Києва колишня мешканка столиці стала такою провінціалкою!

«Боже, як багато між ними спільного! І звідки що взялося?» — замислився він, дивлячись на матір і думаючи про неї та садівника.

— І поголися, будь ласка! — додала вона.

Двері за мамою зачинилися. Ігор відкрив шафу, зняв вішак з костюмом, який надягав, певно, не більше трьох разів. Поклав костюм на ліжко, повернувся до шафи і погладив рукою на її дні стару міліцейську форму. Намацав і гроші, і кобуру з пістолетом. Знайшов і золотий годинник з ланцюжком, який лежав окремо, загорнутий у стару мамину хустку.

— Маячня якась! — буркнув Ігор. — От би надягнути зараз замість костюма міліцейські галіфе і гімнастерку! — він усміхнувся. — Вона б мене точно відразу до психіатра повела. Як у дитинстві, коли вона мене після нещасного випадку по лікарях волочила.

Думки перескочили на Очаків. Перед очима постало злякане лице Валі.

— І тут маячня, і там маячня! — зітхнув Ігор і зачинив шафу.

Через півгодини у вікно зазирнуло сонце. Майже відразу за ворітьми зупинився знайомий Ігореві старий коричневий «Мерседес»-універсал, що зазвичай стояв на автостанції, очікуючи пасажирів.

Ігор вже одягнув костюм і білу сорочку з краваткою, яку він, як і Степан, не зміг зав’язати без маминої допомоги. Краватка тиснула, як зашморг, сковувала дихання, рухи, думки.

З автомобіля вийшли Степан з донькою. Степан нахилився до віконечка водія, розрахувався. Дочка тримала невелику, але щільно напаковану спортивну сумку.

— Отже, на кілька днів, — зробив висновок за кількістю речей.

Зайшовши в будинок, Олена Садовнікова сором’язливо привіталася, потиснувши Олені Андріївні руку. Мати і привела її, з сумкою в руці, в кімнату Ігора.

— Розташовуйтеся, — сказала.

Ігор привітно усміхнувся і вийшов в коридор.

Там стояв Степан, шия якого була також перетиснута краваткою. Щоправда, на обличчі не було й тіні дискомфорту або незручності. Він подивився на годинник, потім на Ігора.

— О-о! — промовив задоволено. — Солідно виглядаєш, як банкір! Підеш з нами?

— На шопінг? — пожартував Ігор.

— Ні, я два будинки з ділянкою підібрав. Оформляти документи буду через годину, платити відразу треба, а в таких випадках — чим більше людей присутні, тим краще…

— Добре, — сказав Ігор за мить. Кивнув головою і замислився. — Може, пістолет взяти? Про всяк випадок!

Садівник заперечливо хитнув головою.

— Ножа також не треба, — додав серйозно і сухо. — Воно, звичайно, всяке буває… Та краще нехай не буде…

— Чому ж ви зі мною щодо будинків не порадилися? — в голосі Ігора пролунала легка образа.

— Та тебе то вдома нема, то ти в ліжку відлежуєшся… А крім того, я ж бачу, як ти до мене ставишся… Може, я й справді загостювався у вас. Та тепер — все, більше очі муляти не буду!

— Та що ви? — Ігор розвів руками, — я до вас нормально ставлюся… І в Очаків я ж з вами їздив!

— Так, — погодився Степан, — було таке. Їздив. Та це я так, потім поговоримо. Зараз мені в голові одне: документи підписати і ключі отримати. А потім буде про що поговорити! — знову повторив він.

Півгодини потому дивна процесія рухалась вулицею до автостанції. Двоє чоловіків у костюмах, старший з яких ніс на плечі старий брезентовий наплічник, явно напівпорожній; дві немолоді причепурені жінки і молода дівчина в темно-зеленому плащі із шкірзамінника та джинсах, заправлених у короткі чобітки на низьких підборах.

Ігор на ходу роззирався на всі боки і зупиняв погляд на брезентовому наплічнику Степана.

«Так, — думав, — мало кому думка спаде, що в цьому наплічнику гроші на придбання нерухомості. Гроші зазвичай у кейсах носять, і без супроводу двох літніх, святково вбраних пань».

Сусідка Оля прикрасила себе намистом, а на плетену кофтинку ще й ящірку-брошку причепила.

Поблизу автостанції Степан подивився на свій годинник і зупинився.

— Трохи зарано прийшли. Давайте кави вип’ємо, — запропонував він, вказуючи на кіоск.

Всі гуртом підійшли до кіоску. Степан замовив п’ять «три в одному» і почергово передав кожному по одноразовому стаканчику з розчинною кавою.

Вся компанія мовчки пила каву. Степан також пив, позираючи на годинник.

— Ну, все, — промовив через деякий час і викинув стаканчик з недопитою кавою в смітник. — Тепер прийдемо вчасно. Агенція з нерухомості тут неподалік.

Агенція, про яку згадував Степан, містилася в приватному будиночку, на воротах якого, крім номера дому, написаного білою фарбою, висіла ще й табличка з намальованим «злим псом», але без підпису.

Степан відчинив хвіртку, озирнувся і хитнув головою, запрошуючи решту йти за ним. Ігор трохи затримався, перевіряючи, чи не вибіжить з гавкотом їм назустріч злий пес. Жоден пес не з’явився. Степан піднявся на поріг будинку, подзвонив.

Двері відчинив хлопець, з вигляду старшокласник, у дбайливо випрасуваному сірому костюмі. Під піджаком — рожева сорочка з червоною краваткою. На ногах шкіряні туфлі з надто гострими носами. Він з повагою потиснув руку Степанові.

Заходячи в коридор, Ігор ковзнув поглядом по кількох парах пантофель, акуратно складених під стіною.

— Проходьте, будь ласка, Степане Йосиповичу, продавці вже чекають! — пролунав радше юнацький, ніж чоловічий, голос «агента з нерухомості».

Хлопець почекав, поки вся делегація зайшла, замкнув двері на два замки і швидко пройшов до внутрішніх дверей, перед якими зупинилися відвідувачі. Широко відчинив їх перед ними.

Суміш офісних і домашніх меблів у великій кімнаті, куди вони зайшли слідом за господарем, викликала в Ігора поблажливу посмішку. На стінах, поверх зелених шпалер, висіли фотознімки будинків, будівель і земельних ділянок. Над всією цією інформацією голосно цокав годинник із зозулею. Під протилежною від дверей стіною на дивані сиділо немолоде подружжя з напруженими, скам’янілими обличчями — продавці. Було їм років по сімдесят.

— Договір вже готовий, — хлопець у сірому костюмі вказав рукою на стіл, де лежала відкрита тека з документами. — Нотаріус на кухні п’є каву. Щойно розрахуєтеся, я його покличу.

— Ти паспорт не забула? — садівник раптом повернувся до дочки, в очах — нервове сум’яття.

— Не забула, взяла, — Олена доторкнулася до руки батька, намагаючись заспокоїти його.

— Отже, п’ятсот тисяч? — Степан подивився на продавців.

Вони полохливо закивали головами.

Степан підійшов до столу, зняв з плеча брезентовий наплічник, розкрив його і почав викладати на стіл поряд з текою пачки двохсотгривневих купюр, заклеєних паперовими банківськими стрічками.

Ігор подивився на молодого ріелтора. Той закляк у двох метрах від столу і невідривно дивився на купу банківських упаковок, що все зростала. Мабуть, від хвилювання в нього пересохли губи, і він спрагло їх облизнув.

Пустий брезентовий наплічник упав на підлогу. Степан, вирівнявши стовпчики грошей, перевів погляд на продавців.

— Прошу рахувати!

На обличчях подружжя виразно читався страх. Вони підвелись, невпевнено наблизилися до столу. Чоловік був також у костюмі, лише в чорному. Його дружина — в довгій чорній спідниці і синій кофтині.

— Ви нам допоможете? — попросив чоловік молодого ріелтора. — Бо у мене руки тремтять, можу помилитися….

Ігор несподівано почувся втомленим. Присів на диван, звільнений продавцем. Поряд примостилася Олена Андріївна, витерла носовичком піт з чола. Подивилася на сина, наче просила підтримки. Ігор накрив її руку, також вологу, своєю долонею.

Здавалося, що шелест купюр вічно лунатиме в цій кімнаті. Ігор слухав його, заплющивши очі, поки раптом голос хлопця в сірому костюмі не промовив урочисто: «Це Сергій Іванович Купцин — нотаріус. Він зараз завірить вашу оборудку».

Ігор розплющив очі і побачив сивого чоловіка років п’ятдесяти, який підсідав до столу. Він одягнув на ніс окуляри в золотистій оправі, взяв до рук угоду. Почав її читати про себе, беззвучно ворушачи губами.

— Прошу ваші паспорти, — сказав він, озирнувшись.

Степан подивився на Олену, вона витягнула з кишені паспорт і поклала на стіл. Продавці простягнули свої документи.

— Отже, покупець — Садовнікова Олена Степанівна, — нотаріус урочисто прочитав розгорнутий документ. — Продавці — Осташко Петро Леонідович та Осташко Лідія Олексіївна. Прошу ставити підписи!

Ігор звернув увагу, що гроші зі столу кудись зникли. Озирнувся на всі боки.

— Ну ось, можете потиснути один одному руки, — пролунав голос нотаріуса. — Купівля-продаж відбулася.

Степан потис руки продавцям. Обличчя подружжя ще відбивали неспокій. Чоловік у чорному костюмі видобув з кишені поштовий конверт і простягнув Степанові.

— Ось два ключі від нового будинку і ключ від навісного замка на старому, — промовив він.

— Може, шампанського? — трохи нервово запропонував молодий ріелтор.

Від шампанського всі відмовилися. Продавці попросили ріелтора викликати таксі. Ігор дивився на них, і йому було шкода стареньких. Везти таку суму грошей удвох, у таксі? Ні, він би на їх місці покликав кількох друзів, та й скористався б не таксі, а приватною машиною доброго знайомого. Хоча звідки у таких старих людей друзі з машинами? — Ігореві стало сумно від цих думок.

Ріелтор розповідав Степану і Олені про реєстрацію в БТІ, сусідка Ольга тупцяла біля дверей, що вели в коридор. Нарешті господар і мешканець цього будинку-агенції відімкнув два замки і випустив компанію на світ Божий. Перед хвірткою вже чекало таксі. Ігор придивився до обличчя водія — воно викликало довіру, і він заспокоївся.

На обличчі Степана світилася тиха, стомлена посмішка. Донька, про щось замислившись, йшла поруч із ним. Ольга і Олена Андріївна відстали кроків на десять, про щось перемовляючись на ходу.

— Ви йдіть, я вас дожену, — сказав Степан, коли вони порівнялися з гастрономом. — Куплю щось на вечерю, треба ж відзначити купівлю!

— Я з вами, — запропонував Ігор. — Допоможу нести.

Степан не заперечував.

У гастрономі Ігор запитально подивився в очі садівника.

— Невже ви все на ім’я доньки купили? — запитав неголосно.

— Так. На її паспорт, для неї, — промовив Степан. — В мене паспорта вже років десять нема. Загубив. Але я новий оформлю. Знаю, як це робиться: напишу заяву в міліцію про втрату, вони інший видадуть. За мною гріхів не водиться…

Ігор кивнув, погоджуючись. Степан уважно розглядав ковбаси і шинку під склом вітрини.

— Дівчино, готуйтеся попрацювати, — звернувся садівник до продавчині.

25

Вечерю Ольга, Олена Андріївна і Олена готували довго, в шість рук і в три голоси. Ігор, який було зазирнув у кухню, вмить позадкував звідти, залишивши непогамованим своє бажання перекусити канапкою.

— Ти у вітальні стіл розсунь, — сказала йому мати, відриваючись від сковорідки на плиті. — І Степану скажи, що за півгодини сідаємо до столу.

Ігор, виконавши доручення, вийшов за ворота. Постояв, подивився вздовж вулиці, думаючи, що залежався-засидівся вдома через свою рану. А сьогодні от прогулявся і ще захотілося. Тільки, звісно, не в костюмі з краваткою-зашморгом.

Ігор доторкнувся до комірчика сорочки, розпустив вузол краватки, дивуючись сам собі, що досі не переодягнувся в щось більш зручне. Однак, так і залишився до вечері в костюмі. Та й усі сіли до столу в тому ж вбранні, що в агенцію ходили. Всі, крім Олени. Вона сиділа в новенькому блакитному светрику. На щоках — рум’янець, у руках — якийсь конверт. Спочатку вона його на стіл поклала, а потім на коліна опустила.

— Сину, відкоркуй шампанське! — попросила Олена Андріївна.

Ігор взяв пляшку, відкрив. Підвівшись, налив усім, окрім Степана.

— Ну що, — Олена Андріївна встала зі стільця. — Вітаємо з покупкою вас, Степане батьковичу, щоб дім був повною чашею, щоб нас не забували! Щоб здоров’я не підводило, і щоб всі мрії збувалися!

Ігор надпив шампанського і, голодний, взявся до їжі. Поклав собі в тарілку дві свинячі відбивні, пюре, салат «Мімоза», дві шпротини.

— Ти ж не забувай! — зупинила мати його намір розпочати святкову трапезу, показавши рукою на пляшку шампанського.

Ігор обновив шампанське в келихах. Подивився на Степана, обличчя якого світилося зараз дивовижним спокоєм.

— Дозвольте? — пролунав голос Олени.

Вона підвелася, тримаючи келих у лівій руці.

— Тату, — промовила вона. — Я… я, можливо, була про тебе… не найкращої думки. Вибач… Та я маю для тебе подарунок, він у мене вже кілька років лежить…

Вона взяла конверт, простягнула Степану.

— Це довідка про реабілітацію дідуся, твого батька…

Губи Степана затремтіли. Він узяв конверт, витягнув з нього документ з печаткою, пробіг поглядом.

— Слава Богу… Тепер вже точно з чистої сторінки, — неголосно промовив він.

Підняв вдячний погляд на дочку.

— Дякую, Олено! А вас прошу, — обвів поглядом усіх присутніх, — випийте! За його пам’ять! Моє життя сьогодні також склалося… Добре склалося. А його — ні. Та він би радів, якби дізнався про мої плани!

Відбивні танули в роті. Ігор їв і думав: які ж це плани у Степана з’явилися?

— Завтра всі разом туди підемо, — наприкінці вечері сказав Степан. — Покажу наші будинки. Треба й міру знати, ви ж через мене сараєм не користуєтеся! — він подивився на Олену Андріївну.

— Ви таке кажете! — відмахнулася господиня. — Я ж вам за цей місяць ще сто гривень не заплатила!

— Сто гривень, — повторив Степан і посміхнувся власним думкам. — Отже, сьогодні востаннє у вас ночуватиму… Добре мені у вас було!

Гостина закінчилася якось легко, ніби ніхто і не збирався довго засиджуватися. Три жінки прибрали зі столу брудний посуд, і сусідка Оля заходилась його мити.

Степан вийшов на поріг будинку, Ігор — за ним.

— Вітаю, — звернувся до садівника. — І той… пробачте, якщо щось не так… якщо жартував недоречно.

Степан кивнув. Він так і тримав в опущеній руці довідку про реабілітацію батька.

— Можна подивитися? — попросив Ігор.

Степан мовчки простягнув документ.

«Може, розповісти йому про Йосипа і Чагіна? — подумав Ігор, прочитавши довідку. І тієї ж миті зрозумів, що не треба. — Не повірить, знову подумає, що я його „розвести“ хочу…»

— Ви про батька багато знаєте? — запитав Ігор.

— Тепер більше. Принаймні зрозуміло, за що був засуджений.

— За що?

— За наклеп на радянський лад…

— То він що, антирадянщиною займався? — здивувався Ігор. Почуте аж ніяк не поєднувалося з тим Йосипом, якого Ігор бачив в Очакові.

— Ні, — промовив Степан. — Ти, певно, його «Книгу про їжу» лише погортав, а не вчитувався. Його засудили за наклеп на радянську їжу. Він виступав проти робітничих їдалень. Казав, що там «ворожу їжу» готують, а «ворожа їжа» поневолює народ, робить його покірним, пасивним. У таборах він табірну їжу лаяв, за що постійно в карцері сидів. Думали, що він зеків до повстання підбурює. А зеки з ним щодо табірної їжі погоджувалися. Потім до божевільні його засадили, звідти він лише після смерті Сталіна вийшов. Ті зеки, що з ним сиділи, потім і допомагали йому…

Степан замовк, важко зітхнувши.

— Можна, я ще раз його книгу візьму? — глянув Ігор на садівника.

— Ходи, — сказав Степан і рушив до сараю.

Увімкнув світло, дав Ігореві оправлений у палітурку рукопис. На лежанці Степана Ігор ще одну книгу побачив. Обкладинкою догори. «Ресторанний маркетинг».

— На добраніч, — сказав, виходячи надвір.

Рипнула хвіртка. Озирнувшись з порогу, Ігор побачив спину сусідки Ольги. В кухонному віконечку ще світилося.

Мати вже збиралася гасити світло, коли туди з рукописом в руці увійшов Ігор.

— Я тут посиджу, почитаю, — сказав.

Сів за стіл, розгорнув саморобну книгу, знову погортав, перебігаючи очима рецепти. Зупинився на сторінці, списаній акуратним учнівським почерком.

«Ворожа їжа, — читав він, — поневолює народ. Для прикладу: рибалка принаджує рибу перед ловлею, призвичаює її до місця, де на неї згодом чекає смерть. Так і вороги народу спочатку принаджують людину, привчають її до їжі, від якої вона стане залежною, як риба перед риболовлею. А потім змушують цю людину виконувати три зміни за одну! Але спочатку вороги вільної людини придумали відмовитися від грошей як плати за працю і привчити людину до роботи за їжу. Їжа як оплата називалася трудоднями — це і стало початком експерименту з прикорму народу…»

— Та він справді дисидент! — прошепотів здивований Ігор і нижче схилився над рукописом.

Півночі його не відпускали ретельно записані думки і міркування покійного Йосипа. Лише коли близько четвертої ранку заболіла голова, Ігор закрив книжку і пішов спати. Та сон не відразу здолав його стомлене тіло.

— Псих чи не псих? — Ігор лежав у темряві на розкладачці, слухаючи рівне дихання матері. Лежав, думаючи про прочитане. Думки перескочили на Степана. І знову в голові виникло: «Псих чи не псих?», тільки тепер це питання стосувалося садівника, а не його батька. Згадалася книжка, що лежала на лежанці Степана — «Ресторанний маркетинг».

«Цікаво, чи він знає значення слова „маркетинг“?» — замислився Ігор, посміхаючись. Та за кілька секунд посмішка зникла з його обличчя. «Книга про їжу», яку написав батько Степана, якось вже надто гармонійно сполучалася з «Ресторанним маркетингом».

— Ось воно що! — прошепотів, вражений своїм відкриттям, Ігор. — Ні, він не псих… І плани, про які він натякав за столом, тепер стають зрозумілішими!

***

Наступного ранку Степан з’явився в будинку знову в костюмі. Краватку, щоправда, цього разу він зав’язав сам, без допомоги Олени Андріївни. Стояв у вітальні, підганяючи своєю присутністю інших, щоб швидше збиралися на оглядини його двох будинків.

Біля воріт будинку сусідки Ольги вони витратили ще хвилин десять. Нарешті в повному вчорашньому складі делегація знову рушила у напрямку автостанції. Дорогою Олена Андріївна і Ольга зайшли в продуктовий магазин і купили по буханці хліба.

— Не можна вперше до нового дому без хліба заходити, — повчально зауважила мати на здивований погляд Ігора.

Звернули на вулицю Теліги, пройшли ще метрів триста, і Степан зупинився перед старим дерев’яним парканом, за яким стояли поряд два будинки: новий цегляний двоповерховий і старий дерев’яний, хоч також не маленький, нещодавно перекритий шифером.

— Ось, прийшли, — обернувшись, Степан обвів усіх поглядом, сповненим гордості.

В його руці задзвеніли ключі. На подвір’я він зайшов першим і відразу звернув на стежку, що вела до нового будинку.

Всередині пахло фарбою. В просторих кімнатах меблів не було, за винятком кількох різнорідних стільців. Тут і там стояли будівельні риштування, банки з фарбою, паперові мішки з гіпсом.

— Щастя цьому дому! — промовила урочисто, неначе в церкві, сусідка Ольга і поклала буханець хліба в целофані на підвіконня.

Піднялися на другий поверх.

— Он там ще одна ванна з туалетом, — Степан жестом гіда вказав на зачинені вузькі двері. — А тут — три спальні.

— Та це палац, а не будинок! — зачудовано промовила Олена Андріївна. — Тут і заблукати можна!

— Не заблукаємо, — усміхнувся Степан.

Другий, дерев’яний, будинок видався Ігореві значно затишнішим. Напевно, тому, що був вже обжитим і теплим. На вікнах висіли фіранки, старі меблі, залишені колишніми господарями, дивовижно пасували цьому будинку по духу. І буфет дубовий у залі стояв солідно і красиво. Ігор вже бачив такий. Він заплющив очі, щоб пригадати: де саме? І пригадав! У будинку Фіми Чагіна, в Очакові! Саме з такого буфету діставав Фіма склянки перед тим, як отруїти його, Ігора. Але там, у Чагіна, цей буфет видався Ігореві похмурим і зловісним, а тут від нього віяло теплом, романтичною ностальгією, сімейним затишком і добробутом.

— І тут нехай буде щастя! — пролунав збоку голос Олени Андріївни.

Вона підійшла до буфету і поклала другу буханку в нішу між нижньою тумбою і верхньою шафкою, маленькі дверцята якої були прикрашені вставками з товстого гранчастого скла.

Степан також підійшов до буфету. Відчинив ліві дверцята, витягнув пляшечку коньяку і кілька чарок зі старого литого скла.

— Сам я пити не буду, але таку покупку слід «обмити», — сказав.

Відкрив коньяк, налив у чарки і ступив крок назад.

Хоч у кімнаті стояв круглий стіл, покритий бордовою плюшевою скатертиною, але коньяк всі присутні, крім непитущого Степана, пили біля буфету. По другій він не наливав. Закрив пляшку і сховав назад у буфет.

В кишені Ігора задзвонив мобільник. Монітор підказав, що телефонує тезка-фотограф. Ігор вийшов надвір.

— Так, доброго дня! — сказав. — Вам плівки завезли?

— Все готово, можете під’їжджати, — голос фотографа був на диво привітним. — Фотознімки чудові! Мені просто бракує слів!

— Я трохи занедужав, — відповів Ігор. — Може, за кілька днів…

— Я би хотів з вами ще раз поговорити, — Ігор почув, як фотограф засмучено зітхнув. — У вас така серія вийшла! Просто приголомшлива! Так і проситься на окрему виставку! Певен, що про це усі наші фотожурнали написали б! Якби ви лишень погодилися… Я би вам безкоштовно знімки для виставки видрукував у великих форматах… І афішу би зробив! І каталог! Ну то як?

Ігор роззирнувся на всі боки, ковзнув поглядом по обох будинках, по деревах старого саду. Погляд з крони дерев злетів у блакитне небо з рідкими легкими хмаринками.

— Добре, — погодився він і тут таки відчув, як змінилося обличчя фотомайстра, як його освітила радісна посмішка.

— Спасибі! Я вас триматиму в курсі, і вже сьогодні надрукую великий формат!!! До побачення!

Ігор сховав телефон до кишені куртки, усміхнувся. Обернувся до порогу старого дому, де щойно рипнули двері. З будинку першою вийшла Олена. Вийшла і також роззирнулася. Ігореві здалося, що її погляд, як і його зовсім недавно, злетів у небо.

Степан з донькою залишилися в старому будинку, а Олена Андріївна, Ольга і Ігор повернулися на свою вулицю, домовившись через кілька днів влаштувати новосілля в новому будинку Степана і Олени.

Коли до будинку Ігора залишалося кроків двадцять, в кишені знову задзвонив мобільник.

— Це знову я, — пролунав збуджений голос фотографа. — Забув запитати… Це ж і для каталогу потрібно, і для афіші. Як вас зазначити?

Ігор, зупинившись, замислився. Мати, зайшовши на подвір’я, озирнулася, подивилася на нього запитально. Він заспокійливо махнув рукою: заходь у будинок, не чекай!

— Ви мене чуєте? — запитав, не дочекавшись відповіді, фотограф.

— Так-так, вибачте. Я думаю, — повільно промовив Ігор.

— Може, ви не хочете, щоб ваше справжнє ім’я під знімками стояло? Хочете взяти псевдонім?

— Так, — відразу відреагував Ігор. — Псевдонім краще.

— Передзвонити пізніше? Щоб ви подумали?

— Ні, не треба пізніше, — рішуче промовив Ігор. — Запишіть: Іванко Самохін.

— Іван Самохін? — перепитав фотограф.

— Ні, саме Іванко. Іванко Самохін.

— Добре, записав, — м’який голос фотографа пролунав трохи тихше. — А ваш портрет для каталогу й афіші я з якогось знімка викадрую. Там є один, де ви зазнімковані анфас і дуже оригінально!

— Добро, — погодився Ігор.

26

Ближче до вечора Ігор вийшов прогулятися. Спочатку думав дійти до автостанції і вернутися назад, та поки йшов, плани змінилися. Захотілося йому вирахувати, у скількох хвилинах ходьби від їхнього будинку тепер замешкає Степан. Не встиг він дійти до повороту на вже знайому вулицю, як Степан став перед ним власною персоною. Цього разу вже не в костюмі, а в звичайних чорних штанах і светрі, з-під якого визирав комір червоної сорочки.

— До нас? — запитав Ігор.

— І до вас також, — притакнув садівник.

Кожен із них пішов своєю дорогою. Ігор, дійшовши до рогу вулиці, озирнувся, перевіряючи, чи не стежить за ним Степан. Та Степана вже й видно не було.

Ігор пройшов повз два куплені Степаном будинки і далі — до кінця вулиці. На зворотному шляху уповільнив крок біля будинків, розглядаючи в сутінках нерухоме багатство садівника. Ігор так до кінця і не зміг сприйняти те, що відбулося за останні два дні, як щось буденне і звичне. Жив собі чоловік, не зовсім бомжував, але тинявся. Допоміг йому випадково зустрітий хлопець розшифрувати старе розтягнуте татуювання на плечі. Татуювання «завело» їх в Очаків. Звідти вони повернулися з валізами, повними сюрпризів, подарунків з минулого. І ось тепер цей чоловік купив собі й доньці два будинки, а той хлопець, завдяки якому бурлака збагатився, як тинявся, так і тиняється собі по Ірпеню. Тільки тепер з ножовою раною в боці та тривожними думками в голові про долю рудої Вальки зі старого Очакова. І дорогу в минуле він тепер знає, як свої п’ять пальців.

Ці «досягнення» Ігора у жодне порівняння не йдуть з досягненнями Степана!

Ігор і не помітив, як опинився біля освітленого зсередини віконечка кіоску біля автостанції. Взяв собі стаканчик розчинної кави. Відійшов убік.

Підходячи до дому, зіштовхнувся з маминою подругою Ольгою. Чимось збуджена, вона квапилася йому назустріч.

— Щось сталося? — гукнув їй Ігор.

Ольга зупинилася, відсапуючись.

— Так, біжу до магазину, — сказала.

А по очах видно, що хоче про щось розповісти. Просто розпирало її від бажання новиною поділитися.

— Знаєш, — вона витримала паузу, ніби хотіла розпалити цікавість Ігора. — Мені Степан серйозну пропозицію зробив!

— Он як, — усміхнувся Ігор.

Розчарована його реакцією Ольга, махнувши рукою, пішла далі.

Вдома було незвично тихо. Щось змінилося в атмосфері після того, як Степан пішов. Та й його донька, яка прожила тут кілька днів, залишила про себе добру згадку. А тепер, зайшовши в коридор, Ігор навіть телевізора не почув.

Матір він знайшов на кухні. Вона сиділа спокійно за столом, перед нею стояв келих з домашнім вином. Очі задумливі, губи спокійні.

— Може, тобі компанію скласти? — усміхнувся Ігор.

— Склади, — погодилась мама. — Бо я тут зовсім розгубилася. Думаю та думаю…

— Про що ти думаєш? — спитав Ігор, наливаючи собі вина в келих.

— Степан мені пропозицію зробив, — промовила вона і уважно подивилася синові в очі.

Рот Ігора мимохіть відкрився від несподіванки.

— Ось і я збентежена, — визнала Олена Андріївна. — Він, без сумніву, чоловік солідний…

— Солідний? — перепитав з легкою іронією Ігор і кинув погляд на терези, що стояли на підвіконні. — Він, до речі, і твоїй подрузі пропозицію зробив! Вона щойно в гастроном на радощах побігла!

Ігор пошкодував про свої слова, помітивши, як змінилося обличчя матері, як вона зблідла. Її руки затремтіли. Вона встала з-за столу і вийшла в коридор. Накинула осіннє пальто. Грюкнули вхідні двері.

«Ой, що зараз буде!» — подумав, уявляючи, який скандал мати вчинить Ользі.

Взяв келих з вином, відсьорбнув.

Чекати на повернення матері особливого бажання не було. Взявши з підвіконня саморобну книгу Йосипа, Ігор повернувся в свою кімнату. Присунув до ліжка тумбочку, поставив на неї настільну лампу. Верхнє світло загасив, а лампу засвітив. Влаштувався у ліжку з книжкою в руках. Занурився в маячню ворога радянського громадського харчування Йосипа Садовнікова, відзначаючи, однак, що рукописний текст інколи на диво легко перемагав іронію Ігора і спонукав поглянути на деякі кулінарні ситуації новим, більш серйозним поглядом.

Розділ про сіль і цукор цілковито заволодів увагою Ігора, тож він і не почув, коли повернулася мама, як вона злісно шпурнула пальто на вішак, а пальто впало і залишилося лежати на підлозі.

Мати зазирнула в кухню, потім відчинила двері в кімнату Ігора. Підійшла, змахнула рукою над його обличчям, ніби хотіла дати навідліг ляпаса. Але стрималась. Тільки її погляд, збуджений і сердитий, зупинився на обличчі сина.

— Дурень ти! — викрикнула. — Я через тебе ледь інфаркт не дістала!!!

— До чого тут я? — почав виправдовуватися Ігор. — Я тобі лише те сказав, що почув на власні вуха!

— Що ж ти почув? — вигукнула мати. — Він їй не «пропозицію» зробив, а «серйозну пропозицію». Второпав?

— А яка різниця? — запитав Ігор, згадавши, що справді чув від Ольги про «серйозну пропозицію».

— Різниця в тому, що «серйозна пропозиція» — це ділова, бізнесова! Він запропонував Ользі посаду директора кафе, яке він планує відкрити! А мені він нормальну пропозицію зробив: одружитися!

— Може, він і мені якусь серйозну пропозицію зробить? — промовив Ігор, скептично скрививши губи.

Мати мовчки розвернулася і вийшла, грюкнувши дверима.

Ігор присунув настільну лампу ближче до себе, на край тумбочки. Знову розгорнув оправлений рукопис. Сторінка з номером «48» мала назву «Людина і їжа».

«Люди, за своїм природнім ставленням до світу та їжі, поділяються на садівників і лісників. Садівники сприймають світ як сад, в якому слід відповідно поводитися: ремонтувати поламане, прикрашати побудоване, наводити лад і порядок. Лісники люблять все дике і більше надаються до руйнування, ніж до будівництва та відновлення. Лісники фізично сильніші і витриваліші, але й більш жорстокі. Вони вважають, що світ неможливо змінити, а садівники все хочуть поліпшити. Серед чоловіків більше лісників, серед жінок — садівниць. Чоловіки-садівники працездатні, але не дуже наполегливі в своїх переконаннях і починаннях. Лісники й садівники мають різні підходи до їжі. Це не означає, що лісникам більше смакує проста груба їжа. Лісники швидко втрачають природний дар розрізняти тонкий смак. Їх більше вабить розмір порції чи шматка, і за столом, отримавши таку ж їжу, як і інші, вони прискіпливо перевіряють: хто дістав найбільшу порцію або шматок. Садівники зазвичай не втрачають природного вміння розрізняти тонкий смак, а інколи навіть розвивають свою смакову фантазію настільки, що відчувають у стравах відтінки смаку, яких там немає».

Ігор відвів задумливий погляд від сторінки. Прочитані рядки вразили його своєю проникливістю.

Думки раптом перескочили на Степана. Хто ж він такий: садівник чи лісник? Радше, садівник… Ігор замислився над своїми кулінарними уподобаннями, а точніше, над своєю байдужістю до їжі та навколишнього світу, що раз у раз зростала.

«Виявляється, я — і не садівник, і не лісник, — сумно подумав він. — Ні риба, ні м’ясо… А коли був малим, які гарні замки з піску будував на пляжі в Євпаторії! Отже, міг стати садівником».

Ігор посміхнувся спогадам. «Щось я надто серйозно сприймаю цю писанину, — подумав за мить. — Це ж не підручник з психології! Це написано людиною з народу, може, навіть без середньої освіти!»

Останні думки були якісь невпевнені. В них відчувалася така сама фальш і неприродність, які трапляються на обличчях поганих театральних акторів, коли міміка і жести не збігаються за настроєм і змістом з репліками, що вони їх виголошують.

Ігор повернувся до недочитаної сторінки.

«Світ ще не зруйнувався повністю тому, що лісники і садівники часто беруть шлюби, створюючи неприродні, але стабільні пари. Чоловік-лісник насолоджується в такому шлюбі поступливістю дружини-садівниці. А якщо чоловік-садівник бере в дружини жінку-лісника, то вона своєю стихійністю урівноважує його ідеалізм і суворо контролює його діяльність».

— Та це ж про мене і Вальку, — вколола Ігора раптова думка. — Отже, я все ж таки садівник. Або більше садівник, ніж лісник…

Читати далі цю сторінку Ігор просто побоявся. Перегорнув сторінки вперед. Побачив розділ «Подрібнення природних продуктів. Страви з гречаного і перлового борошна». Гмукнув, перегорнув ще декілька сторінок. Промайнули знайомі слова, які цього вечора набули нового змісту. Повернувся на сторінку назад. Сімдесят другу сторінку займали два рецепти: «Рагу лісника» і «Рагу садівника».

Ігор акуратно закрив рукопис, поклав на табуретку. Вимкнув настільну лампу. Ще з півгодини лежав на спині, дивився в стелю і розмірковував. Розмірковував про лісників і садівників.

Ранок він також провів за «Книгою про їжу». На сто п’ятдесятій сторінці зголоднів. Зайшов на кухню, витягнув з нижньої полиці кухонної тумби літровий слоїк з гречкою. Зварив собі гречаної каші. Їв, дивуючись, що гречка тепер видавалася йому дивовижно смачною. В кухню зазирнула мати.

— Чого це ти? — здивувалася вона. — А я борщ хотіла варити…

— Вари, — Ігор підняв на неї очі. — Борщ — страва природна. Тільки поменше солі і побільше перцю! І вибач за вчорашнє…

— Та пусте, — відповіла вона. — То що мені йому сказати?

— Твоя справа, — промовив миролюбно Ігор. — Садівники — люди зазвичай хороші. Тільки треба їх контролювати.

— В чому контролювати? — здивувалася мати. — Він же не п’є і не палить!

— Це я до слова, не звертай уваги!

Олена Андріївна важко зітхнула і вийшла.

Близько шостої години вечора Ігор дочитав рукопис Йосипа до кінця і пішов з ним до Степана. Повернення книжки — причина більш ніж поважна. А ще Ігор хотів побачити Олену. Придивитися до неї, щоб віднести її, згідно з філософствуваннями Йосипа, до «садівників» чи «лісників».

У старому будинку на дзвінок Ігора ніхто не відреагував. Натомість у новому цегляному домі Ігор побачив світло у вікнах першого поверху.

Двері в новобудову були відчинені. На подвір’ї лежали великі пластикові мішки з будівельним сміттям.

— Степане, ви тут? — гукнув Ігор, перш ніж увійти.

— Так-так, іду! — відповів голос Степана. — Ти сюди не заходь, тут курява!

На шиї Степана висіла маска-респіратор, його старі спортивні штани з обвислими колінами і смугаста сорочка набули сірого, неприємного кольору.

Вийшовши надвір, він обтрусив долонею сорочку, і навколо нього у вечірньому повітрі розпливлася хмара пороху. Потім обтрусив і спортивні штани, після чого до них повернувся їх синій колір.

— Ось, дочитав, — Ігор простягнув книгу Степану. — Цікаво… Особливо про садівників і лісників…

Степан глянув на Ігора з повагою.

— Як твій бік? — запитав садівник.

— Майже не відчуваю.

— Так і не згадав, хто тебе вдарив? — на обличчі Степана промайнула усмішка.

— Згадав, — тихо промовив Ігор. — Один «лісник»… Ви мені обіцяли показати, як правильно бити ножем.

— Що ж тут показувати? — Степан знизав плечима. — Якщо стоїш обличчям до обличчя, бити треба знизу вгору або прямо від свого живота в його живіт. Якщо він до тебе спиною, то бити треба зверху вниз, у спину або в шию. Але це недобре.

Ігор підніс руку до свого живота і, затиснувши в долоні уявний ніж, різко кинув руку вперед, так що вона зупинилась зліва від Степана.

— Так? — запитав.

— Так, — відповів Степан.

— А Олена де? — Ігор глянув за спину садівника в яскраво освітлений дверний отвір новобудови.

— В інтернет-кафе пішла, пошту перевірити, — Степан підкріпив свої слова невизначеним жестом правої руки, ніби хотів вказати напрям.

— Допомога потрібна? — Ігор кивнув на мішки із будівельним сміттям.

— Приходь завтра, — Степан зняв через голову респіратор, оглянув його. — На сьогодні досить!

27

Садівники і лісники не полишали Ігора й уві сні. Вони явно готувалися до бою, зайнявши позиції по обидві сторони широкої просіки, що розділяла густий ліс і старий сад. Ігореві здавалось, що фінал майбутнього бою очевидний, адже лісників було в два-три рази більше. Ігор розхвилювався уві сні, перевернувся з лівого на правий бік і відчув, як легенько, ніби соромлячись, занила майже загоєна рана. Ліг на живіт, уткнувши лице в подушку. Забракло повітря для дихання, і він повернув голову вправо, до вікна. Сон, що було відступив убік, повернувся на місце — на екран уяви Ігора. Тільки звук щез. Звуку в цьому сні було мало: дерева шуміли, дув вітер, але тепер стало абсолютно тихо і через це неспокійно.

Звідкись ззовні сну пролунав стукіт. Спочатку глухий, неначе хтось бив деревом по дереву, а потім — дзвінкіший, як від ударів палицею у скло.

— Ігоре! — пролунав одночасно з рипом дверей голос мами. — Там хтось довкола будинку ходить! Я боюся!

Ігор розплющив очі. Йому знадобилася мить, щоб відділити інерцію сну від реальності. Мати стояла поруч з його ліжком в довгій нічній сорочці, боса.

Ігор неохоче підвівся, підійшов до вікна, прислухався. Стукіт продовжувався з нерівномірними інтервалами, шибка деренчала. Очі Ігора тим часом звикли до темряви. Якийсь темний предмет лежав на стежці між порогом будинку і хвірткою.

І раптом в двері подзвонили. Стук у вікно припинився.

— Піди, подивися, — швидко зашепотіла мати. — Тільки дверей не відчиняй! Скажи, що міліцію викличемо!

Неспокій матері передався синові. Та й холодно було стояти в самих трусах і майці перед відчиненою кватиркою.

Ігор вийшов на пальцях в коридор, звернув на кухню, нахилився до вікна. Знову стало тихо. Ігор відчинив кватирку, встав на табуретку і визирнув на вулицю. Звідси темний предмет на стежці нагадував велику господарську сумку.

— Хто тут? — неголосно запитав Ігор. Запитав і прислухався.

З-за рогу будинку, від сараю, долинув хрускіт, неначе хтось став на суху гілку.

— Хто там? — голосніше запитав Ігор, відчуваючи на спині тепле дихання матері — вона від страху пішла за ним на кухню і тепер визирала у вікно з-за його плеча.

З-за рогу почулися швидкі кроки. Ігор напружився, забрав голову з кватирки, прикипів поглядом до рогу будинку. Звідти, намагаючись ступати якомога тихіше, вийшов Колян, перебігаючи поглядом від одного темного фасадного вікна до іншого.

— Гей, що ти тут робиш? — запитав здивований Ігор.

Колян не відразу зрозумів, звідки до нього говорять. Підійшов ближче і побачив нарешті свого приятеля.

— Відчини, швидше! — попросив він. Голос тремтів, неначе від холоду.

— Йди до дверей! — сказав йому Ігор і зліз з табуретки, не спускаючи очей з приятеля. Колян чомусь побіг до воріт.

Подив минув, коли Ігор побачив, як Колян схопив сумку і поспішив до дверей.

Зайшовши в будинок, Колян відразу кинув сумку на підлогу і замкнув за собою двері.

— Щось сталося? — запитав його Ігор.

Колян мовчки хитнув головою, помітивши в глибині коридору матір Ігора.

— Вибачте, що так пізно, — промимрив.

— Ну, я піду спати, — промовила мама.

— Принеси сюди стільці або табуретки, — прошепотів Колян. — Поговоримо!

— Ходімо, сядемо на кухні, — запропонував Ігор.

Колян заперечливо похитав головою.

— В мене тепер агорафобія… Мені краще там, де нема вікон…

Ігор не рухався з місця. Дивився, вражений, на свого приятеля, одягнутого надто дивно і надто тепло для осені. На ногах — зимові черевики, в які заправлені штани від лижного костюма. Тепла дута куртка з підтягнутою під саме підборіддя блискавкою. На голові — чорна лижна шапочка.

— Чого стоїш? — запитав Колян. — Чуєш?

Ігор кивнув. Приніс дві табуретки. Колян важко опустився на одну з них.

— Може, роздягнешся? — запропонував Ігор. — А я поки одягнуся, бо прохолодно.

Пішов у свою кімнату, одягнув спортивний костюм. Повернувся.

Колян так само сидів на табуретці. Тільки лижна шапочка тепер лежала в нього на колінах. Він дивився на лампочку, що світила з-під стелі.

— Вимкни, — попросив.

Ігор клацнув вимикачем, сів навпроти приятеля. Темрява осліпила його.

— То що? — запитав незадоволено. — Так і розмовляти будемо?

— Угу, — прошепотів Колян. — Так і будемо. Мені страшно… Ти не розумієш! Мене ледь не вбили!

— Хто? — запитав Ігор.

— Та ті самі, — Колян потягнув блискавку вниз, і в темряві цей звук пролунав зловісно, як сичання змії. — Я тобі розповідав, що мені пробачили… в обмін на файли і листування…

— Розповідав.

— Я все зробив, а цей, хто мені пробачив, взяв і здав мене! Це він, виявляється, над своїм колишнім партнером по бізнесу так пожартував…

— Бізнесмени не вбивають, — промовив Ігор, якому знову стало прохолодно, незважаючи на теплий спортивний костюм.

— Це дивлячись, який бізнес… В мене снайпер стріляв, коли я на кухні сидів… Жах! Я саме відхилився, щоб, не встаючи, з плити чайник взяти. А тут дірка в шибці, і залізна бджілка в кількох міліметрах від мого вуха «бжик!». Вухо аж наче обпекло!

Колян доторкнувся до лівого вуха.

— Торкнися, — прошепотів.

— Навіщо? — здивувався Ігор. — І що тепер?

— Не знаю, — з відчаєм промовив Колян. — Додому не можна. В Київ не можна… Нікуди не можна! Вони не заспокояться… Я ж ці файли переглянув перш ніж віддати. Там йдеться про гроші, про величезні гроші… Цей банкір, комп’ютер якого я хакернув, гроші свого ж банку перевів за кордон. Розумієш? Мені не жити!

— Ну, поки що в мене можеш пожити…

— Спасибі, — гірко промовив Колян. — Тільки будь-який із моїх знайомих, якщо притиснуть до стінки і запитають, де я можу переховуватися, відразу тебе назве!

— Може, не відразу?! — запитав з надією Ігор.

— До того ж голова болить, — Колян потер долонею праву скроню.

— Треба шукати вихід, — прошепотів Ігор. — Обов’язково!

— Шукай! Тепер я буду твоєю проблемою, — голосом безнадійно хворої людини промовив Колян.

— Ходімо в кімнату, — запропонував Ігор.

Колян не відповів і не зрушився з місця.

— Може, коньяку?

Ця пропозиція припала Коляну до душі. Ігор сходив на кухню, приніс пляшку «Коктебеля» і дві чарки.

Пили мовчки. Ігор бачив, що Колян хоче впитися, тому сам поволі цідив зі своєї чарки, натомість приятелю регулярно наливав повну.

Нарешті Коляну трохи попустило. Він погодився піти в кімнату Ігора, але попросив, щоб вони сіли на підлогу, якнайдалі від вікна.

— В тебе ще випивка знайдеться? — запитав він вже в кімнаті.

— Коньяку нема, є мамина полинова настоянка.

— Давай, неси!

Знову мовчки пили. Точніше, пив тільки Колян. Пив і не впивався.

— Що ж мені робити? — вкотре запитав після чергової чарки. Його язик вже трохи заплітався. — Ти навіть не уявляєш, як голова болить після лікарні…

— Після побиття, — виправив його Ігор. — В лікарні тебе не били, а лікували!

Колян пропустив слова друга повз вуха.

— Якби за кордон виїхати. Але як і куди?! Та вони можуть і там дістати… Скільки вже такого було…

— Тобі треба за такий кордон, за яким не дістануть, — промовив Ігор задумливо, відчуваючи, що десь зовсім поряд ходить підказка: як врятувати приятеля.

— Латинська Америка?! — пошепки спитав Колян. — Я там від нудьги помру. Або від текіли.

Ігор похитав головою.

— Ні, не Латинська Америка…

У кімнаті знову залягла тиша. З вулиці крізь відчинену кватирку влетіло далеке гудіння літака, що плив високо в небі.

Губи Коляна затремтіли.

— Не мовчи! — зашепотів він. — Вигадай що-небудь. В тебе кілька годин. Може, день. Розумієш, коли стріляють зі снайперської гвинтівки, це означає, що замовлення оплачене… Мене замовили…

— Давай я тобі постелю тут, на підлозі, — запропонував Ігор. — Ти поспиш, а я подумаю…

Колян погодився і відразу, не знімаючи лижного костюма, заснув на тонкому матраці, який зазвичай використовували для розкладачки.

Ігор переніс у свою кімнату сумку Коляна. Сам ліг у ліжко. Лежав, дивився в стелю, слухав нерівне дихання Коляна, що спав неспокійно.

«Може, попросити Степана, щоб Колян тимчасово пожив у новому домі? — розмірковував Ігор. — Він міг би там жити і допомагати, поки дім до ладу не доведуть…»

Уявив собі, як Колян виносить мішок з будівельним сміттям. У будинку Степан з Оленою щось фарбують. І в цей час до їх паркану під’їжджає чорний джип. А в машині — ті, хто Коляна шукають… Звідки вони дізнаються, що він саме там, у Степана?!

Чим більше напружував Ігор свій мозок, тим складнішою видавалася проблема. Від утоми і напруги заболіла голова. Він потер праву скроню пальцями і згадав, що й Колян скаржився на головний біль і також тер скроні.

— Що робити? Що робити? Думай, голово, думай! — повторював подумки Ігор, вже капітулюючи перед сном. Позіхав, проте намагався тримати очі розплющеними.

— Далекий закордон, — прошепотів він затихаючим голосом.

І очі заплющилися. В цей момент Ігор побачив руду Вальку, налякану Чагіним. Гарне, але перелякане обличчя. Відчай у великих очах. Ігор рідко у своєму житті бачив страх на обличчях, рідко чув страх у голосі. Але останнім часом страху стало забагато. І раптом його повіки відкрилися від несподіваної думки.

— Треба його відправити в Очаків, туди, в п’ятдесят сьомий, — сказав собі Ігор, і від цього раптового рішення чоло зросилося холодним потом. — Точно! Він одягнеться в форму, я йому все розповім…

Ігор підвівся на ліктях, подивився на Коляна, який спав на підлозі. Потім сів на ліжку, опустивши ступні на дерев’яну підлогу.

— Він же мені не вірить, — сумнів, що виник після рятівних думок, був слабким. — А які інші варіанти? — усміхнувся Ігор, відганяючи сумніви геть. — Варіантів немає!

Він встав, підійшов до Коляна. Присів біля його голови навпочіпки.

— Вставай, — прошепотів.

Але Колян спав міцно. Його сон був зміцнений коньяком і полиновою настоянкою.

Ігор поторсав його за плече. Колян промимрив щось у відповідь і відвернув голову в інший бік.

— Вставай, а то увімкну світло! — промовив Ігор твердо і впевнено.

Колян підняв голову. Глянув на друга.

— Що? — спитав пошепки.

— Вставай, є варіант!

Колян, сівши на матраці, слухав Ігора з роззявленим ротом. Його голова хилилася до лівого плеча. Очі, здавалося, ось-ось заплющаться.

— Я тобі все поясню, все розповім. Тобі треба в Очаків… Ти там влаштуєшся…

— Це ж цілковита маячня, — прошепотів Колян і важко зітхнув. — Ти мене заради цього розбудив?

— А ти по-іншому на це дивися, — нові думки додали голосу Ігора енергії і переконливості. — Вважай, що ти вже труп і вирушаєш у потойбічний світ. Вони ж там, з нашої точки зору, також всі мертві, з висоти дві тисячі десятого року. Вони ж всі там, унизу…

— Так, — несподівано погодився Колян і кивнув, показуючи, що готовий слухати далі.

— Ось ти перейдеш до них і доживеш… до природного закінчення свого життя. Ні з ким звідси не перетнешся, а якщо й перетнешся, то не дізнаєшся про це ніколи.

Колян знову кивнув.

— Говори далі, — промовив.

— А ти мене слухаєш? — засумнівався Ігор.

— Слухаю. Якщо це єдиний варіант, то я… піду, спущуся в той час. Що так потойбічний світ, що інак… Ні, я серйозно… Я слухаю, — він звів погляд на Ігора.

— Ти повіриш, — твердо промовив Ігор. — Я тобі дам фотографії, ти цих людей впізнаєш… Тебе зустрінуть, допоможуть… Збирайся!

— Куди? — перелякався Колян.

— За годину перша електричка на Київ. Там фотознімки великі надрукували, я ще не всі бачив. Подивишся на місто, на людей! На мене серед них, ти ж іще не віриш мені!

— Я вірю, — слабким, безвольним голосом прошелестів Колян. — Я починаю вірити… А якщо мене там вб’ють?

— В Очакові?!

— Ні, в Києві.

— Кілери так рано не встають. Назад з Києва повернемося на таксі. Я зараз зателефоную фотографу, він мені не відмовить. Я певен!

Довгі гудки лунали з мобільника Ігора хвилин п’ять. Декілька разів сам телефон давав відбій, і тоді Ігор знову набирав номер фотографа.

— Хто це? — нарешті пролунав сонний голос.

— Це Ігор, щодо виставки.

— А котра година?

— Вибачте, будь ласка, справді ще рано… Та в мене термінове прохання… Ви ж надрукували знімки?

— Крупний формат? Так. Сохнуть.

— А ви далеко живете від фотостудії?

— Ні, на сусідній вулиці.

— Я тут з товаришем. Мені треба терміново йому знімки показати, через півтори-дві години. Можна?

— Ну-у… — протягнув фотограф, зі сну ще слабо розуміючи, про що йдеться. — Можна, тільки…

— Ми зателефонуємо, коли будемо підходити, — сказав Ігор.

— Добре, — ледь встиг вимовити фотограф, а з його телефону вже лунали короткі гудки.

Фотограф заплющив очі, зарився носом в подушку і, не випускаючи з руки мобільника, знову заснув.

28

Виштовхати похмуро-п’яного Коляна з дому виявилося справою нелегкою. Ігор і вмовляв його, і переконував. Врешті-решт приніс в свою кімнату дуту зимову куртку Коляна, змусив одягти, натягнути на голову теплий капюшон зі штучним хутром й затягнути шнурівку під самі очі. Після цього Ігор приніс з домашньої аптечки пляшечку зеленки і, зауваживши раптову капітуляцію чи апатію, замалював брови приятеля в зелений колір.

— Нехай думають, що ти пияк і що тебе побили, — сказав Ігор, допомагаючи Коляну звестися і подивитися на себе у дзеркало.

— Я б тебе не впізнав! Присягаюся! — сказав він, споглядаючи у настінному дзеркалі тупуватий погляд «зеленкуватих» очей, що визирали з «нори» стягнутого протизаметільним шнуром капюшону.

— Та-а-ак, — тільки й спромігся вичавити з себе Колян. Голос його був розгубленим, безвольним. Ігор одразу збагнув, що треба ловити момент і чимскоріш тягнути його надвір, поки той не зібрався на силі для спротиву і активного страху перед неминучим майбутнім.

— Де сумка? Там комп’ютер, — озирнувся Колян на двері, коли Ігор доштовхав його до хвіртки.

— Ми повернемося години за дві-три! Ніде твоя сумка не подінеться!

Колян мовчав усю дорогу. Спочатку він йшов майже бадьорим кроком. Тільки те, як він затягнув отвір для обличчя в капюшоні, свідчило про його страх. Але пізніше, напевно від того, що в куртці було нестерпно парко, він почав раз у раз послабляти шнур, розтягати отвір для обличчя і жадібно вдихати прохолодне вологе повітря.

Перша електричка була майже порожньою. Вони мали на двох цілий вагон. Сівши на дерев’яну лавку, Колян на якусь мить стягнув капюшон. Його обличчя, завдяки прихованому хисту художника, який виявився у Ігора, справді стало невпізнаваним. Воно перетворилося в універсальну мармизу алкоголіка, у якого одна дорога — у бомжі, і далі в зимову вічність, в хуртовину, з якої не повертаються. Випиті коньяк і настоянка допомогли. Ігор дивився на нього і усміхався творінню своїх рук і зеленки.

— Слухай, ти на себе не схожий! — не втримавшись, прошепотів приятелю Ігор.

— Я вже ніколи не буду схожим на себе, — похмуро промовив Колян.

Здається, він починав тверезіти. Та процес витверезіння триває довго. Навіть прогулянка пішки з вокзалу на Прорізну не змогла повернути Коляна у стан нормальної, тверезої людини.

Коли вони проминули Оперу, Ігор зателефонував фотографу. Сказав, що вони будуть біля дверей студії за десять хвилин.

Фотограф їх вже чекав на подвір’ї біля залізних дверей з кованими прикрасами. Чекав і солодко позіхав. Очі його чинили опір світлу дня, що народжувався. На Коляна він подивився злякано, але на обличчі Ігора його погляд відтанув, він заспокоївся і відімкнув двері.

— Все майже готове, — промовив фотограф. — Може, кави?

— Нам усім не завадить, — погодився Ігор.

Ігор-фотограф повісив-свою довгу водонепроникну мисливську куртку на гачок вішака в коридорі і зник за кухонними дверима.

Ігор заклично махнув рукою Коляну. Вони зайшли у велику кімнату. Ігор простягнув руку до стіни.

Клацнув вимикач, і світло залило все приміщення. Перед ними, наче від вітру, гойдалися пристебнуті пластиковими защіпками до шворок фотографії.

— Що це? — буркнув Колян.

— Зараз побачиш, зачекай, сядь поки! — наказав йому Ігор, «перебігаючи» поглядом від одного знімка до іншого.

Той порядок, в якому вони висіли, виявився негодящим для «віртуальної» екскурсії по Очакову.

Ігор сів на диван поряд з Коляном.

— Зараз, — промимрив він, відчуваючи втому, що навалювалася на плечі. — Вип’ємо кави, і господар нам все покаже.

Ця вимушена пауза допомогла Ігореві зосередитися і зрозуміти, що саме і як він хоче показати.

Господар фотостудії, що встиг збадьоритися спочатку від запаху кави, а потім і від напою, міркував швидше за своїх гостей.

— Ви нам за порядком показуйте, — попросив його Ігор. — У вигляді серії, як вона на виставці висітиме…

Фотограф випив каву, рішуче хитнув головою, демонструючи готовність до дій, і почав ходити між знімками, що висіли на шворках.

— Треба почати спочатку, перші знімки вже готові, — промовив фотограф.

Він шелестів за ширмою хвилин п’ять, а потім вийшов і поклав на журнальний столик перед Ігорем і Коляном пачку чорно-білих знімків великого формату.

— Ви поки це переглядайте, вони тут по порядку, так і висіти будуть, — сказав він. — А я решту зніму. Вже висохли.

— Дивися уважно і запам’ятовуй, — прошепотів Ігор Коляну, радіючи, що господаря фотостудії не було поряд. — Ось, бачиш, це Очаків. Це вулиця, де живе Іванко Самохін з матір’ю. Ось вони удвох, а це ми удвох з Іваном. Це будинок Чагіна, ось вони на порозі: Йосип і Фіма. Вони тобі не потрібні. Якщо зустрінеш — переходь на другий бік вулиці… О! Дивись, базар! Валька! Руда, тут не видно! Красуня! Дикунка!

Ігор замріяно похитав головою.

Помітив, що Колян уважно придивляється до жінки, яка стоїть за прилавком з розкладеними бичками і глосиками.

— Заради такої можна куди завгодно, — додав Ігор, радіючи, що фотографія викликала інтерес у приятеля. — Хоч у минуле, хоч у майбутнє!

За спиною пролунали кроки, і на стіл лягла нова пачка великих знімків.

— Ось, це друга частина! — сказав фотограф, умощуючись у кріслі поряд.

Взявши черговий знімок, Ігор завмер. Це був крупний план рудої Вальки, а те, що перед нею стояв Фіма Чагін, налякало Ігора. На обличчі Чагіна легко читалася погроза, а в очах і на обличчі Валі застиг страх, реальний страх.

— Чого це вони? — байдуже запитав Колян. — Вони що, коханці?

— Вона чоловіка має, рибалку. Продає його улов. Не думаю, що вони коханці з цим…

Колян дивно скосив очі на Ігора. Підняв відкинутий капюшон дутої куртки.

— Ти мені інше скажи, — серйозно заговорив Ігор. — Ти бачиш, що все це реально?

Колян кивнув головою. І подивився на фотографа, що дослухався до їхньої розмови.

— Реально, реально, — прошепотів господар фотостудії, дивлячись на Коляна. — Тільки він, — фотограф глянув на Ігора, — не говорить, як йому це вдається…

— Коли-небудь скажу, — пообіцяв Ігор, і на його обличчі заграла загадкова посмішка.

— Сподіваюся, — промовив фотограф. — Це була б революція в фотографії. Тобто, вона вже є, тільки…

— Маєте маленькі знімки останніх плівок? — запитав раптом Ігор.

— Так, я контрольки робив. Хочете взяти з собою?

— Так!

Назад до вокзалу вони спускалися швидким кроком. Колян, судячи з ходи, зовсім протверезів. На голові — капюшон, в отворі для обличчя — лише очі, ніс і трохи зеленки. Перехожих майже не було, та й на їхнє щастя накрапав дощик, уповільнюючи прихід ранку.

На вокзалі вони замовили за сто гривень приватника — старенькі жигулі-«четвірку», який і відвіз їх у Ірпінь.

Двірники на вікні «четвірки» голосно бжикали, збиваючи краплини дощу з лобового скла. Ігор сидів поряд з водієм. Колян, так і не скинувши капюшона, спав на задньому сидінні.

— Добряче гульнули? — привітно запитав водій, чоловік років шістдесяти.

— Добряче, — підтвердив Ігор. — Він, — кивнув головою на Коляна, — ще не скоро очухається!

— З радості чи з горя? — поцікавився водій.

— З радості, — промовив Ігор задумливо, і його відповідь прозвучала так двозначно, що переключила думки літнього водія на власну долю та її злигодні.

29

Мати вже поралася на кухні, готувала сніданок, коли вони зайшли в будинок. Колян роззувся в коридорі, зняв куртку. Зайшов у ванну і довго відмивав своє обличчя від зеленки. Потім пройшов у кімнату Ігора і сів на розкладений в кутку на підлозі матрац, на якому йому так і не вдалося виспатися.

— Тримай, дивись і запам’ятовуй! — простягнув йому Ігор пачку маленьких знімків.

— Ти що, мені з собою їх не даси?

Ігор замислився.

— Декілька дам, — відповів. — Навіщо тобі всі?

Колян знову почав роздивлятися фотографії, примружуючись, ніби йому бракувало світла. Ігор підсунув до нього тумбочку з настільною лампою. Направив лампу на руки Коляна і ввімкнув світло.

— Сніданок готовий, — зазирнула в кімнату Олена Андріївна. — Ходіть їсти!

— Ходімо, — покликав і Ігор.

Колян поворушив губами.

— Я біля вікна не сяду, — сказав уперто.

— Добре, я сюди принесу.

Колян жадібно проковтнув сосиску з яєшнею, сидячи майже в позі лотоса. В такій же позі і чай випив.

— Коли ти мене туди відправиш? — Колян кивнув на розкладені на підлозі фото.

— Зажди, — замислився Ігор. — Треба все прорахувати. Це ж як закордон. І документи не завадять. Якби дістати якийсь старий бланк, зробити тобі «корочки» під старовину, щоб ніхто нічого не запідозрив…

— Документи? — перепитав Колян. — А хіба зараз існують якісь проблеми з документами? Ми живемо в добу оперативної поліграфії. Сьогодні замовив — завтра принесли. Хоч дипломатичний паспорт, хоч довідку, що ти спадкоємець дому Романових…

— Так, але ж потрібні старі документи! В мене старе посвідчення лейтенанта міліції є, можна подивитися…

— Навіщо д ивитися? — Колян знизав плечима. Підтягнув до себе сумку, видобув з неї ноутбук, дроти. Ввімкнув у розетку, вставив модем, подібний на флешку. — Зараз побачимо, що нам пропонують!

— Давай ти подивишся, а я у справах піду, — промовив Ігор. — Обіцяв допомогти знайомому…

— Коли повернешся?

— До обіду!

Залишивши Коляна в кімнаті, Ігор попросив маму не турбувати приятеля. Сказав, що в нього депресія. А сам пішов до Степана. Отримав респіратор і рукавиці для роботи. Навіть робочий комбінезон для Ігора знайшовся. На другому поверсі нового будинку лежали і дошки, і арматура, залишені будівельниками, і зайві батареї, що не знадобилися. Ігор разом зі Степаном зносили все вниз. Працювали, поки Олена не покликала їх обідати. Обідали в старому дерев’яному будинку, в тій самій кімнаті, де вони скромно відзначали оборудку. Допиваючи чай, Ігор занепокоївся про Коляна. Вибачився, що сьогодні більше нічим допомогти не зможе, і побіг додому.

Приятеля застав в тому ж кутку на матраці. Тільки зараз біля нього на підлозі чомусь лежав розкритий паспорт Ігора.

— А навіщо він тобі? — нервово запитав Ігор.

— Все в порядку, — Колян підніс долоню у заспокійливому жесті. — Не міг же я невідомій фірмі документи на своє прізвище замовляти. Замовив на твоє. А фотку свою вислав. Цифрову. Твоєї не мав, та й документи ж для мене…

— І що то за документи? — поцікавився Ігор.

— Паспорт зразка 1957 року, посвідчення для відрядження лейтенанта міліції, ще якісь довідки. Вони самі знають. Це міні-фірма при держархіві, в них не лише зразки всього є, а й чисті бланки. Аби гроші були.

— Скільки ж це коштуватиме?

— П’ятсот баксів за курсом. Я вже заплатив! — Колян показав Ігореві кредитну картку. — Я тобі її залишу, збережи. Може, повернуся через рік? — на обличчі Коляна заграла трохи божевільна усмішка.

— Коли отримаєш папери?

— Ти не повіриш! Сьогодні ввечері, кур’єром.

— Що ж, вітаю, — Ігор перевів погляд зі свого паспорта на ноутбук. — Тепер ти — це я. Я теж не зовсім я. Я тепер і я, і Іван Самохін.

— Цікаво живемо, — криво усміхнувся Колян.

— Цікава країна, цікавий час, цікаві ми, — Ігор також посміхнувся. — Тільки тобі доведеться ще тут пожити. День чи два…

— Чому? — посмішка збігла з обличчя Коляна.

— Я піду в Очаків, домовлюся, щоб тебе зустріли… Попрощатися з деким маю, — голос Ігора пролунав незвично твердо, і певно тому його слова не викликали в Коляна жодної реакції чи спротиву.

Дзвінок у двері пролунав за кілька хвилин після того, як за ворітьми зупинився моторолер.

Мати першою вийшла до порогу.

— Хто там? — запитала.

— Кур’єр, мені Ігора Возного треба.

— Синку, це до тебе, — покликала Олена Андріївна.

Отримавши від хлопця-кур’єра пакунок, Ігор повернувся в кімнату і простяг його Коляну. Той відразу розірвав упаковку. Витягнув пластиковий файл з документами.

— Випити хочеш? — запитав Ігор. — Все-таки особливий момент…

— Я тепер завжди хочу випити, — сказав Колян. — Давай!

Наближалася одинадцята вечора. Перша з двох куплених по дорозі додому від Степана пляшка коньяку закінчувалася. Пили зараз однаково, собі Ігор також не відмовляв.

— Так ти туди і назад? — нервово зиркнув на приятеля Колян.

— Так, на добу. Залишити тобі щось почитати? Щоб не нудьгувати? Можу принести класний рукопис одного чолов’яги про їжу. Хоча ні, пізно вже…

— Ні, читати я не зможу… страх відволікає… Я буду просто чекати. Ти мені краще випити залиши!

— Залишу, — пообіцяв Ігор.

Приніс з кухні другу пляшку коньяку і дві пляшки полинової настоянки.

— Вистачить? — запитав.

— Вистачить, — сказав Колян. — Тут якраз на три рази випити і три рази поспати…

Ігор мовчки переодягнувся в міліцейську форму. Підперезався ременем з кобурою, натягнув чоботи. Одягнув кашкет. Зверху накинув куртку-вітрівку.

Колян зачаровано спостерігав перевтілення Ігора, вигляд мав спантеличений. Спостерігав і мовчав.

— Ну все, бувай, — Ігор кинув прощальний погляд на Коляна і вийшов з кімнати.

На вулиці дув вітер. Не надто сильний, але холодний. Дув назустріч, в обличчя, ніби з минулого, в яке зараз поспішав Ігор.

Темрява густішала. Будинки і паркани обабіч дороги відступили за межу видимості. Спереду заблимав далекий вогник. Почав накрапати дощик. Ігор машинально спробував натягнути на голову капюшон куртки. Кашкет заважав. Він зняв його і поніс у руці.

Ноги привели його до майданчика перед ворітьми винзаводу. Дощ перестав, залишивши після себе в повітрі вогку в’язкість.

З-за прочинених воріт визирнув, а потім вийшов Іванко. На плечі — міх з вином.

— Привіт, — озвався Ігор.

Іван зупинився, насторожено озирнувся на всі боки. Ігор вийшов на освітлену частину майданчика.

— Це я, — сказав.

— Та я впізнав ваш голос, — тихо сказав хлопець. — Щось давно вас не було… А тут такі справи…

Вони звернули на дорогу, що вела до Іванкового будинку.

— Які справи? — спитав на ходу Ігор.

— Валькиного чоловіка підрізали…

— Він у лікарні?

— На цвинтарі… Її тепер на базарі нема. Траурну хустку з голови не знімає, сидить вдома і плаче…

Ігор важко зітхнув.

— Знайшли того, хто підрізав? — запитав похмуро.

— Нє-а, — Іванко хитнув головою, зупинився, поправив на плечі міх з вином. — Його ножем так вдарили, що ручка зламалася, а лезо між ребрами залишилося…

Далі до самого будинку Іванка йшли мовчки. В будинку сіли на кухні… Іван налив собі й Ігореві вина. Посміхнувся якимось своїм думкам.

— А мій фотознімок у газету взяли, — похвалився.

— В яку газету? — байдуже запитав Ігор.

— В нашу, «Очаківець», — Іван сьорбнув вина. — Сказали, заплатять карбованець і двадцять копійок. Подобається мені ця справа — фотографувати! Я й книжку спеціальну вже прочитав: «Для фотографа-початківця».

— Так, — Ігор також ковтнув вина. — Ти добре знимкуєш…

— Я хочу сам проявляти знімки і друкувати, але треба ванночки купити. І фотозбільшувач зі штативом.

Ігор витягнув із кишені галіфе кілька соток. Поклав на стіл і підсунув до Івана.

— Тримай! Купиш, що треба!

— Ох, спасибі! Ви… навіть не знаю, як сказати, — хлопець знітився від почуття вдячності, що переповнювало його.

— Не треба нічого говорити, — байдуже промовив Ігор.

— Що це за куртка на вас? Це модно?

— Це вітрівка. Хочеш — подарую.

— Правда?

Ігор зняв вітрівку і передав Іванові.

— Ложки-виделки у вас там? — Ігор вказав поглядом на тумбочку в кутку кухні.

— Угу.

Ігор встав, висунув верхню шухляду. Погляд зупинився на кухонному ножі з міцною дерев’яною ручкою. Взяв ніж і спитав Івана:

— В тебе тонкий надфіль є?

— Різні є.

— Принеси.

Хлопець вийшов з кухні. Повернувся з дерев’яною скринькою. Поклав її на стіл, відкрив.

— Ось, — витяг шматок дерматину з кишеньками, з яких стирчали напилки та надфілі.

Іван з цікавістю спостерігав за гостем. Його погляд почав дратувати Ігора. Він запхав кухонний ніж в одну із кишеньок дерматину і згорнув набір у рулон.

— Знаєш, наступного разу замість мене інший… міліціонер прийде. Микола. Допоможеш йому, місто покажеш, поясниш все.

— А ви? — засмутився Іван. — Я вже до вас звик…

— Відвикай, — холодно промовив Ігор. — Я… я йду зі служби… звільняюся з міліції…

— Бо небезпечно?

— Так.

Ігор не мав бажання продовжувати цю розмову. Він допив вино і пішов у кімнату зі старим диваном. Там увімкнув світло, сів на стілець, витягнув ніж і надфіль, почав підпилювати лезо ножа в місці стику з дерев’яною накладкою на ручці.

Сталь піддавалася важко. В Ігора вже й рука занила, а надріз заглибився в лезо лише на пару міліметрів. Ігор перепочив, опустивши ніж на коліна. Поворушив пальцями, розганяючи кров. Знову взявся за надфіль. У результаті, здавалося, неймовірних зусиль лезо надпилялося ще на міліметр-півтора, після цього вже затерпли пальці, що стискали надфіль. Під час перепочинку Ігор уважно оглянув набір інструментів, що лежали в кишеньках дерматину. Вибрав надфіль з гострішим краєм. Робота пішла швидше.

Коли лезо було майже перепиляне і трималося на ручці тільки завдяки двом-трьом міліметрам, Ігор зупинився. Подивився на ниючу долоню правої руки. Побачив два розчавлені пухирі — результат незвичної ударної праці.

Подумав про Степана. Згадав його «корисні поради» з питання ударів ножем. Цікаво, що садівник так добре розумівся на ударах ножем. Не пасує! Садівник має розумітися на глибині ямок для посадки квітів і дерев та інших нюансах догляду за красою навколишнього світу. Ударом ножа світ красивішим не зробиш.

Ігор невесело усміхнувся власним думкам.

«А може, зробиш?! — раптом подумав він. — Адже один удар ножем робить життя і навколишній світ жахливим, а інший удар, навіть тим самим ножем, може покращити і світ, і життя».

Ігор раптом пригадав, як щовесни витягав з підвалу мішок моркви і, на прохання матері, сортував її — відрізав підгнилі кінчики або хвостики, залишаючи для їжі міцні червоні коренеплоди. Потім з відсортованої моркви мама робила моркву по-корейськи, яку він, до речі, дуже любить.

Дивно, чому раптом пригадалася ця морква? Через ніж у руці?

Ігор знизав плечима. Став обличчям до дивану, вдивляючись у своє відображення в старому плямистому дзеркалі, вставленому у високу дерев’яну спинку.

Споглядаючи своє віддзеркалення, Ігор вишкірив зуби. Ніби перевіряв, наскільки злим, роздратованим він може виглядати. Згадав обличчя Фіми Чагіна в темряві на стежці і потім при світлі у нього вдома. Обличчя Чагіна ніби навмисне було налаштоване на вираз злоби, погрози. На ньому ніколи не могла би з’явитися добра посмішка. Він би ніколи не зміг посміхнутися очима. Та й навіщо йому це? Він був створений для іншого. Він був створений як джерело і провідник агресії, зла. Це також енергія, майже така сама, як електрика. І так само, як електрика, може вбити. «А я хто? — замислився Ігор. — Степан — садівник. Чагін — лісник. А я?»

Сумнів, що зупинив хід думок Ігора, змусив його внутрішньо зіщулитися, відчути жаль до самого себе, як до дитини, яка заблукала у лісі. Він навіть уявив собі таку дитину — років п’яти, в шортиках і маєчці, яка з жахом озирається на всі боки, оточена безкінечними стовбурами щоглових сосен.

— Ліс, — промовив Ігор. — Ні, — його очі посміхнулися, ніби він раптом засміявся над собою, над своїми думками двохвилинної давності. — Все нормально. Я на роздоріжжі, але знаю, куди йти… Я ще кілька годин проведу в цьому лісі, а потім назад — у сад! Я ще кілька годин буду прикидатися, ніби я лісник. І все! Більше до лісу — ні кроку!

Посмішка, що осяяла його обличчя, була самовпевненою і майже зверхньою. Ігор поправив ремінь, перевірив кобуру — чи застібнута? Надягнув кашкет і, затиснувши в руці ніж, тихенько вийшов з кімнати.

У будинку було тихо. Ігор вийшов на поріг і притис вхідні двері майже до кінця, але не заклацнув. Двері виглядали зачиненими, але в них можна було увійти без ключа і без шуму.

Нічний Очаків дихав глибокою осінню. Опале листя під ногами не шурхотіло, а чвакало, всотавши вологу з повітря. Жодного вогника у вікнах будинків, жодного тріску гілок, жодного відлуння.

Ігор ішов неквапом, майже не дивлячись на дорогу. Чоботи знали, куди вести господаря. І привели до будинку Фіми. Ігор зупинився, вже вкотре, на тому самому місці, біля дерева, через дорогу від хвіртки. Подивився на знайомий будинок. Справа від дому темрява була не такою густою. Туди виходило вікно вітальні, де його намагалися отруїти.

Ігор перейшов через дорогу, намагаючись ступати нечутно. Хвіртка не рипнула, відчинившись і зачинившись.

Він зазирнув за правий кут будинку, подивився на вікно — там горіло тьмяне світло.

— Не спиш? — прошепотів Ігор. — Це добре! Не доведеться будити…

Він вернувся до порогу. Підійшов до дверей. Підніс затиснутий у правій руці ніж до очей, подивився на нього з повагою. Кулаком лівої руки гримнув у двері два рази.

Почув шум, кроки.

— Хто там? — непривітно запитав з-за дверей Фіма.

— Йосип, — прохрипів Ігор, намагаючись імітувати кілька разів чутий голос.

Вжикнув залізний внутрішній засув. Дзвякнув металевий гачок. Двері відчинилися, Ігор став на порозі, змусивши заскоченого Фіму позадкувати. В передпокої було темно, і Фіма не відразу зрозумів, хто перед ним. Та якби і зрозумів відразу, це б вже не змінило його долю.

Ігор різким рухом штовхнув ніж, затиснутий у руці, знизу вгору, під ребра Фіми. Ніж увійшов швидко і легко, не відчувалося щонайменшого спротиву тіла. Ігор навіть злякався, що його рука разом з дерев’яною ручкою провалиться у це дивне, «порожнє» тіло. Але ручка ножа зупинилася, вперлася в тіло, яке виявилось важким і неповоротким. Фіма ще стояв перед Ігорем, хапаючи ротом повітря чи намагаючись промовити щось, що вже ніколи не буде вимовлене. Він стояв, а Ігор чимраз сильніше стискав дерев’яну ручку, відчуваючи, що ніж стає дедалі важчим. Ноги Фіми підкосилися, він почав хилитися до Ігора, захрипів. Ігор відштовхнув його від себе і випустив ручку ножа. Фіма гримнувся на спину. Гуркіт пішов по стінах дому, по повітрю.

Ігор замкнув двері на засув. Засвітив світло.

Фіма лежав на дерев’яній підлозі, розкинувши руки. Його живіт піднімався і опускався, і ручка ножа від цього також то здіймалася, то нахилялася. Ігор слідкував за рухами дерев’яної ручки. Він хотів, щоб вона завмерла. Він був незадоволений нею. Фіма ледь підвів голову, але зм’як і витягнувся на підлозі, залишивши очі розплющеними. Ігор присів навпочіпки біля нього. Зіниці Чагіна застигли. Ігор підніс свою долоню, яка досі нила від тріснутих пухирів, до розкритого рота Фіми. Він більше не дихав.

Ігор взявся за ручку ножа і потягнув її на себе, сподіваючись, що вона зараз відломиться, залишивши лезо в тілі. Але ручка не піддавалася. Вона міцно трималася за лезо.

Ігор звівся на ноги. Подивився на відчинені двері у вітальню, за якими світилося. Пройшов туди і побачив, чим займався Фіма до його приходу. На овальному столі лежали вісім пачок радянських сторублівок, переклеєних банківськими стрічками. Поряд — полотняна біла торбинка, мисочка з водою і половинка олівця. На торбинці вже було написано цим олівцем: «Сіма Н. Н. Забере в 1961. Сам або с…».

— Сам або с… — прочитав Ігор вголос, намагаючись зрозуміти, яке слово він завадив Фімі дописати. — Сам або с-с-син! — зрозумів Ігор і зрадів.

— Син… Йосип або син? Ось для чого батько робив Степану татуювання! Це дуже повільна пошта! Точніше — дуже повільний переказ грошей… Бандитський варіант «Вестен Юніон»!

Ігор склав гроші в білу торбинку, роззирнувся. Він почувався майже як удома. Адже цю кімнату він добре знав. Там, навпроти вікна, в буфеті, у верхній шафці за дверцятами зі вставками з товстого скла, стоять келихи і чарки. Десь стоять і пляшки. Але Ігор зараз не хоче пити.

— Що тоді сказала бабуся в Очакові, у якої вони зі Степаном ночували? Що Фіму знайшли зарізаним, а поряд лежали дві пачки грошей і записка: «На розкішні похорони»?

Ігор взяв олівець. Підійшов до буфету і витягнув верхню шухляду. Серед усілякого мотлоху, листівок і риболовних гачків він побачив три чистих бланки «Повістки в міліцію».

— Цікаво! — вихопилося в Ігора.

Він узяв один бланк, перевернув. Зі звороту — чистий аркуш. Поклав на стіл, нахилився. Написав олівцем «На розкішні…» і зупинився, зауваживши, що написаних слів майже не видно.

Ігор здивовано подивився на олівець, підніс його до очей.

— Та це ж хімічний! — зрозумів він.

Поглядом зачепив мисочку з водою, та замість вмочити грифель у воду, підніс олівець до рота і послинив. Навів вже написані слова і додав, сильніше натискаючи олівцем на папір: …«похорони». Вийшло «На розкішні похорони».

Ігор повернувся до трупа. Витягнув з торбинки дві пачки рублів, поклав їх біля голови Фіми, а записку — на груди.

— На одного лісника менше стало, — прошепотів він, дивлячись на вбитого Чагіна абсолютно спокійно, як на траву або камінь.

На вулиці до цього часу стало холодніше. Дорогою назад Ігор кілька разів зупинявся, ніби щось забув, ніби чогось бракує в руці. І щоразу згадував, що бракує ножа. І заспокоювався, знаючи, що цього ножа йому вже не бракуватиме. Бо він відійшов у небуття.

Трохи шкодував, що ручка ножа не зламалася від удару, але й цей жаль врешті-решт було стерто одною простою думкою: «Я його вдарив ножем, як „садівник“, а не як „лісник“. Більше жодних таких ножів, підпиляних і непідпиляних, в моєму житті не буде. В моєму житті тепер все буде красиво!»

Слово «красиво» відправило його думки далі, до рудої Вальки. Захотілося її побачити, нехай навіть у траурі. Захотілося її утішити, бо в неї забрали жалість до власного чоловіка, а її жалість була сильніша від кохання! Вона зараз напевне вдома, сама. Спить або плаче… Але — ні, більше він її не побачить! Більше він сюди не повернеться. Натомість може передати їй записку або навіть гроші! Так, він попросить Коляна зайти до неї, познайомитися. Може, Колян навіть закохається в неї і замінить їй чоловіка, замінить їй рибалку, завдяки якому вона займалася улюбленою справою — торгувала рибою на базарі! Може, вона жалітиме Коляна не менше, ніж жаліла свого вбитого чоловіка. І буде від цієї сильної жалості Коляну в сто разів краще, ніж від її кохання!

Ігор зупинився перед хвірткою. Зайшов, притримавши її. Акуратно відчинив незамкнені двері. В чоботях пройшов у кімнату зі старим диваном. Роззувся, роздягнувся і ліг, накрившись турботливо складеною на табуретці ковдрою.

Вже засинаючи, продовжував думати про Вальку і Коляна, ніби те, що він їх заручив у своїй уяві, обов’язково мало закінчитися весіллям в реальному житті.

Вирішивши їх долю, вихопив з пам’яті Олену, доньку садівника. І з думками про неї заснув.

30

Ігора розбудив голосний кашель. Він розплющив очі, простиг руку до настільної лампи на тумбочці.

Тьмяне світло не вдарило в очі. Тільки передсвітанкова сірість відсунулася за вікно. Ігор лежав у своїй кімнаті. В кутку на матраці спав Колян. Він вже перестав кашляти, але лежав неспокійно, похрипуючи майже при кожному вдиху. Біля подушки на підлозі стояла склянка з маминою настоянкою. Трохи далі, під стіною, — дві пусті пляшки і одна почата.

Ігор сів на ліжку. В голові шуміло, але щойно погляд Ігора зупинився на Коляні, шум відступив. На його місце прийшли сумні думки і виразна жалість. Ігор жалів Коляна, проте не надто. Колян заслуговував на більшу жалість, більше співчуття. Його хакерський талант вдарив бумерангом, залишивши на пам’ять «зечемете» і реальну загрозу життю. Йому доводилося тепер готуватися до переходу в іншу реальність, яка була не набагато гуманніша від цієї. Вона була просто іншою. І все в ній було іншим, в тому числі інші загрози і небезпека. І водночас Ігор відчував легку заздрість. Дуже легку, проте вона заслуговувала на увагу того, хто заздрить. Якщо намальована Ігорем картинка щасливого майбутнього Коляна і Вальки перетвориться у весільну фотографію, і на весілля, як фотографа, вони запросять Івана Самохіна, то їх щастя може виявитися набагато солодшим, ніж не до кінця вимріяне і поки існуюче лише в уяві щастя самого Ігора. Річ у тому, що уявляти щастя Коляна і Вальки було набагато легше, і в реальність такого щастя вірилося легко. На тему власного щастя Ігор ще так детально не фантазував. Може, час починати?

Він зробив зусилля, відсунув на край уяви прозорий віртуальний портрет Вальки з її веселими зухвалими очима і наблизив маленький знімок Олени. Олена на карточці була тихою і не хотіла суперничати з меткою торговкою рибою. Олена була із «садівників»: працелюбних, тихих і скромних. Валька була «лісником». Це і допомогло Ігореві урівноважити в своїй свідомості обидва світи. І тому легко і невимушено він дав назви цим світам — «Світ лісників» і «Світ садівників». Раптом зникли заздрощі до Коляна, як і жалість до нього. Він також «лісник», у «світі лісників» йому буде не гірше, ніж тут!

Колян, ніби відчувши, що про нього думають, перевернувся на бік, обличчям до Ігора. Він підвів голову, простягнув руку до склянки, підніс її до рота. Випив і, коли ставив склянку на місце, помітив Ігора і світло від настільної лампи.

— Ти вже повернувся? — хрипко запитав він.

— Вже, — кивнув Ігор.

— Коли?

— Сьогодні увечері.

Уранці, поснідавши на підлозі з Коляном гречаною кашею з сосисками, Ігор пішов знову допомагати Степану. Степан був у гарному настрої. Працюючи, наспівував собі під ніс мелодії, подібні на марші. Олена нагодувала їх смачним обідом, і вони знову піднялися на другий поверх новобудови.

— А що тут буде? — запитав Ігор, вказуючи на кімнати другого поверху, які вони вже повністю звільнили від сміття і залишків будматеріалів.

До кімнати якраз увійшла Олена з відром і ганчіркою. Почала мити новенький, але затоптаний і вкритий будівельним порохом паркет.

— Спальні, — відповів Степан. — Внизу буде кафе, а вгорі — господарі.

— Чотири спальні? — не стримав подиву Ігор. — І ще в старому домі…

— Старий будинок — для старого господаря, тобто для мене, — посміхнувся Степан. — А новий — для молодої господині та її родини. До речі, я маю до тебе серйозну пропозицію…

Ігор завмер. Уважно подивився в очі садівнику. Згадав, як ледь не заробив від матері ляпаса за те, що не розрізняє пропозиції різного роду. Цю пропозицію Степан назвав «серйозною».

— Ви пропонуєте мені посаду заступника директора кафе? — запитав Ігор не без іронії в голосі, зберігаючи при цьому абсолютно серйозний вираз обличчя.

— Ні, — спокійно відповів Степан, — помічника кухаря.

— Кому ж я там буду допомагати? — Ігор єхидно скривив уста, уявивши сусідку Ольгу, яка стоїть біля плити, а поруч — він сам в кухарському ковпаку.

— Олені, моїй доньці. Вона буде кухарем.

— Що, на трудову книжку візьмете? — настрій Ігора раптово змінився.

— Візьму, все по-чесному!

— І що там напишете? Помічник кухаря?

— А що ти хочеш? Можу написати «кухонний менеджер», — усміхнувся Степан.

— Ні, краще «садівник», — Ігор посміхнувся у відповідь.

— Кухонний садівник?!

— Ні, без кухонний, просто «садівник», — промовив Ігор абсолютно серйозно.

— Домовились! — Степан багатозначно кивнув, стиснувши губи.

Олена вийшла із спальні. За її спиною блищав вимитий паркет. Ігор та її батько міцно тиснули руки один одному.

— Чого це ви? — здивувалася Олена.

— Договір скріпили, — відповів Степан. — Залишилося тільки його підписати.

— До речі, а як кафе буде називатися? — поцікавився раптом Ігор.

— Кафе «Очаків», — просто відповів Степан.

— То що, за трудовою я буду «садівником з Очакова»?! — на обличчі Ігора заграла радісна посмішка.

— Виходить, так.

— Чудово! В мене, до речі, є фотознімки старого Очакова, великі… Можна буде на стіни повісити?

— Чому ні? Рецепти ж у нас будуть також «очаківські», з батьківського рукопису. Тільки корисна і здорова їжа!

Ігор замислився, уявив собі фотографії на стінах кафе, а на знімках — Валька, Іванко, Олександра Маринівна, батько Степана Йосип, та й сам він, Ігор. Ось буде цікаво, якщо Степан їх коли-небудь роздивиться і впізнає там Ігора! Впізнає і запитає: а що ж він робить у старому Очакові? Ось тоді Ігор і розповість йому все, розповість про всіх, кого знає на знімках. І про Йосипа також.

— Тобі мати говорила, що я їй освідчився? — несподівано запитав Степан.

— Говорила, — сказав Ігор.

— Ти не проти?

Ігор хитнув головою, мовляв, не проти.

— Мама до мене сюди перейде, — продовжував Степан, — а будинок тобі залишиться.

— Будинок з терезами? — задумливо сказав Ігор.

— Ні, — сказав Степан, — терези мама з собою забере. Та й навіщо вони тобі?

— Це я так, — махнув рукою Ігор.

Дорогою додому він купив пляшку коньяку.

— Твій друг довго буде на підлозі сидіти? — пошепки запитала мати, визирнувши в коридор.

— Недовго, — відповів син. — Сьогодні ввечері він піде.

— Я котлет і картоплі насмажила, — сказала Олена Андріївна, кивнувши на кухонні двері.

— Спасибі. Знаєш, ма, мені Степан також пропозицію зробив. Серйозну, — на обличчі хлопця з’явилася хитра усмішка.

— Що ж він тобі запропонував? — очі матері загорілися цікавістю.

— Буду помічником кухаря.

Новина захвату не викликала.

— А кухар хто? — запитала мати вже без особливого інтересу.

— Олена.

На обличчі Олени Андріївни з’явився подив, що змінився легкою задумою.

— А що? — запитала сама у себе. — Може, навчишся! Фах добрий, та й ситний…

Останню трапезу вони з Коляном розпочали о пів на десяту. Мати дивилася по телевізору чергову серію «Обручки». За вікнами панував морок. У Коляна в руці тремтіла виделка, але їв він жадібно, ніби наїдався наперед. Пив також жадібно.

— І чому я тобі вірю… — бурмотів Колян, простягаючи пусту чарку, щоб Ігор знову наповнив її коньяком. — Раніше в ці казки не вірив, а тепер вірю…

— Раніше в тебе не було «зечемете», ти був твердоголовим, як і більшість наших громадян. А тепер ти серед меншості, як і я…

— А хіба в тебе «зечемете» також була? — Колян зазирнув в очі приятеля з підозрою.

— Ще в дитинстві. Батько не додивився, і я поліз на карусель, що крутилася… Знаєш, я тобі грошей з собою дам. Багато. Дві пачки із запискою. Передаси Валі. Пам’ятаєш, я тобі її на знімках показував?

— Хо! — вигукнув Колян багатозначно. — Таких не забувають!

Ігор ледь помітно усміхнувся.

— Тільки грошима не розкидайся, там цього не оцінять…

Колян слухняно кивнув.

Близько одинадцятої Ігор допоміг Коляну одягнути міліцейську форму. Чоботи приятель натягнув сам. Його обличчя виражало дискомфорт.

— Малуваті, — промимрив він, скривившись.

— Спробуй пройтися кімнатою!

— Світло спочатку загаси, — попросив Колян.

У темряві Колян кілька разів пройшов кімнату по діагоналі, поприсідав.

— Дивно, — сказав нарешті, — щойно тиснули, а тепер не тиснуть… Як це?

— Ця форма, та й чоботи, — це минуле. А минуле змінює свій розмір залежно від того, хто його на себе приміряє…

— Ну, ти й сказанув, — Колян покрутивши головою, взяв з рук Ігора ремінь з кобурою. Відкрив кобуру, подивився на пістолет.

— Шкода, що не стріляє, — зауважив.

— Там стріляє, — Ігор переконливо кивнув. Почекав, поки Колян затягне на поясі ремінь. Простяг йому темну сумку, в яку переклав з білої торбинки пачки грошей і записку для Валі.

«А раптом Колян прочитає записку? — занепокоївся подумки Ігор. — Хоча… там немає нічого особливого, тільки прохання пожаліти його по-справжньому…»

— На ось, ще й це візьми! — Ігор передав другу золотий годинник.

— Дорогий подарунок, — прошепотів Колян.

— Будемо вважати, що обмінялися. Ти мені — ноутбук, я тобі — годинник. Він, до речі, тут стоїть, але там ітиме і точний час показуватиме.

На вулицю вийшли близько опівночі. Колян у старій міліцейській формі з темною шматяною сумкою в руці, а Ігор у спортивному костюмі та шкіряній куртці.

— Сміливіше! — спробував додати бадьорості своєму приятелю, обличчя якого виражало що завгодно, окрім бадьорості й упевненості.

Обабіч вулиці тягнулися будинки. Вікна в них не світилися. Ігор розглядав їх, ніби вперше побачив. Може, й справді вперше? Раніше він завжди дивився лише вперед, чатуючи на вогник перед ворітьми винзаводу, а будинки і паркани помічав лише бічним пасивним зором. Тепер ним оволоділа дивовижна свобода — він міг дивитися куди завгодно. А от Колян йшов, дивлячись перед собою, неначе загіпнотизований.

У якийсь момент Ігор помітив, що темрява погустішала і будинки пропали.

Він різко зупинився.

— Я далі не піду, — сказав приятелю. — Ти підеш сам!

Колян також зупинився, тільки трохи попереду.

— Я тепер сам? — перепитав він.

— Ну, не зовсім. Тебе скоро зустріне Іван Самохін. Передай йому від мене вітання. Так, і найголовніше: форму ніколи не знімай, це тепер твоя друга шкіра. Без неї пропадеш!

Не промовивши жодного слова, Колян рушив уперед, і за кілька хвилин темрява проковтнула його.

Ігор стояв, вслухався, вдивлявся. Потім обернувся і швидким кроком пішов назад. Йшлося йому швидко і зручно, і дивовижно легко. На ногах були невагомі китайські кросівки.

«Цікаво, китайці вміють і кирзові чоботи такими легкими робити?» — подумалося йому.

Обабіч знову з’явилися будинки. Світло в їхніх вікнах, як і раніше, не світилося.

***

Колян вийшов до освітленого майданчика перед зеленими воротами Очаківського винзаводу. Нерішуче зупинився. Озирнувся.

Ворота з рипом відчинилися, Колян позадкував у темряву. З воріт з шумом виїхала старенька вантажівка, розвернулася, виїхала на дорогу, яку можна було роздивитися тільки при світлі фар, і стала віддалятися від Коляна.

Ворота зачинилися. Кілька хвилин було тихо, та потім слух настороженого Коляна знову різонув скрип воріт. Тільки цього разу він був коротший. Вийшов хлопець з важкою ношею на плечі. Ворота зачинилися, хлопець опустив дивний, вочевидь важкий мішок під ноги, і він заворушився, ніби в ньому лежало живе порося.

Колян придивився до хлопця, до його мішка.

— Ти Іван? — гукнув з темряви.

— Так, — відповів хлопець.

Колян підійшов.

— Тобі привіт від Ігора! — сказав.

— Спасибі.

Колян важко зітхнув. Треба було щось говорити, щоб полегшити знайомство.

— Важкий? — спитав Колян, показуючи на мішок.

Іванко кивнув головою.

— Давай допоможу, — Колян нахилився над мішком.

Іванко охоче допоміг Коляну завдати міх з вином на праве плече, і вони рушили темною, невидимою дорогою, слідом за вантажівкою.

— Маю записку для Валі, — неголосно сказав Колян. — Ти мене до неї відведеш?

— Завтра вранці, — пообіцяв Іванко Самохін. — Їй зараз важко, але чоловіків у формі вона любить. А зараз до нас підемо. Мама обіцяла бичків насмажити. Поки що у нас заночуєте. Вина вип’ємо для міцнішого сну!

— Якого вина? — здивувався Колян.

— Та цього, — Іванко поплескав долонею по мішку, і міх захитався на Коляновому плечі. — Білого, кислого… Ваш друг його полюбляє! Його можна й не закусувати. Після нього такі сни бувають, шо ліпші від будь-якого кіно!

Content

Андрій Курков
Садівник з Очакова

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30