Євген Положій

ВЕЖІ МОВЧАННЯ

Тут усе виглядало безглуздо і недоречно: пустир у самому центрі міста, затиснутий між старим парком відпочинку і вулицею з похилими парканами; сім круглих високих бетонних веж радянської недобудови посеред пустиря; круки, зграя яких кружляла у сирому повітрі над однією з них.

Там, усередині, під самою горловиною, паралельно землі, висіло тіло людини. Мотузки, що схопили руки і ноги небіжчика міцними вузлами, були натягнуті так туго, що, здавалося, навіть від найменшого дотику він задзвенить, як струна.

Зверху тіло, так безжалісно вписане кимось в окружність вежі, нагадувало відомий малюнок Леонардо да Вінчі. Різниця полягала лише в тому, що малюнок символізував гармонію живої людини, а ця, підвішена настільки дивним способом людина, без сумніву, була мертвою.

Єдине, що порушувало гармонію п’ятикутної зірки, — безсило звисаюча сива голова. На шиї, немов наведена маркером, чітко проглядалася вузька бузкова смужка.

Дріботів неприємний дощ. Довкола вежі по мокрій траві вешталося кілька міліціонерів, удаючи, що уважно оглядають місце злочину. Насправді навіть їхня сувора свідомість намагалася зараз змиритися з цією, виявленою не більше години тому сусідськими підлітками, шокуючою реальністю.

Завершувала картину безпорадності стрічка «поліс лайн», яка яскраво-червоним периметром огороджувала місце злочину від небажаних зівак, переважно жителів прилеглої вулиці Над’ярної, які малолюдно юрбилися поруч.

— Оце так, — сказав мужичок у яскраво-зеленій накидці й старому фетровому капелюсі, — дожились! — І виразно голосно крекнув. Худа, наче жердина, жінка похилого віку з граблями в руках з явним осудженням подивилася на нього, але промовчала.

— Бабусю, глянь, і телебачення вже з камерою приїхало! — затормошив її онук і показав рукою на людей, які й справді встановлювали на окраїні пустиря якусь триногу.

— Це не камера, — із категоричним знанням справи відставного вояки заперечив мужичок, — а теодоліт.

— А що ним роблять?

— Це геодезисти. Будувати, напевно, тут щось збираються.

— Звісно, — саркастично відгукнулася бабуся, — якраз саме час.

— Так, громадяни, — прийшли до тями, нарешті, міліціонери, — зараз ми проведемо слідчий експеримент, який потребує кількох понятих-добровольців! До інших прохання покинути територію!

Люди миттю заспішили у своїх справах, і за хвилину біля вежі вже нікого не лишилось — міліція знала, як потрібно правильно поставити питання.

Звичайно ж, назавтра це вбивство сколихнуло все містечко.

ВІВТОРОК. ДЕНЬ ПЕРШИЙ

Колеса потяга відбивали свій, характерний тільки їм ритм. Адже у кожного тепловоза, у кожного вагона є свій ритм і свій голос, думав він у дитинстві, й для того, щоб потяг злагоджено й швидко їхав, потрібно, щоб тепловоз і всі вагони з самого початку домовилися між собою. Коли батьки брали його на море або в іншу далеку поїздку, найважливішою пригодою для нього ставала саме залізниця.

Він завжди дуже довго не міг заснути. Навколо одночасно існувало так багато людей, але дивно, ніде він не почував себе таким самотнім, як у потязі. Він лежав, сплющивши очі, вкрившись вологим від поту сірим простирадлом із темними нерозбірливими штампами в обірваних кутах, і будував плани на майбутнє життя. Завжди на дуже довгий, як йому тоді здавалося, термін, не менше ніж на тиждень. Навпроти на нижній полиці безтурботно спала мама, на верхній схропував батько, і майбутнє здавалося йому блискучим і, що найголовніше, вічним. У такі хвилини дуже важливо було впізнати голос потяга. І якщо це вдавалося, то крізь технічний шум, людський подих, шепіт, скрипи полиць можна було дослухатись, як колеса чеканять по рейках його ім’я: «ро-ді-он-ро-ді-он».

Але це відбувалося давно, років тридцять тому. Нині він точно знав, що вагони й тепловози розмовляти не вміють, планував своє майбутнє мінімум на рік, навряд чи вважав його настільки однозначно блискучим та вже точно — не вічним. Тепер йому подобалося їздити вагонами другого класу, там, де люди не лежать, а сидять, читати який-небудь розумний журнал, наприклад, «Кореспондент» чи «Експерт», або дивитися у вікно на те, як спішать назустріч обріям одноманітні пейзажі. Узимку — біло-чорні, улітку — синьо-зелені, а навесні й восени — сіро-чорні. Він, як і раніше, погано засинав у дорозі, але коли все ж таки засинав, йому продовжували снитися сни, які практично неможливо відрізнити від реальності.

Потяг зупинився. Родіон поклав журнал на порожнє сусіднє крісло. Лише півтори години в дорозі. Повз нього до виходу потягнулися люди, переважно жінки похилого віку. Здавалося, на цій станції, крім них, ніхто і не сходить. Жінки виглядали дуже старими, від їхнього одягу віяло вогкістю, цвіллю, вони важко пересувалися до виходу, штовхаючи поперед себе величезні торби, а на їхніх обличчях мерехтів тільки сум, безглуздість прожитих років, утома й бажання скоріше померти. Стаття про невідворотну світову економічну кризу здалася йому захоплюючою й переконливою. Втім, цей номер журналу вийшов дійсно вдалим, йому взагалі подобався стиль авторів видання, коректність журналістів, масиви різноманітної інформації у вигляді таблиць та графіків. І він відклав спостереження за бабусями до кращих часів, точніше, до наступної станції, де, насилу відірвавшись від статті про обвал вторинного ринку нерухомості, помітив, що цього разу до виходу йдуть лише підлітки. Йдуть приречено, без властивої їм жвавості й галасливості, немов на заклання, безсило схиливши голови на груди й ледве пересуваючи ноги по брудній підлозі. Вони не тримали в руках ніякої поклажі, навіть маленьких наплічників, хлопчиська здавались схожими на випускників дитячого будинку, яких грубо турили в спину в чужий дорослий світ. Він знайшов свої спостереження вельми кумедними. Їхати залишилося ще три години, довго. На наступній станції з вагона виходили чоловіки років шістдесяти, стільки ж через місяць виповнилось би його батькові. Сиві, погано виголені, вони невдоволено дивилися перед собою й жодного разу не озирнулися, нібито йшли назавжди. А потім він раптом опинився відразу в тамбурі, провідниця хвацько терла брудною ганчіркою поручні й намацувала ногою важіль для виходу, а навколо стояли, широко й задерикувато посміхаючись, молоді люди приблизно одного з ним віку: у гарних костюмах, модних краватках, недешевих туфлях з гострими носаками. У руках вони тримали кейси й пластикові валізи на коліщатах, але схожими один на одного їх робили не речі, а вираз очей: упевнений, спокійний, діловитий. Від них, незважаючи на — він подивився на годинник — п’ять годин дороги в несвіжому потязі, приємно пахло актуальною чоловічою парфумерією. Всі вони вийшли наче з одного племені, ніби їх народила одна мама в один час доби під однією й тією ж зіркою.

На пероні, розкривши парасольку, він струснув головою, немов скидаючи мару — нічого незвичайного, вокзал як вокзал, напевно й місто як місто, як й інші, такі ж самі невеликі міста, куди він стільки разів приїжджав у відрядження за останні три роки. Тільки незрозуміло, хто це такі: ці бабусі, підлітки, чоловіки-батьки? Сни, навіяні журналом про сексуальні проблеми «білих комірців» і спогадами про похорон або звичайний збіг реальних обставин? Треба більше рухатися й гуляти на свіжому повітрі, подумав він — і рушив до таксі.

Дощ припустив ще дужче.

У приймальні на обігрів працював кондиціонер і пахло гарною кавою, вулична вогкість нібито залишилася в іншому світі. Підібрані зі смаком меблі стояли там, де їм і належить стояти, не випинаючись і не захаращуючи простір, недвозначно підкреслюючи, що найголовнішим елементом у цій композиції є барикада біля дверей начальника. За великим столом із купою телефонів клопоталася секретарка. Неймовірним чином змінюючи тональність, вона встигала добре поставленим голосом точно й правильно відповідати всім. Яскрава дама років сорока із зачіскою а-ля «радянська торгівля», копицею яскраво вибіленого волосся, збитого нагору й закріпленого у псевдовікторіанському стилі, була то холодна й недоступна, як айсберг, то грайлива, як фонтанчик, то нейтрально-позитивна, як житель Бейджина із закордонним гостем. Скільки він не зустрічав жінок подібного образу, будь-якої години їхні зачіски виглядали саме так. Іноді йому здавалося, що це навіть не волосся й не перука, а спеціальний шолом, що без проблем одягається на голову в будь-який час доби по тривозі будь-якої терміновості, а на ніч його знімають і ставлять біля ліжка або на шафу. Характер і манера поведінки власниць подібних зачісок також завжди були однакові, і він прекрасно знав, як з ними поводитися. Як правило, такі дами малоосвічені, трохи хамуваті (пояснити цей вираз «трохи хамуваті» він для себе не міг жодним чином), зате завзяті в роботі, конкретні і, якщо їх не дратувати й здобути симпатію, цілком милі.

— Якщо ви до Матвія Степановича, то сьогодні він не приймає! — оклик був категоричний, але не позбавлений приємних інтонацій і бажання сподобатися симпатичному молодому чоловіку з коштовним годинником на правій руці.

— Вам повинні були телефонувати, — м’яко відгукнувся він, — я з Києва, юрист.

Секретарка зробила вигляд, ніби щось перевіряє у своїх записах, хоча по реакції одразу стало зрозуміло, що вона добре знає й пам’ятає про його приїзд. І ще, подумав він, для неї цей візит не дуже приємний. Втім, на інший прийом він і не розраховував: кому сподобається, коли приїжджають тебе перевіряти, нехай навіть перевірка й має формальний характер.

— А, ну так, звичайно! — Секретарка швидко опанувала розпач. — Просто ми вже не чекали вас сьогодні! Шоста вечора, може, плани змінилися…

— Особисті обставини! — посміхнувся він, а сам із прикрістю подумав, що в головній конторі, як завжди, забули попередити про зміну його робочого графіка. — Пробачте.

— Як про вас доповісти?

— Так і повідомте: Родіон Ус, юрист-аудитор холдингу.

Секретарка натисла кнопку колектора й неперевершеним оксамитовим голосом промуркотіла: «Матвію Степановичу, до вас товариш із Києва, з головної контори!» Уважно вислухавши відповідь, вона рішуче, як шаблею, змахнула своїм жахливим білим шоломом і попросила зачекати хвилин п’ять. І майже без паузи гримнула по гучному зв’язку:

— Коновалов, чому досі договори на підпис не заніс?

— Та все ніяк руки не дійдуть, Антоніно Іванівно, — почувся у відповідь тремтячий голос. — Роботи дуже багато, не встигаю!

— На ногах треба ходити, Коновалов, а не на руках! Тоді й встигатимеш! — секретарка суворим поглядом зафіксувала відповідь і з милою посмішкою повернулася до Родіона.

— Я дуже перепрошую, але мені так цікаво! Як правильно пишеться ваше ім’я: Радион чи Родіон? Таке незвичайне!

Це питання йому задавали часто, тому відповідь-жарт Радик довів до автоматизму. Він гмикнув, кашлянув і повідомив:

— Справа у тім, що є два імені, й обоє правильні: як Радион, так і Родіон. Ім’я Радион виникло в роки індустріалізації, коли вся молода радянська республіка з ентузіазмом будувала нове соціалістичне суспільство. Як ви знаєте, у моді тоді були такі незвичайні імена, як Владлен — скорочене від «Владимир Ленин», Даздраперма — скорочене від «Да здравствует Первое мая!» і так далі. Телевізорів тоді ще не існувало, тож більшість новин люди дізнавалися в першу чергу по радіо. От на честь радіо й придумали ім’я Радіон. Зазвичай таким ім’ям називали своїх дітей люди, які працювали на радіоточках або на центральному радіо. Але мої батьки працювали зовсім в іншій галузі, тому з моїм ім’ям, яке пишеться та вимовляється «Родіон», усе значно простіше. З давньогрецької воно перекладається як «народжений на Родосі», це острів у Середземному морі, територія сучасної Греції.

— А, то ви за кордоном народилися, у Греції? — секретарка таки виявилася тупіша, ніж він розраховував, і не оцінила гумору. Зате з якогось кутка приймальні, з великого крісла за шафою почувся тихий сміх. Він здивувався — як це він не звернув уваги, що тут ще хтось є? — і побачив симпатичне жіноче личко, приправлене короткою, майже хлоп’ячою зачіскою. Але тут знову, наче навіжений, задеренчав телефонний дзвінок, і його запросили до кабінету. Він похапцем подякував дівчині змахом руки. «Симпатична!» — тільки і встиг подумати він, бо його погляд через відчинені навстіж двері уже впирався в монументальну лисину генерального директора й голови правління гордості вітчизняного машинобудування заводу ім. Кибальчича Матвія Степановича Донця.

Уночі знову йшов дощ. Лежачи в номері «люкс» заводського готелю, Родіон намагався почути, як падають і розбиваються краплі води об землю або підвіконня, але почути не міг. Шум власної крові, стук стривоженого серця, мерехтливий рух думки, занепокоєння, по

стійне занепокоєння — от що він чув насамперед. І за всім цим дощ ставав невидимим і безшумним, ставав безтілесним, ставав звичайним справдженим прогнозом погоди з телевізора.

Він почувався ображеним. Сьогодні, після всього пережитого, після вчорашнього похорону батька, через що й довелося відкласти відрядження, нелегкої дороги й напруженої, й від цього малоприємної розмови з директором йому чомусь особливо хотілося почути дощ. Але він не міг. «Якась слухова імпотенція!» — досадував він і згадував, як знову ж таки у дитинстві чув і шерех трави, і те, як місяць рухається по небу, і цвіркотіння коників. Що вже говорити про якісь там краплі, що летять униз і розбиваються об землю?! Це ж був колись цілий звукострус!

За сьогодні він не вперше з тугою згадував дитинство. Напевно, це все через батькову смерть. Попередні дні він провів у клопотах про похорон. У його рідному містечку не так вже й просто організувати все швидко й чітко, та він зміг, і тепер лежав вичавлений, наче лимон. Втім, головне — з мамою все гаразд, наскільки можна це сказати про жінку, що переживає смерть людини, з якою прожила стільки років. Батька він любив, хоча той завжди був досить суворий з ним і часто — несправедливий. Проте тепер Родіон відчував лише вдячність за прищеплену високу міру відповідальності й дисципліни.

Ці якості колись здавалися йому зайвими, але в нові часи з’ясувалося, що людей, водночас дисциплінованих і кмітливих, у цій країні живе не так уже й багато.

Батько довго хворів, тому його смерть не стала несподіванкою. Радик був навіть схильний розцінювати її як спасіння для матері від непосильної турботи — ніяких медсестер-доглядальниць вона, звісна річ, не визнавала. Отож помер — то й помер, хоча в глибині душі йому час від часу ставало неймовірно гірко, і він декілька разів ледь стримував, не даючи вирватися назовні, клубок у горлі. «Якби я міг почути дощ, то заснув би спокійно», — подумав він, устав із широкого, але від цього не менш непристосованого для нормального спання ліжка і вийшов на балкон. Дощ летів зовсім поруч, та від цього не ставав більш реальним. Радик підставив руку під краплі. Отже, так і є, все правильно — дощ існував. Він закурив і подумав про безглузді слова, що сказав йому знаний машинобудівник-герой Матвій Степанович Донець на прощання. Директор й водночас голова правління найбільшого в регіоні заводу взяв зі столу невелику зашарпану книжечку темно-синього кольору, поводив нею, наче психіатр молоточком, у повітрі перед обличчям Родіона і сказав, немов повідомив останні спортивні новини: «От у кого вчитися треба! От — кого читати! А то розбалували народ!» На книжечці Родіон устиг прочитати ім’я автора — «Сталін».

Дивно, але практично все, що вони обговорювали, жодним чином не стосувалося місії Родіона на підприємстві. Матвій Донець розповідав про складності збуту, про підступних азіатів і невдячних робітників, але ніяк не про договори й судові позови. Чесно кажучи, Рад не зовсім розумів, навіщо йому взагалі треба було йти до директора. Хто він такий, щоб забирати час у настільки зайнятої й важливої людини? Адже завдання, яке йому доручили, виглядало досить ординарно. Щоправда, у головній конторі давно ходили чутки, що між Матвієм Донцем та холдингом пробігла чорна кішка, але все це — лише чутки. Підприємство працювало і стабільно давало прибуток, в основному, за рахунок контрактів за кордоном, у Середній Азії й Ірані, де в Донця ще з радянських часів лишились серйозні зв’язки. Матвій Степанович був динозавром машинобудування, так званим «червоним директором» у всіх смислових і кольорових відтінках цих слів. Але колись він виявився трохи спритнішим і завзятішим, ніж більшість його колег, які марно намагалися зберегти державні заводи в соціалістичній власності, й, не мудруючи, просто акціонував усе в однобічному порядку. Потім, звісно, більшою частиною акцій довелося поступитись впливовим людям, та однак Матвій Донець до цього часу залишався найголовнішою особою на підприємстві та в акціонерному товаристві. «Без Червоного Дона на території навіть горобці не цвірінчать!» — жартували ПОХРівці. Червоним Доном Матвія Степановича прозвали не тільки за публічну прихильність до комуністичних ідей, місце народження і прізвище, а й тому, що від найменшого вибуху гніву уродженець Донбасу червонів, мов кумач. Втім, у новітні часи прізвисько Червоний Дон набуло трохи підступного відтінку і змісту — за останні п’ятнадцять років затятий комуніст і супротивник приватної власності став вельми багатою людиною. Червоний Дон пашів здоров’ям і був ласий до жінок за сорок, віддаючи перевагу розмірам грудей не менше четвертого й відверто великим дупам. У цьому він був справжнім чемпіоном, і, не зважаючи на сімдесятиріччя, що наближалося, здаватися у полон немічності не збирався, залишаючись бадьорим та енергійним, як і двадцять, і тридцять років тому. Середнього зросту, міцний чолов’яга із живими, розумними очима, яких, здавалося, нітрохи не торкнулася старість, навпаки, у них, як і раніше, читалися лють і поблажливість; великий гострий ніс і яскрава цілковита лисина. Прощаючись, він підвівся, подаючи тверду, як камінь, долоню. «Я дам команду, щоб вам в усьому сприяли, — сказав, ритмічно постукуючи кісточками пальців по стільниці. — Вашу перевірку потрібно закінчити якнайшвидше, це наш спільний інтерес. Усі необхідні телефони візьмете у приймальні в Антоніни. Потім обов’язково зайдете до мого зама з особливих питань Назара Івановича, він у курсі».

І це теж було дивно. Спочатку візит до самого Червоного Дона, потім «заступник з особливих питань»… Таку посаду, як правило, на великих виробництвах завжди займали колишні (втім, відомо, що колишніх там не буває) співробітники КДБ або СБУ. Виходить, його перевіряли, його оцінювали, йому приділяли підвищену увагу, на нього розраховували — і це також було приємно, це було добре.

Погано було те, що він не розумів, чому так відбувається.

СЕРЕДА. ДЕНЬ ДРУГИЙ

Він ліг і несподівано швидко заснув. А зранку ущух дощ, і настала золота осінь. Родіон довго розглядав у дзеркалі своє вузьке обличчя, довго пестив його лосьйоном після гоління і втирав крем у шкіру. Одягнувшись, ще раз переконався, що костюм сидить бездоганно, краватка зав’язана модним косим вузлом, сорочка випрасувана чудово. Але головними в гардеробі він вважав три деталі: взуття, годинник та окуляри. Його батько, який, попри не дуже-то й великі заробітки, завжди одягався бездоганно, казав: «Якщо в чоловіка гарне взуття, то вже тільки це означає, що він добре одягнений!» І це було правдою. Рад дотримувався кількох батьківських порад неухильно, тож завжди купував взуття настільки дороге і якісне, наскільки міг собі дозволити. Він з дитинства доглядав за ним із любов’ю, ретельно спостерігаючи за найменшими змінами зовнішнього вигляду, і, борючись із плямами або подряпинами, придумував усе нові й нові засоби зберігати туфлі й черевики в кондиції. У себе дома Рад накопичив цілий арсенал кремів, щіток, губок та ганчірок, не забуваючи постійно його оновлювати і додавати нові найсучасніші засоби.

З годинниками все вийшло значно тривіальніше. Годинників він не любив носити, вони йому наче заважали рухатись, але, неодноразово простеживши, наскільки велике враження справляє і на чоловіків, і на жінок будь-якого соціального статусу справжній «роллекс», першою своєю серйозною київською покупкою зробив не автомобіль, а саме коштовний годинник. Маючи до цього комплекту стильні окуляри, він завжди міг розраховувати на добре справлене перше враження, а отже, виграти час на адаптацію. Коли Рад тільки переїхав у Київ, йому здавалося, що найстрашніше — це виглядати в столичному товаристві дрімучим провінціалом, людиною нестильною, курною, зашкарублою. Він боявся цього, як вогню, навіть більше, ніж втратити роботу, а пекучий сором за деякі помилки аж дотепер кидав у жар. У перші столичні тижні Раду здавалося, що при найменшому русі він шарудить, як рваний целофановий пакет із супермаркету, і всі обертаються на цей дикий шерех, розглядають його, наче опудало, а потім перешіптуються, обговорюючи, наскільки він безглуздий, неспритний та ще й без смаку.

Розглядаючи себе в дзеркалі, вже перед самим виходом, він помітив на журнальному столику маленьку жовту книжечку, певне, забуту кимсь із гостей. Однак,

швидко прогорнувши сторінки, Рад з’ясував, що книжечка видана на кошти заводу ім. Кибальчича. Ба, Червоний Дон у нас, виявляється, ще й поборник красного письменства! Рад глянув на обкладинку — прізвище автора, звісна річ, ні про що йому не говорило. Мабуть, якийсь черговий місцевий невизнаний геній. Приємна на дотик жовта обкладинка чомусь в ієрогліфах, гарний білий папір — Рад навмання розкрив книжку.

«Став би каменем. Хай затисне мене в долонях хлопчик маленький. Став би каменем. Вічність пролежав би на березі моря. Дивився б у небо. Дивився б мовчки. Краби, чайки — я б їх ненавидів. Років триста. А потім втомився б. Настане час — і з гарненькою мамою вони вийдуть із чайної. „Дивись, — скаже вона, — який класний плаский камінець!“ І якщо кине незграбно мене стрибати по пружній воді — то стрибатиму. „Сім, вісім, дев’ять…“ — старатимусь. „Дванадцять, тринадцять… Ура!“ Захлинуся нарешті у хвилі. І на самому дні, за хвилину до вічного спокою, встигну помітити, як рукою засмаглою погладить його й похвалить. Ось тоді я і зможу почати красиве нове життя. Серед риб. Вони ж бо ніколи мене не з’їдять. Не зможуть. Проведу там залишок днів, доки Земля від злості не лусне. А потім, астероїдом по діагоналі перетинаючи Всесвіт, згадаю, як дарував колись радість дитині».

Так, подумав Радик, спускаючись у ліфті, це цікава ідея — перетворитися на камінь і залягти на дні моря.

Перечекати, поки все це тут остаточно закінчиться. А потім — полетіти нафіг звідси. Ор-ригінально!

— Доброго ранку! — привітався він із жінками на ресепшені. — Чудова погода! — Настрій у нього був прекрасний.

— У нас щороку так, — радісно відповіла адміністраторка готелю, нібито в інших містах справи з осінню відбувалися якось інакше. — Тижнів зо два така погода триматиметься, не менше!

— Ну, два тижні мені навіщо, мені й одного цілком досить! — Рад збирався виїхати звідси не пізніше ближчої п’ятниці. — Ви не підкажете, як до заводоуправління пройти?

— Та тут зовсім поруч. Зараз вийдете з готелю, повернете ліворуч, пройдете метрів триста, біля хлібного магазину візьмете праворуч до мосту, а там самі побачите! — адміністраторка мило посміхнулася.

— А що побачу?

— Вежу! Вам прямо туди й треба!

Якщо вірити рекламному проспекту, який Рад уважно прочитав, готуючись до поїздки, вежу, у якій розташовувалося заводоуправління, звели наприкінці XIX — на початку ХХ століття спеціально запрошені бельгійці. Вони, власне, і почали будувати тут на замовлення місцевого купця-мільйонера перші цехи невеликого машинного заводу, що став згодом гігантом машинобудування СРСР.

Стояв чудовий ранок. Свіже, прозоре, чисте повітря закликало радіти життю, й увесь світ, здається, дзвенів у вухах, коли він, перейшовши міст, побачив цю дивну картину, що так уразила його тоді. Немов солдати, вишикувані в шеренгу, уздовж широкого проспекту завмерли сірі п’ятиповерхові будинки, що разом із чорним мокрим асфальтом й яскравим блакитним небом створювали дивну перспективу, яку вінчав гострий тонкий шпиль вежі заводоуправління. Здалеку башта навіть чимсь була схожа на церкву. Вона здіймалася наприкінці проспекту, як величезний монумент, як страж. Сонно підморгуючи ранковими вогниками вікон-зіниць, вежа немов чекала, коли всі її полонені, трішечки перевівши дух, повернуться з короткої нічної відпустки на свої законні місця.

День пройшов нерівно. Він відразу ж зустрівся з Назаром Івановичем, заступником голови правління з особливих питань. Той довго, нібито по-товариськи, розпитував, чи давно Родіон працює в холдингу і як він туди потрапив, але Рад більше відмовчувався, кивав головою та посміхався. Навіщо, наприклад, цьому товстому кнуру, обличчя якого так кумедно схоже на велику стиглу диню, знати, що Рад працював у головній конторі близько трьох років, але обіймав уже досить високу посаду начальника юридичного сектора. Однак не стільки завдяки особистим якостям — пробитися вгору було неймовірно складно, — скільки через те, що його шкільний товариш, Валера Івченко, уже п’ять років очолює тут усю юридичну службу. Три роки тому, коли у Рада все раптом пішло шкереберть, вони зустрілися зовсім випадково, треба ж такому статися, біля своєї рідної школи, і Валера, який приїхав навідати батьків, запропонував йому це місце. Так Рад перебрався до столиці. Його швидко, як собаку, натаскали на необхідну ділянку роботи, та він і сам радий був стати вірним псом, натасканим, готовим стати корисним і не втратити свій шанс. І він його не втратив, тому що, як з’ясувалося, суміш кваліфікованого бухгалтера і юриста — це вже майже аудитор, нехай навіть і без ліцензії, не важливо, для внутрішніх перевірок це зовсім не обов’язково. А перевіряти у холдингу завжди знаходилося що — як-не-як понад сто підприємств по всій країні! Одне слово, він швидко пішов угору, разом із зарплатою й усіма благами, що з неї витікають і в неї втікають. І якщо Валеру затвердять через кілька місяців заступником президента холдингу, Рад цілком обґрунтовано претендував на те, щоб посісти його місце. Але Назару Івановичу він відповів, що потребує допомоги, бо поки погано ще собі уявляє, з чого ж йому починати, хоча, звичайно ж, цей бувалий особіст усе чудово знав: і про Валеру, і про кваліфікацію, і про майбутнє підвищення. Але це така гра, і в ній існували такі правила, і коли вони, нарешті, відіграли обов’язкову увертюру, то Рад одержав напівбатьківське благословення НІ, як він подумки зашифрував особіста, і, перевівши дух, нарешті потрапив безпосередньо до юридичного відділу.

І з документами склалося б усе майже так само добре, якби після обіду він з подивом не виявив, що в нього на столі досі немає жодного договору із зовнішньоекономічної діяльності, яка, власне, і складала основу підприємства. На його повторне наполегливе питання начальник юридичної служби, літній сивоволосий чоловік Юрій Олексійович Перетятько сухо зауважив, що, на жаль, усі ці договори перебувають винятково в компетенції відділу зовнішніх відносин. Так і сказав: «зовнішніх відносин», що в його виконанні пролунало дуже непристойно, можливо тому, що Юрія Олексійовича, професіонала зі стажем, ця ситуація завжди зачіпала за живе. Родіону все це здалося трохи дивним, і він зателефонував у відділ «зовнішніх відносин», але там сказали, що начальник у відрядженні. Назар Іванович слухавку не брав, тому Родіон сам пішов шукати загадковий відділ. Це виявилося не складно, позаяк будували бельгійці навіть на початку минулого століття ретельно і просторо: височенні стелі, широкі коридори, гарна архітектура й зрозуміла геометрія, тому вже за п’ять хвилин він стояв у приймальні й слухав сумбурні відповіді якогось клерка, що заперечував будь-яку можливість видачі документів без начальства. Дивний такий, засмиканий. Та й узагалі весь цей відділ справив на Радика враження моргу: там було так само тихо й світло, а співробітники перешіптувалися, наче в будинку небіжчик.

Він подзвонив НІ, але той знову не взяв слухавку. Повернувшись у кабінет Перетятька, де йому тимчасово виділили стіл, Рад зателефонував матері й повідомив, що в нього все гаразд. Він завжди так говорив, навіть якщо все йшло погано, бо вважав, що, не засмучуючи матір, робить правильно — мати йому, однак, навряд чи могла чимось допомогти, а от зайве хвилювання їй ні до чого. Особливо тепер.

Продовжуючи знайому паперову роботу, він розмірковував над тим, що ця перевірка нічим не відрізнялася від решти. Хіба що крім одного: цей завод став частиною холдингу зовсім недавно, тобто вона була першою. Проте, він не чекав несподіванок. Потрібно хіба що з особливою ретельністю перевіряти договори оренди на землю та майно з міською владою, ті завжди готові викинути якого-небудь коника, і з досвіду попередніх інспекцій Рад знав, що коли й вилізе де якась «бочина», то саме тут. Судових позовів виявилося небагато, усього п’ять, причому один, зі здивуванням відзначив Родіон, чомусь до газети. Це виглядало зовсім незрозуміло й неправильно і повністю суперечило політиці холдингу на встановлення з пресою квітково-закупівельних стосунків, тобто газеті просто затикали рот, заплативши енну суму грошей за енну кількість замовних статей. Ці гроші підприємство точно не кидало на вітер, Рад знав це напевно, тому позов до газети насамперед відклав убік. До самого вечора він напружено працював, лише інколи попиваючи чай із смачним домашнім вишневим варенням, яким люб’язно пригощав Перетятько. Рад поспішав, він залізобетонно запланував виїхати до Києва ще до вихідних.

Близько сьомої години він відчув нестерпний голод. Задоволено оглянувши стос оброблених паперів, Рад вирішив пройтися до центру міста і там уже зорієнтуватися, де можна поїсти й випити пива. Звичка випивати кухоль-другий щовечора міцно вкоренилася ще з партійної роботи, коли вони з колегами затримувалися подовгу в офісі й будували, як тепер цілком очевидно, дурні плани. Втім, плани на майбутнє — завжди дурні, міркував він, особливо колективні. Адже між «сказати» й «зробити» лежить набагато більша прірва, ніж між «придумати» й «сказати». Авжеж, тоді це виглядало весело й цікаво, вони багато пили і мріяли, але це, на жаль, нічого позитивно-конкретного не дало, тому всі вони, у тому числі й він, Родіон, були дешевими базіками, і тільки.

Місто справді виявилося невеликим. Спитавши на прохідній, як пройти до центру, буквально через п’ятнадцять хвилин він уже відчував підошвами шорстку брущатку пішохідної частини. На вулиці навіть над вечір стояла дуже тепла погода. Пацанва ганяла на велосипедах, народ сидів за столиками відкритих кафе, дівчата в міні, нікуди, крім як заміж, не поспішаючи, фланірували вздовж і впоперек. Рад вибрав на вигляд більш-менш пристойний заклад і присів за вільний столик. Підійшла офіціантка й принесла меню. Він відразу ж замовив «Старопрамен» і попросив підійти хвилин за п’ять. Зупинившись на овочевому рагу й рибі в клярі по-англійськи, поглядом пошукав дівчину, але та вже зайнялася іншим клієнтом. Утім, голод після кількох ковтків трохи вщух, і він спокійно закурив першу за сьогодні сигарету. Остаточно кинути курити поки не вдавалося, але Рад незмінно прагнув скоротити кількість сигарет, викурених на робочому місці, і це давало відчутний результат — пачки «Кептан блек» вистачало вже на цілих три дні.

У такі зустрічі він вірив, ні, він точно знав і неодноразово був учасником таких от приємних збігів обставин, тому й ніколи їм не дивувався. У кафе ввійшла дівчина, що так мило вчора ввечері в приймальні Червоного Дона сміялася з його жарту. Він упізнав її по короткій зачісці й незвичайному кольору волосся.

І тут почалася якась чортівня. Практично всі чоловіки, немов на їхні чола приклеїли магнітики, спробували непомітно для своїх супутниць скосити очі або нахилити голову, проводжаючи її поглядом. Але їхні супутниці, звичайно ж, помітили цю незграбну чоловічу хитрість, і пустили ущипливі коментарі. Чоловіки таки частенько припускаються невиправних помилок, подумав Родіон. Будь-яка жінка на їхньому місці змогла б оцінити людину, яка сподобалася, непомітно для свого ближнього й показово для подруги. Однозначно, переважна більшість жінок цілком справедливо вважають чоловіків повними ідіотами, однак з метою особистої безпеки цю свою думку майстерно приховують, лише у виняткових випадках демонструючи власну перевагу. Звичайно, це стосується лише розумних жінок, дурні роблять це щодня. У цьому й полягає різниця між розумною жінкою і не дуже.

Вона підійшла прямо до столика і без вагань сіла напроти, посміхнулася й замовила офіціантці, яка раптом виникла біля них, чай з лимоном.

— Як вас звати, я вже знаю. О, то була симпатична й пізнавальна розповідь! — Вона чекала реакції, але Родіон зосереджено мовчав. — Мене звати Женя, Євгенія. Прізвище Чудéса, наголос на другому складі. Я дуже рада, що зустріла вас тут!

— Я також радий. Друзі кличуть мене саме так — Рáдий, скорочено — Рад. Наголос на першому складі.

— Я бачу, щодо свого імені ви маєте масу історій! Я зовсім випадково сюди зайшла сьогодні, — продовжила пояснення Євгенія і, наштовхнувшись на недовірливий погляд, додала: — просто це моє улюблене кафе, я тут часто буваю.

— А, ви в цьому сенсі! — Радик, нарешті, почав виходити з невластивого йому стану ступору. — А чим ви займаєтеся?

— О, я журналістка! Я працюю… — Тут вона назвала видання, що фігурувало в судовому позові заводу, і Родіон ледь не похлинувся пивом і зі стану ступору перейшов у стан штопора. Він уважно оглянув співбесідницю: чесний третій плюс, шикарна дівка, хіба що трішки повненька, але це її не псувало, скоріше, навпаки, додавало відвертості й перцю.

— А що ви робили в приймальні?

— Хотіла одержати коментар Червоного Дона з приводу кримінальної справи щодо контрабанди.

— Одержали?

— Не дав, сволота! Він зі мною після однієї статті тільки у суді через адвокатів спілкується.

— Навіщо ж приходили, якщо знали, що не дасть?

— Робота така.

— А що за стаття? — поцікавився він, вдаючи необізнаність.

— Потім як-небудь розповім. Нічого цікавого.

Родіон замислився, і навіть другий кухоль «Старопрамен» не охолодив його думок щодо кримінальної справи, про яку згадала журналістка. Про це він нічого не знав, хоча начебто мав би.

— Я цього вам ніяк не можу поки що сказати, конфіденційна інформація, — вибачилася Євгенія. — От якби Червоний Дон прокоментував, тоді без проблем. Тим більше, ви, наскільки я розумію, юрист холдингу, тому ми перебуваємо по різні боки барикад…

— Ну, не по такі вже й різні! — Рад вирішив розвинути заводську тему. — Я, наприклад, хотів би зам’яти цю справу із судом до газети. Є така буква у мене в електронній записній книжці. Можна з вашим головним редактором зустрітися?

Він записав телефон, і далі вони вже розмовляли про все підряд. Вечір був як вечір, такий же, як і десятки інших вечорів, які він проводив у компанії з дівчатами. Єдина його незвичайність полягала у тому, що Родіон відчував, що час від часу губить нитку розмови й каменем провалюється чи то в якусь шпарину, на дні якої його гойдають хвилі, чи то в глибину цих бісівських карих очей, що обіцяють дещо значно цікавіше, аніж погойдування на хвилях. Він завжди любив дощ, струмочки, ріки, води яких біжать, рухаються в одному напрямку. Але в дитинстві йому найбільше хотілося почути голос величезного океану. Він ніколи не бачив океану, і йому було дуже цікаво, чим же той відрізняється від моря? Тим же, чим калюжа від маленького озера, а маленьке озеро — від великого? Чи є ще щось невідоме й загадкове в тій безкрайній солоній воді, у величезних хвилях? Адже й та, й інша солона вода — безкрайні. Чи можливо таке, щоб одна солона вода була безкрайнішою, ніж інша солона вода? Скільки шансів за сто років має шматочок води, умовно прийнятий нами за окрему постійну субстанцію, з берегів Атлантики потрапити, наприклад, до берега Криму? Йому здавалося, ніщо не може зрівнятися з океаном. Він міг розрізняти всі кольори морів, навіть на карті: Чорне, Червоне, Біле, Жовте. У принципі, всі ці кольори однакові — сині, щоправда, з відтінками. Зовсім як небо. Він уявляв, яким має бути, наприклад, Мертве море. От воно, мабуть, зовсім не схоже на небо. Адже просто в голову нікому не може прийти назвати небо мертвим. Мертве небо люди, напевно, могли бачити в перший день існування Землі, якщо самі, звісно, існували на той момент. Напевно, мертвим люди могли б назвати і небо, що знищить Землю в найостанніший її день. Втім, у кожної людини є свій останній день, відповідно, у кожного є й своє останнє небо. Цікаво, мертве небо дуже відрізняється від живого? Всі ці дитячі лякалки, здогади й спогади якось разом нахлинули на нього, в одну мить, і він відвів очі, сховав погляд у келих з пивом, у сигарету, у стіл. Щось із ним відбувалося, щось із ним уже відбулося, ні, це не алкоголь, зовсім ні…

Потім вони кудись для чогось поїхали, але точно не в готель і не до неї додому, бо Женя сказала, що там чоловік. Він здивувався, але нічого не запитав.

Туди, куди їй було потрібно, їх довезло таксі. Вони зайшли у великий темний двір, певно, якоїсь державної установи. Він чекав її, немов у прострації, біля входу хвилин двадцять, і за цей час встиг визначити, що це лікарня. Згодом він дивувався й намагався відповісти собі на питання, що ж усе-таки на нього найшло того вечора, але раціональна відповідь вимальовувалася лише одна: у пиво підсипали якоїсь гидоти. Однак він відкидав цю думку як неможливу. Не стільки тому, що не міг повірити в таку Женину підлість, скільки тому, що мети вводити його в напівнепритомний стан ні в кого на той момент не могло ще з’явитися. Тому, як не хотілося, відповідь потрібно знову шукати в ірраціональному: власних снах, мріях, спогадах, переживаннях з приводу смерті батька. А тут ще ці дивні примари в потязі… Коротше, вона поїхала. Точніше, поїхали вони на таксі разом, але він, сунувши водію п’ятдесятку, біля готелю вийшов першим — так їй схотілося, і він не заперечив. Власне, все нормально, хвилюватися нема чого: номер телефону він записав, і, якщо захоче відтягнутися, напевно в будь-який момент зможе їй зателефонувати. «Вона, мабуть,

гарна в ліжку», — так він подумав, відкриваючи ключем двері номера.

Дощ тієї ночі не йшов, і він, прийнявши душ, заснув майже відразу.

Дві чоловічі фігури у напівтемному холі готелю підозр не викликали. Він просто зауважив, засинаючи, що адміністрація могла б трохи уважніше ставитися до душевного спокою своїх клієнтів. Утім, це цілком могли бути й постояльці, які затрималися в барі, до того ж тут вам не «Хілтон»…

ЧЕТВЕР. ДЕНЬ ТРЕТІЙ

Ранок обіцяв сонце і багато приємних новин упродовж дня. Так усе й сталося, але це не стосувалося, на жаль, роботи. До заводоуправління Рад зміг потрапити тільки близько десятої години — із самого ранку вхід заблокував страйк. Робітники стояли з плакатами, на яких проголошувалися гасла з вимогами повернути колишній графік робочих змін і підвищити оплату праці. На сходах прохідної управління з мегафоном виступав невисокий чоловік у робочому одязі. Одразу впадало в очі, як міцно він стоїть на ногах у прямому й переносному значенні цих слів, як упевнено тримається перед людьми. Як зрозумів Родіон, це був один із бригадирів ливарного цеху. Говорив він по суті, коротко, точно, рубав долонею повітря, лаючи начальство, і дві сотні людей активно аплодували кожній його заяві й кожному руху. Рад запитав, чи не можна пройти в заводоуправління, й показав тимчасову перепустку, але хтось із страйкарів грубо відповів, що на вулиці йому буде краще чутно:

«Через пластикові вікна до вас не дуже-то й достукаєшся!» Пояснювати щось цим підігрітим із самого ранку масовим протестом та дешевим алкоголем людям було даремно, їх повністю поглинули власна сміливість та безкарність, і вони продовжували наполегливо вимагати директора. Нарешті з дверей заводоуправління вийшли молодий чоловік у світлому костюмі й сивий напівдідусь у спортивній курточці, напевно, лідери офіційної профспілки, яку годував із своїх мозолистих рук Червоний Дон. У юрбі невдоволено засвистіли: «Червоного Дона сюди давай!» Молодий спокійно взяв мегафон і відкашлявся. Його зовнішній вигляд говорив, що йому вкрай неприємне те, що зараз відбувається, і тільки службові обов’язки, помножені на величезне зусилля волі, змушують його спілкуватися з цими людьми. Він явно їх зневажав, і юрба дуже добре це відчувала, тому діалог відразу не склався. Навіть не важливо, що він казав у якусь мить і що скаже в наступну, одна зневажлива гримаса, що мимоволі проскочила крізь відпрацьовану доброзичливу посмішку на його заспаному пихатому обличчі, зіпсувала справу з самого початку. Радик зрозумів, що це надовго, і набрав по мобільному НІ, який, на диво, виявився вже на місці.

— Розпустилися зовсім! Управи на них немає! То це їм подавай, то те! А все чому? Хазяїна в країні немає, ось чому! Дірява влада, як решето! — напустився він на всіх разом. — Вибачте, що так вийшло, але я вам зарадити ніяк не можу, роботи по саме нікуди, та й не пройти там, самі бачите. Так що ви погуляйте годинку по місту. Я вам потім усе поясню.

Це виглядало безглуздо, але нічого не вдієш — довелося погуляти.

Входячи через дві години до кабінету Назара Івановича, Родіон із подивом помітив, що табличка на дверях відсутня, учора він на це не звернув уваги. НІ жваво вискочив із-за столу, ледь-ледь не знісши чималим пузом пачку документів, і енергійно потис руку.

— Ви мені пробачте, я вчора не зміг вам передзвонити, приїжджали колеги із Дніпропетровська, друзі по службі, ніяк не міг, справи! І ще це прямо з ранку. — Він скривив обличчя, і воно з жовтої спілої дині раптом дивовижним чином перетворилося на висохлу синю сливу. — Як пройшов перший день?

— Чудово, працюємо. Але маємо дві проблеми. Перша — в юрвідділі відсутні всі зовнішньоекономічні контракти, а це, як ви самі розумієте, непорядок. Я не можу їх вивчити й дати висновок, але без вашої візи мені їх не видають. І друга — позов до газети. Це теж потрібно вирішити терміново, нам суди із пресою ні до чого, зайва увага. У мене є відповідна вказівка з Києва.

Особіст кивнув головою.

— Я в курсі. Ми й самі б уже раді… Але наказ про позов до газети віддав особисто шеф, — тут НІ змовницьки кивнув головою кудись угору і підморгнув, — а потім там головний редактор уперся, ну ніяк спростування давати не хоче! — Хоч стріляй їх!

— Ну навіщо ж стріляти? А в чому проблема?

— Та, власне, ніяких проблем і немає, за великим рахунком. Відписалася одна журналістка, нічого істотного. Я можу посприяти зустрічі з керівництвом газети, якщо захочете. У нас там нічого не виходить, кілька разів намагалися.

Таких повноважень — самому втручатися у вирішення подібних справ — Радик не мав, але візитку головного редактора газети про всякий випадок узяв, хоча ще вчора ввечері потрібний телефон дала йому і Женя.

— А як що до зовнішніх контрактів?

— А тут у нас караул! СБУ вилучила геть усі договори! Навіть копій не залишилося! — Особіст безсило і дещо картинно, наче знущаючись, розвів руками.

— Коли?! — Рад аж змокрів від шоку.

— Щойно! Із сьомої ранку наскочили з постановою про обшук, усі папірці до останнього вигребли, навіть без опису! Безпрецедентно! Зараз Перетятько в прокуратуру скаргу пише. Якщо хочете, подивіться, може, підкажете щось.

— Я думаю, Юрій Олексійович цілком упорається. А на підставі чого вся ця каша? — Рад подумав, що це таки досить дивний збіг, адже він рівно дві години не міг сюди пробитися крізь юрбу страйкарів. — Як таке можливо?

— Кримінальну справу відкрили, ось як! — НІ був, безумовно, збентежений і збуджений. — Поки що — тільки за фактом. Інкримінують контрабанду, а під прицілом — начальник зовнішньоекономічного відділу Ігор Букреєв. Він зараз саме у відрядженні.

Родіон подумав, що, в принципі, на цьому можна ставити крапку і йти в готель збирати речі. Для розрулювання екстремальних проблем у холдингу давно успішно працює спеціальна група людей. Єдину корисну справу, яку він ще міг тут зробити, — так це хіба що закрити тему з газетою. Втім, спочатку варто подзвонити безпосередньому начальникові, Валері Івченку. Можливо, і цим не доведеться займатися, хоча, якщо чесно, думка про візит до газети викликала приємні асоціації, при вдалому збігу обставин вона обіцяла зустріч із Євгенією. Тобто хоча б сьогоднішній вечір можна використати на всі сто, бо, як не крути, це відрядження, яке відірвало його від сімейних проблем, виходило зовсім порожнім.

— Я подробиці погано знаю поки що, — продовжував НІ, — але як тільки що-небудь стане відомо, я відразу повідомлю. У Київ ми вже доповіли, так що ви не хвилюйтеся!

— Та я й не хвилююся, — відповів Рад, хоча це було неправдою, — це вам хвилюватися треба!

— Нам усім хвилюватися треба, Родіоне Костянтиновичу! — гаряче заперечив НІ. — Це ж наша спільна справа!

— Саме так. Карна, — похмуро зауважив Рад.

— Та дурниці це все, немає там нічого! Грошей вони хочуть, як завжди! — образився НІ. — Залагодимо. Ви нам допоможіть краще з газетою впоратися. Стирчить, зараза, як скабка в дупі, а шеф мало не кожного ранку питає!

— До речі, Назаре Івановичу, — змінив тему Рад, — а як ваше прізвище, даруйте за цікавість? А то на дверях таблички немає, візитку ви мені не дали, незручно виходить: ви є, а прізвища немає! — пожартував Родіон і відразу пожалкував, бо зрозумів, що вліз на якусь заборонену територію, куди влазити було не варто. НІ відразу насупився, наїжачився, почервонів, як буряк, недобре так подивився на нього й різко кинув:

— Ну навіщо вам моє прізвище, ми що, в армії, чи що? А візиток у мене немає і не було ніколи, не люблю я їх!

— Це що, службова таємниця? — така несподівано бурхлива реакція НІ Родіона неабияк потішила.

— Хріняка моє прізвище. Хрі-ня-ка! — випалив особіст по складах, і його обличчя остаточно стало схожим на розрубаний уздовж червоний буряк.

Дивно, подумав Родіон, така доросла людина, такий поважний полковник СБУ в запасі, а поводиться як хлопчисько, чесне слово.

Абревіатура ініціалів Назара Івановича остаточно набула тепер закінченості й виглядала досить кумедно — НІХ.

Головний юрист заводу Юрій Олексійович Перетятько сидів за робочим столом, підпираючи руками підборіддя, і байдуже дивився у вікно. На столі перед ним лежав чистий аркуш паперу. На стукіт у двері й появу Родіона він відреагував тільки поглядом, не змінивши пози.

— Скаргу прокурору готуєте? — запитав Рад.

— Ображаєте. Скарга прокурору вже півгодини як у прокурора. Вірш хочу згадати. Хочу, але не можу.

Рад здивувався: це треба ж, який романтичний начальник юридичної служби!

— Може, я чимсь можу допомогти?

— Навряд чи. Хоча вам він теж, якщо до моїх років доживете, стане в пригоді. Це верлібр, тобто білий вірш.

— А хто автор?

— Трудовий кодекс. На пенсію мені пора. Тільки боюся, Червоний Дон не підпише.

— Ви справді хочете вийти на пенсію, Юрію Олексійовичу? — Рад не знав чому, але цей сивоволосий чоловік з першої хвилини знайомства був йому дуже симпатичний.

— Якраз саме час! — Перетятько сказав це так, ніби відкривав якусь таємницю.

Рад подумав, що з самого початку, з першого вечора тут усе пішло не так. Проте ні, не так усе пішло значно раніше — коли зателефонувала мама й сказала, що помер батько. А може, ще раніше, значно раніше? Він важко зітхнув. Заглиблюватися в деталі, запитувати, чому Перетятько саме зараз прийняв таке рішення, явно не мало сенсу.

— Юрію Олексійовичу, може, не варто квапитися? — все-таки запустив він пробну кулю.

Перетятько подивився у вікно і нервово позіхнув.

— Ну добре, не хочете — як хочете. Але тоді підкажіть мені, будь ласка, як людина, навчена життєвим досвідом, яким подарункам надають перевагу дівчата у вашому місті?

— Таким же точно подарункам, як і у всіх інших містах. — Перетятько начепив окуляри й почав строчити заяву рівним, пружним почерком. — Універсальний подарунок для жінки повинен мати три головні якості. Він повинен бути великим, червоним і голосним. Тобто китайський дзвіночок із червоною стрічечкою — саме те, що треба.

Радик розсміявся.

— Втім, — продовжив Перетятько, — можливо, мої уявлення про жіночу натуру давно вже неактуальні. Хоча сумніваюся.

— А що стосується чоловіків?

— Життя середньостатистичного чоловіка в наших провінційних краях ділиться на три основні етапи. Перший етап — це лось. Другий — пафосний лось. І третій етап — просто лось. Лосі — молоді, здорові й дурні, їм здається, що для них немає нічого неможливого, але вони часто обламують роги в бійках або просто впавши на асфальт мордою після чергової пиячки. Але нові роги ростуть навіть швидше, ніж відпадають старі, тому на голові рогів стає занадто багато, і вона стає важкою і дуже погано думає. Через те і всі неприємності. Пафосні лосі — середній вік, пік можливостей і кар’єри, цим лосям доступно практично все, вони великодосвідчені й обережні, але від цього ще більш пафосні. Вони бережуть свої роги й усі свої інші чоловічі принади як зіницю ока, проте, навіть коли відвалюються старі роги, їхні лосиці піклуються про появу нових. Ну, а просто лосі — це просто лосі в похилих літах, тут, власне, без коментарів. Роги їм не потрібні в принципі. Залежно від того, на якому лосиному етапі свого життя перебуває чоловік, він і моделює свою поведінку. Я, наприклад, уже давно — просто лось, а от ви, Родіоне Костянтиновичу, — лось пафосний, у самому розквіті. Тому раджу вам сьогодні ж увечері купити квіти й китайський дзвіночок і запросити її на побачення. А завтра їдьте додому. Від гріха подалі…

Перетятько акуратно розписався, здув невидимі порошини з папірця і вклав його у файл.

— Спасибі за пораду, Юрію Олексійовичу. — Родіону стало якось не по собі, хоча секунду назад він від душі реготав над сентенціями старого. — Обов’язково так і зроблю. Але із заявою не поспішайте поки що, добре?

Перетятько суворо глянув на нього поверх окулярів, і Радик тільки тепер звернув увагу, які в того волохаті брови. У юридичному відділі ходили чутки, що ЮОП, зайшовши до перукарні, спочатку завжди просив підстригти йому брови. І якщо майстер траплявся недостатньо вмілий у цьому процесі, Перетятько відразу ж вимагав нового, справедливо вважаючи, що коли цирульник не в змозі по-людськи підстригти брови, то довіряти йому підстригання волосся ще й на голові — чисте божевілля.

— Ви дозволите мені ще раз вивчити цю справу щодо статті в газеті? Хочу розібратися.

Перетятько кивнув головою:

— Можете навіть зняти копію.

Наприкінці дня, роздумуючи над тим, коли подзвонити Євгенії та що краще сказати, він вийшов у коридор. Курити хотілося нестерпно, день видався нервовий, і Рад вирішив дати собі слабинку. У коридорі від причинених вікон гуляв лише протяг, основний потік службовців, які з нетерпінням дочекалися закінчення чергового робочого дня, уже розійшовся. Він зупинився на секунду, роздумуючи, чи не повернутися в кабінет допрацювати останній на сьогодні договір, як раптом помітив досить цікаве для даного місця явище. По коридору, безтурботно наспівуючи, йшла дівчинка років п’яти, дуже симпатична дитина зі світлим довгим волоссям. Дитина явно почувалася тут як удома й точно знала, куди йшла, проте Родіон був настільки здивований, що не міг не запитати.

— Привіт, принцесо! Як тебе звати?

— Мене звати Марійка Степанівна Донець, хто не злякався, тому кінець! — бадьоро відповіла дитина. — А ти хто? Я тебе не знаю.

— А я — Родіон-Акордеон!

— А-а! — дівчисько лунко засміялося. — Ти Родіоша-Акордіоша, Родіончик-Акордіончик!

У Родіона проскочила думка, що віршик із римою «Донець-кінець» у виконанні Марійчиного діда, Матвія Степановича Донця, звучить напевно набагато грубіше. Ну, не сама ж вона це придумала?!

— Так, — відповів Родіон, — дорога принцесо, саме так! А прізвище моє — Ус.

— Ти, напевно, когось тут шукаєш?! — продовжуючи гру, здивувалася дівчинка. — Адже ти той самий відомий Родіоша-Акордіоша на прізвище Ус, чарівник із далекої загадкової країни Оз?

Тут Рад уже не витримав і розсміявся. Онучка голови правління виявилася напрочуд кмітливою й досить потішною.

— Можна й так сказати. Але, радше, я шукаю не когось, а щось.

— І ти не знаєш, де це «щось» лежить? Отже ти йдеш туди, не знаєш куди, і шукаєш те, не знаєш де?!

— Щира правда, принцесо!

— Тоді ходімо зі мною, я покажу тобі свій замок. — І вона взяла його за руку, усім рішучим виглядом демонструючи, що жодних заперечень не визнає, і потягла до сходів. Рад навіть не встиг зачинити двері кабінету.

Вони піднялися аж нагору, на останній, шостий поверх. Далі до шпиля вежі вели вузькі, але дуже зручні, невеликі східці явно сучасної роботи. Маленька принцеса штовхнула тонкою, майже прозорою рукою двері, й ті легко відчинилися. Родіон опинився у великій яскравій кімнаті, заставленій всілякими іграшками, телевізорами, дзеркалами, спортивними снарядами, на теплому ворсистому килимі недбало лежав маленький триколісний велосипед.

— Ти тут граєшся?

— Я тут живу! — відповіла принцеса. — У мене тут усе є. Хочеш подивитися у вікно?

Рад підійшов до невеликого заґратованого віконця й глянув на вулицю. Вид із вежі був прекрасно-божевільний. Весь широченний проспект, уже підсвічений вогнями, гнучко упираючись у міст, розкинувся перед ним, і старі сірі солдати-п’ятиповерхівки так само суворо і точно тримали рівняння. Все, як учора вранці, коли він ішов сюди, тільки зверху.

— Пограєшся зі мною? Мені так самотньо, — тихо і сумно, зовсім по-дорослому запитала дівчинка.

— А де твій дідусь?

Марійка знизала плечима.

— Я не знаю. Сказав, незабаром приїде. А дядько Василь, мій охоронець, і нянька пішли в магазин.

— Ти мені пробач, принцесо, але я зараз не можу, правда. — Рад навіть не міг собі уявити, що скаже Червоному Дону, якщо той застукає його тут. Адже напевно вхід у шпиль суворо обмежений, і тільки недбайливість охоронця та няньки дозволила йому сьогодні довідатися про таку делікатну сімейну подробицю.

— А де твої тато й мама?

— Вони в Москві. Уже дуже давно. Але вони обов’язково приїдуть!

Дивно, подумав Родіон, спускаючись до себе, як це дивно — тримати дитину у вежі під шпилем заводоуправління. Це ж якийсь приголомшливий дідівський егоїзм! Куди тільки дивляться батько-мати? Ця людина однозначно хоче володіти всім, що бачить, і зробить усе

для того, щоб те, чим володіє, підкорялося беззастережно. Йому — і тільки йому! Справжній Дон!

У принципі, давати подібного роду характеристики не входило до його прямих службових обов’язків, але він завжди інформував начальство про свої спостереження. Як правило, вони були бездоганно точними й неабияк допомагали в подальшій роботі з партнерами, які, до того ж, дуже часто невдовзі переставали бути такими, а переходили у ранг запеклих ворогів. Усі взаємини між іншими акціонерами і холдингом зазвичай закінчувалися саме так — переділом власності, й у цій боротьбі холдинг не мав собі рівних. Рад це знав, але не вбачав у цьому бізнесі нічого ганебного, особливо з огляду на обставини, за яких багато років тому акції викупали (якщо цю експропріацію ваучерів можна так взагалі назвати) у співробітників підприємства або держави. Отже пограбувати людину, яка сама когось пограбувала, — це практично відновити справедливість. Це був похмурий жарт, але цей жарт давав йому до трьох тисяч доларів на місяць чесної заробітної платні, тому він був готовий захищати свою життєву філософію досить завзято. Рад напевно знав, що діє правильно і не робить нічого поганого, принаймні, він майже нікого не обманює, до того ж на його боці завжди — закон. А якщо закон на твоєму боці, то, значить, ти завжди дієш по закону, тобто, безумовно, вчиняєш правильно.

Хіба не так? Адже нікому не спадає на думку надягати білий костюм, йдучи годувати бродячих собак?

Він повернувся до кабінету, але завмер, тільки-но переступив поріг. Тут явно хтось побував за його відсутності. Він завжди дуже добре пам’ятав, як і де лежать папери на його столі, це професійна звичка бухгалтерів і слідчих, а зараз документи лежали в іншому порядку. Ледь-ледь, але все-таки в іншому. Він переглянув папки. Начебто усе на місці. Неприємний інцидент. Але кому це треба й що тут шукали?

— Ну, що нового в рідному сіті?

Вони сиділи у тому ж симпатичному кафе, де випадково зустрілися першого разу. Рад замовив віскі, Женя — чай із лимоном, від алкоголю вона відмовилася. Родіон уже знав, що завтра нікуди не їде. Його начальник, Валера Івченко, з ним якось дивно поговорив по телефону, не так, як завжди, діловито й упевнено, а уривчасто, неспокійно, явно щось замовчуючи, і, вибачившись, обіцяв подробиці надіслати завтра електронною поштою. Хоч би як там було, а з усього ним сказаного виходило, що викручуватися Родіону доведеться самому й що сидіти йому тут як мінімум доти, доки не вирішиться питання з газетою. Це як мінімум. Зі сказаного Івченком також випливало, що на їхньому дніпропетровському підприємстві справи йшли вкрай погано. Сьогодні вночі конкуренти-рейдери спробували захопити виробництво і, прикриваючись рішенням чергового продажного суду, навіть змогли прорватися до кабінету директора, де й забарикадувалися. Івченко й усі інші члени спецгрупи чергували там, і про те, щоб їхати сюди, мови йти не могло. «Валеро, ти розумієш, що в нас тут на руках немає жодного договору — ані оригіналів, ані копій — із зовнішньої економіки?!» — «Залишайся поки на заводі, дій за обставинами. Повноваження я тобі даю свої, — відповів Івченко. — Якщо виникне щось термінове, телефонуй. Але не часто! Ми через Київ спробуємо цих твоїх СБУшників притиснути».

Це була, звичайно ж, паніка. Рад ніколи ще не потрапляв у такі колотнечі, й найменше в житті йому хотілося б у них потрапляти. Йому завжди значно більше подобалося проводити попередню роботу, складати звіти й писати аналітичні записки, аніж чергувати ночами під кабінетами, стрибати через паркани, давати хабарі суддям, — словом, робити всі ті вчинки, які невблаганно випливають відразу ж після закінчення перемир’я між акціонерами.

— У рідному сіті великий шухер. — Женя повідомляла новини з явним задоволенням. — Ви нічого не чули про вбивство на Хіросімі?

— Де?!

— На Хіросімі. Так у нас називають недобудову біля міського парку. Там колись, ще за Союзу, планували побудувати великий льодовий палац, але так нічого і не побудували. Натомість залишився тільки занедбаний пустир й отакі височенні бетонні вежі, метрів по десять заввишки. Позавчора, у вівторок, з ранку в одній з них знайшли небіжчика. Задушений чоловік, підвішений за руки-ноги паралельно землі у самісінькій горловині вежі, немов колесований чи розп’ятий, наче зірка, навіть не знаю, як краще пояснити… Круки йому навіть очі встигли повикльовувати.

— Сатаністи? Ритуальне вбивство?

— Напевно. Дуже дивний, принаймні, спосіб ховати труп. Раніше такого ніколи не траплялося. Могили, звичайно, іноді опаскуджували, але щоб убивство… Одним словом, тепер вся ментівка на вухах, СБУ, прокуратура. Але поки нічого немає. Слідчий по секрету сказав, що дощ знищив практично всі сліди.

— Знайдуть. Це ж недоумки, а навіть професіонали — й ті небездоганні. Пам’ятаєте, як Висоцький у «Місці зустрічі…» говорив: «Завжди знайдеться людинка, яка що-небудь бачила, що-небудь чула…»

У кафе стояв незвичний галас. Сусідній столик поруч окупувала п’яна компанія і відразу ж зажадала три пляшки дешевого коньяку. Їх було чоловік шість, і весь їхній зовнішній вигляд говорив про те, що вечорами у темних провулках вони полюбляють задавати перехожим неприємні запитання, на які потрібно знати правильні відповіді. Радик їх знав, тому що народився й виріс хоч і в іншому кінці країни, але у приблизно такому ж маленькому місті, з такими ж розбитими дорогами й недоглянутими клумбами, він навіть помітив, що єдиний тут функціонуючий кінотеатр як дві краплі води схожий на кінотеатр у його рідному сіті. Типовий проект, не інакше. І типові типи, яких скрізь називають однаково — гопники.

— Дивно, — сказала Женя, помітивши його пильний погляд на сусідній столик, — я приходжу до цього кафе — воно не дешеве — уже практично два роки і вперше бачу тут таких відморозків. Пам’ятаєте цю пісню Майкла Науменка, група «Зоопарк»: «Кто гадит в наших подьездах… Это гопники! Они мешают нам жить!»?

Рад заперечно похитав головою. Ні, музикою він не захоплювався, у нього навіть й магнітофона чи програвача ніколи не було.

— Женю, — Родіон нарешті відволікся від споглядань живих пам’яток дитинства, — ви минулого разу згадали про якусь кримінальну справу, але не захотіли розповісти. Зараз у мене ситуація змінилася, мені, скоріш за все, доведеться затриматися тут. Може, ви зміните гнів на ласку? Хоча б трішки?

— А ви натомість розкажете мені про те, що стало справжньою причиною сьогоднішнього страйку на заводі, гаразд? А то я маю лише прес-реліз, не встигла з ранку. Проспала. — Вона винувато посміхнулася. — У неофіційному порядку, звісна річ.

Родіон розвів руками, немов намагався осягнути весь масив інформації, що стосується трудових суперечок на підприємстві, та викласти його на стіл негайно.

— Кримінальну справу порушено два тижні тому за фактом контрабанди, — тихо, прихилившись своїм до його обличчя майже впритул, зашепотіла Женя. — Основний підозрюваний — начальник відділу зовнішньоекономічних відносин Ігор Букреєв. Він, до речі, уже два тижні, як у відрядженні, чи то в Таджикистані, чи то в Ірані. І я дуже сумніваюся, що він звідти повернеться. Його заступник, Ольга Єфремова, зараз у лікарні. Ми до неї вчора увечері їздили, точніше, до неї їздила я, а ви мене смиренно чекали внизу. Але в палату мене до неї, на жаль, не пустили якісь хлопці в шкіряних куртках. Сказали — приватна охорона.

— Ви говорите, кримінальну справу порушено два тижні тому? Звідки у вас взагалі вся ця інформація?

— Інформація з професійних джерел, вона точна, можете не сумніватися! — Женя відсунулася, випрямилася і гордо підняла голову, але Родіон зосередив усю свою увагу на грудях — це дійсно був високий клас! Краєм ока він помітив, що ситуація за сусіднім столиком закипає, і напружився.

— Чуєш, лох, скажи своїй телиці, щоб поменше сіпала цицьками!

Зверталися явно до нього, Рад це розумів, але реагувати на «лоха» категорично заборонялося. Він подивився на Женю. Та дійсно виглядала шикарно. До того ж, вона була з тих жінок, які знають, що кундаліні — це не італійський співак, тобто такі жінки досить виховані та освічені, щоб отак одразу грубо посилати куди подалі тих, хто їм не подобається, — спочатку вони витягнуть із них усі соки, вдосталь набавляться, а потім уже і пошлють. Саме таких Радик найбільше й боявся, але саме таких, бажано в окулярах, він найбільше завжди і хотів затягнути у ліжко. Женя окулярів, щоправда, не носила, але від цього не ставала менш привабливою та небезпечною здобиччю. Вона дуже спокійно пила свій чай з лимоном і дивилася йому прямо в очі. Дивитися у відповідь Рад собі суворо заборонив, він добре запам’ятав цю багатообіцяючу божевільно хвилюючу безодню хвиль, в яку можна пірнути, але з якої не можна випірнути, — бо каміння не спливає, це не в його природі.

— До тебе звертаються! — Здоровий амбал міцно вхопив його за рукав джемпера. — Ти хто по життю?

Рад спокійно відхилився, уважно подивився на гопників.

— З якою метою цікавишся? — це була правильна пацанська відповідь, і знати її міг тільки правильний пацан. За правилами, гопники, як мінімум, мали хоча б трохи попуститися і зніяковіти. Але вони не зніяковіли й не попустилися.

— Ти шо, рамси поплутав?! — Амбал підвівся, зробив крок вперед і різким рухом приставив Родіону два пальці під ніс. — Накинь ніздрі, лошара!

Це був уже конкретний наїзд, і уникнути бійки в таких випадках, як правило, неможливо. Радик був сміливою людиною, але битися не любив і не вмів, він взагалі терпіти не міг таких ситуацій. І якщо справа доходила до мордобою, то одного удару в щелепу йому вистачало, щоб вирубатися хвилин на десять. Він не любив насильства, однак не тому, що був гуманістом або глибоко віруючим християнином, ці явища і поняття взагалі пройшли повз його життя, просто Рад був значно слабкішим від більшості тих, хто битися любив, тому по морді, як правило, по повній програмі одержував саме він.

Босота встала й оточила їх. Женя, нарешті, злякалася. Спочатку вона, очевидно, розраховувала на допомогу обслуговуючого персоналу й рішучість Родіона, але персонал допомагати явно не поспішав, а Родіон, хоча й видно, що не боягуз, стояв один проти шістьох. Хіба що він виявився б майстром кунг-фу. Ще секунда, і їх би неминуче почали бити.

— Усім стояти! Кому сказав! — Великий товстий чоловік матеріалізувався наче з кухля пива. Неможливо уявити, подумав Рад, щоб така велика людина сиділа в залі й залишалася непомітною. — Ти мене знаєш? — грубо звернувся товстун до крайнього гопника. — Знаєш?!

— Веня, я тебе знаю!

— А якщо знаєш, то вали на свій район!

— Веня, не по понятіях!

— Це мій кориш. Ще питання є?

Босота хутко зібрала манатки й, спльовуючи на підлогу, похмуро матюкаючись, пішла до виходу.

— Ви їм вибачте, будь ласка, — лагідно сказав товстун і жартівливо помахав пальцем. — Євгеніє, тобі, як завжди, щастить! Веніамін Островський, — назвався він й простягнув Родіону на диво маленьку пухку, але дуже енергійну долоню, — бізнесмен. Відпочивайте, до вас більше тут ніхто не чіплятиметься.

Веня пішов у глиб залу, сів за столик і знову зник з поля зору, наче дійсно розчинившись чи то у кухлях пива, чи то у філіжанках кави і десертах двох своїх тендітних супутниць у міні.

Островський був дуже шанованою у місті людиною з ординарною для людини свого і країни віку біографією. Вже у чотирнадцять років він, кандидат у майстри спорту з вільної боротьби, орудував бандою найбільшого в місті мікрорайону, а в п’ятнадцять дістав п’ять років підліткової «зони». Їх було семеро, вони були королями міста, вони просто гуляли і з нічого робити забили ногами до смерті людину. Відсидівши, Веня узявся за старе, але «бігати на збори» район на район, як по-блатному називався цей процес побиття однієї групи підлітків іншою, стало вже не солідно, тому він узяв керування процесом у свої руки. Для початку збільшив масштаби районів та сутичок, а коли суспільно-політичний устрій у країні почав змінюватись від соціалізму на капіталізм, поставив під свій контроль наметників, рундучників та інших дрібних бізнесменів. Зрештою Веня, голова якого щодо грошей завжди варила непогано, став розвивати власний бізнес: дрібна торгівля, маршрутні таксі, контрабанда, потім пощастило правильно прилаштувати до справи кількох дилерів — перепродавати за кордон продукцію місцевих заводів. Само собою, він був депутатом міської ради трьох останніх скликань, носив чорні туфлі з вузькими носаками, темний костюм у вузьку світлу смужку, білі шкарпетки і мав стійкі життєві принципи. Вся його система світобудови була міцно вмонтована в поняття «прибутки-витрати», «чорний нал», «відкат» і виглядала на диво струнко й гармонійно. В неї легко вписувалися і кохання, і родина, і дружба, і щастя, і навіть сам Господь Бог. Тут усе легко або множилося, або ділилося, або додавалося, або віднімалося. Чотири чіткі правильні математичні дії сповна давали Вені відповіді на всі виклики буття.

— Ти і його знаєш? — запитав трохи здивовано Рад. — Хто це?

— Це вам не Київ, тут практично всі усіх знають. А з моєю роботою треба знати не тільки тих, хто живе, але й тих, хто вмер, і навіть тих, хто ще не народився. Це Веніамін Островський, депутат міськради, голова комісії з комунального майна, успішний бізнесмен і відомий бандит. Загалом, велика людина. В авторитеті.

— А від якої партії депутат?

— Не має значення. У нас майже у всіх партіях є такі персонажі. До речі, це ще далеко не найгірший варіант.

Політикою Родіон ніколи не цікавився, запитав, скоріше, для інформації. Почута відповідь була цілком логічною, таке відбувалося скрізь, і це було абсолютно точним відбиттям справ у державі. Та у всьому цьому політичному кордебалеті Рад ніяк не міг зрозуміти лише одного: як можна любити або ненавидіти політиків, немов вони рідні люди або якісь артисти? Він завжди дивувався своїй мамі, яка одвічно перебувала в захваті від одних і проклинала інших, а потім навпаки, але ніколи з нею не сперечався, а лише повторював десь випадково почуту приказку: якщо довго дивитися на сонце, можна осліпнути. За найскромнішими підрахунками, у країні проживало вже дві третини сліпих. Він поглянув на свій «роллекс». Дев’ята година, а вечір уже був безнадійно зіпсований. Залишатися в цьому кафе абсолютно не хотілося, атмосферу комфорту й душевної розмови їм зіпсували, тож якщо він хотів одержати сьогодні в ліжко цю жінку, потрібно похапцем допивати віскарик й терміново щось придумувати.

— А давайте підемо до Лева! — раптом запропонувала Женя.

— У зоопарк?

— Майже.

— А хто це?

— Лев — це цар звірів, хіба ви не знаєте?

— Я знаю лева, що пішов із дому, мені мама в дитинстві книжку таку читала.

— Правда, давайте підемо! У Лева добре. Він розумний. Тільки випивку треба купити та їжі якої-небудь. Не знаю, сподобається вам там чи ні, та в будь-якому разі вибору немає. Більше в нашому місті однаково йти нікуди, хіба що нарватися на дубль два, а у нічний клуб або ресторан я не хочу, дуже накурено. А в інші місця нам іти ще рано.

Рад подумав, що остання фраза пролунала досить неоднозначно: чи то сьогодні рано, чи то взагалі рано, мовляв, погано одне одного знаємо, і все таке… Він попросив рахунок.

Це був приватний будинок.

Вони довго їхали на таксі, так довго, що Родіон уже почав сумніватися в щирості дівочих намірів. Після вчорашнього візиту до лікарні — двоє підозрілого виду типів у холі готелю, дуже уважно на нього дивилися, з викликом або ніби вивчаючи. Потім обшук у кабінеті, поки він відвідував принцесу у вежі, онучку Червоного Дона. Сьогодні — абсолютно незрозумілий, висмоктаний з пальця конфлікт у кафе. А може, і ця поїздка — вигадана? Тобто це тільки привід, щоб завезти його куди подалі? Але навіщо? Втім, у такій ситуації він залишався єдиним представником холдингу, який міг вплинути на хід процесів на підприємстві. НІХ, шановний полковник у запасі Хріняка, вочевидь навмисно втаїв від нього, що кримінальну справу щодо контрабанди порушено ще два тижні тому, а коли він став занадто наполегливим, міркував Радик, то зовнішньоекономічні контракти просто вилучили за допомогою СБУ, заблокувавши вхід страйком. Чи можливо таке організувати і чи є в цьому сенс? Чи не простіше сховати один, два або три контракти, які вони не хотіли показувати? А якщо вони нічого не хочуть показувати?! Втім, це усього лише здогади, страхи, навіяні тінями дерев, що танцюють у світлі ліхтарів, темними провулками, ідіотською музикою таксиста, салоном, що тхне дешевим куривом, страхи перед цією дивовижною жінкою, що так магічно пахне, просто збіги випадковостей, мандраж від незвичної ситуації… Нарешті, вони приїхали, і Женя натиснула на дзвінок на воротах. Їм довго не відчиняли, хвилини три, але от хвіртка таки оптимістично грюкнула, заскрипіла, і в нерівному світлі, що падав з ґанку, він побачив… лева. Точніше, Лева. Але Лев був дійсно схожий на лева, такий же здоровенний, гордий, із величезною гривою волосся, він стояв перед ними, не зважаючи на прохолодний вечір, у самих шортах, чухав абсолютно волосаті груди і курив сигарету. І це було єдине, що відрізняло його від царя звірів. Тому що леви, як відомо, не курять.

— Жеко! — радісно скрикнув він. — Привіт!

Євгенія, обіймаючи, зависла на ньому, як сарделька.

Знявши із себе дівчину, лев відрекомендувався.

— Лев.

— А це Родіон! Друг.

— Бачу, що не ворог. Чужі, буцімто, тут не ходять! Дуже приємно, прошу, будь ласка.

Вигляд кухні, у центрі якої стояв невеликий стіл, дощенту заставлений пляшками з горілкою й пивом, Рада приголомшив — повний розгром. Та й увесь будинок усередині справляв враження нежилого. За столом сиділо чоловік п’ять, які щось жваво обговорювали, усі курили, але весь дим витягувало у навстіж відчинені в сад два величезних вікна. Незважаючи на цілковитий бардак, криві башти брудного посуду в раковині й загальну засміченість, Рад раптом відчув тут себе комфортно й спокійно, тому впевнено виклав на стіл куплену пляшку «Блек лейбл», пару пачок «Кептан блек» та їжу.

— О, — сказав Лев, — я бачу, у нас сьогодні не просто друг, а великий друг!

Рад не образився. Він розумів, що потрапив у цілком незнайоме середовище, більше того, середовище, в яке він ніколи не прагнув потрапити, вже краще на завод роботягою, ніж сюди, до таких, як цей Лев, мегамурзик-інтелектуал, який не знає, що таке чистота

й порядок і як чесно заробити собі грошей на наркотики. Від них — усі проблеми. Проте сьогодні він чомусь почувався навіть у такій компанії добре. Цілком можливо, тому, що крім готелю йти йому було нікуди, а разом із Женею — то й поготів нікуди. Він приготувався потерпати й навіть на якийсь час стати частиною цієї богемної атмосфери, що-що, а мімікрувати він умів завжди пречудово. Проте навіть перші почуті фрази дали йому зрозуміти, що сильно напружуватися сьогодні не доведеться. Він справді почувався чомусь легко й безтурботно, можливо, перший раз за останній тиждень, а можливо, і за останні кілька років, хоча чим викликано саме сьогодні такий його дивний стан, пояснити не міг. Однак Радові цілком вистачило одного погляду на Женю, щоб переконатися — дійсно, так і є, зараз йому добре. І віскі тільки полегшувало життя, хоча Родіон абсолютно не почував себе нетверезим, навпаки, чим більше він пив, тим дзвінкішою й чіткіше ставала реальність, а бадьорість духу піднімалася до «а-а» піднебесного ступеня. Він давно помітив: хоч що й хоч скільки він би не пив у компанії гарних людей за приємною бесідою — ранком голова ніколи не боліла. Але якщо пити навіть найкращі напої з людьми, які тобі не симпатичні, а розмова складається напружено, то голова болітиме обов’язково. Йому, як правило, так і випадало останніми роками — пити з кимось з необхідності, по роботі, у справах. Друзі у нього давно вже закінчилися,

лишилися тільки товариші по службі, з якими він легко сходився, але, як тільки доля їх розводила, зв’язок втрачався. Та й ніколи йому було товаришувати.

Але ці незнайомі люди викликали його симпатію. До того ж, незабаром усі кудись поділись, і вони залишилися втрьох: він, Женя й Лев, і розмова пішла вже зовсім задушевна, хоча про що говорили конкретно, Рад у повному обсязі потім так і не зміг згадати, у пам’яті залишилося тільки Левове словоблудство щодо вбивства на Хіросімі.

— Навряд чи це сатаністи, ні, у них зовсім інші ритуали, не схоже. Втім, у нас такі сатаністи, що від них усього чекати можна. Зовсім народ перевівся, навіть чорнокнижники матеріальну частину не знають, опопсилися до межі! Профани! Однак уся ця інсценізована вистава дуже схожа на похоронний звичай парсів-зороастрійців. Щоб не опоганювати ні воду, ні землю, ні вогонь, вони підвішували в аналогічний спосіб своїх мерців на своїх цвинтарях у баштах, так званих «вежах мовчання», де їх потім до кісток скльовували хижі птахи.

— Дивний звичай. А хіба у нас є зороастрійці?

— І близько немає. Парси жили в Персії, а коли туди прийшов іслам, втекли до Індії та Таджикистану, на Памір. Хоча й на території нинішнього Ірану зараз теж мешкають. Це дуже чесні люди, не повіриш, вони ніколи не брешуть і самі ніколи не прощають, коли обманюють їх. Вони живуть окремо від інших спільнот, одружуються тільки між собою. Парси, як правило, дуже багаті й впливові. І дуже охайні. Коли людина хворіє або, наприклад, у жінки місячні, то її ізолюють у спеціальні приміщення, дуже маленькі, практично це тимчасові могили, там можна тільки лежати. До таких людей не можна торкатися, це вважається опоганенням. Ці приміщення називаються «кати». В українській мові, до речі, є схожі слова: «кат», «катувати».

— Яким же чином зороастрійці можуть бути пов’язані з Україною?

— Та хто ж їх знає! Іранські племена жили у Причорномор’ї, щоправда, дуже давно. Слово «борщ», до речі, іранського походження.

— Як це? Наш український борщ?!

— Так, наш український борщ, уяви собі!

— А хоч сам по собі борщ — український?

— Хіба ж тут можна розібратися хоч у чомусь? Треба подумати. Слова, мова — це взагалі темний ліс, і хто б у ньому не блукав, назад ще не повертався. Як говорив товариш Гайдеґґер, «мова — це дім буття». І ми ще далеко не в усіх кімнатах побували. Але мені, наприклад, дуже подобається копирсатися у словах, хоч іноді здається, що мова — це не дім, а величезний гуртожиток буття, тобто, по суті, все та ж таки Вавилонська вежа, так усе перемішано. Взяти, наприклад, арабське слово «баб» — «ворота» — і наше слово «баба». Здавалося б, який тут взаємозв’язок? Однак, якщо подумати, то жіночий статевий орган — це і є ворота, у які входять, які відчиняються, впускаючи всередину свого, але зачинені для чужого. А штурм міста, руйнування воріт і фортеці, відповідно, — те ж саме, що взяти жінку силою, зґвалтувати.

— Леве, як на мене, ти трохи з глузду з’їхав зі своїми книжками й статевою помірністю! — Євгенія відверто реготала.

— Не виключено. Але візьмімо знову ж таки арабське слово «аїр», це одна з назв чоловічого статевого органа. А чи знаєте ви, що в наших краях росте однойменна трава, яку, як народний засіб, з давніх-давен використовують для підняття, так би мовити, міцності та твердості саме чоловічого духу та плоті?!

Родіон слухав і дивувався. Вони пили віскі, а Лев продовжував сіяти брудною кухнею етимологічні перли. Протягом наступної півгодини Радик довідався, що красиве слово «карнавал» у перекладі з вульгарної латини означає «прощай, корово», тобто прямо повідомляє про початок релігійного посту, а слово «хохол» означає «син сонця». Тільки Рад так і не запам’ятав, у перекладі з якої саме мови, але, прикинувши на англійську, здивувався співзвуччю, звичайно, якщо вірити Левові, що звук «х» має властивість згідно з якимись там мовними законами переходити в «с». Але найбільше його вразило слово «людина», яке, як стверджував Лев, шумерською означає «чоловік Божий».

Женя, яка все це чула не вперше, помітно занудилася. До того ж, вона зовсім не пила алкоголь — Рад не розумів чому і помітно турбувався. Він усе ще сумнівався, чи зможе її уламати, вкласти сьогодні ж у ліжко, хоча ще навіть і не починав атаку — він просто боявся відмови, чомусь боявся цієї жінки.

— Леве, заспівай нам краще що-небудь, — попросила вона. І додала для Рада: — Лев у нас у минулому — місцева рок-зірка.

— А чому в минулому?

— Тому що ледачий. Сидить цілими днями вдома, підробляє то звукорежисером, то перекладами, а в основному книжки читає й бухає з усіма, хто приходить. Нічого не хоче, нічого йому не цікаво, навіть жінки.

Цієї хвилини Рад остаточно переконався, що між Женею і Львом щось є. Можливо, зараз між ними винятково дружні стосунки, але колись вони явно були в одній компанії, одній тусовці й одному ліжку. От дідько!!! Звідкись зсередини раптом вогняною лавою здійнялося сліпуче почуття шаленої ревності, він затремтів, немов у лихоманці, швидко хлюпнув собі віскі в мутну склянку й одним духом випив.

Лев повернувся з гітарою. Підкрутив кілки на грифі й, уважно послухавши звук, труснув гривою і подивився на Радика. Той стискав порожню склянку в руці й дивився перед собою в стіл.

Рыцарь в латах ускачет —

Плачь, девушка, плачь!

Оглянется — рукою помашет,

В латах солнце холоднее льда.

В ручейке наши губы омоем:

«Довольно ли крови испил?

Злоба помнит — любовь все прощает!» —

Кулаки мудрецов торчат из могил.

Ой, вольная-воля,

Погуляем, где Господь не ходил!

Впереди наш король С крестом на щите!

…

Это — правда, что любовь все прощает?

Ночь отплатит за унижения дня.

Пусть жив он еще, но ждать мне недолго —

Через Стикс поплывут вместе наши сердца!

Ой, вольная-воля,

Погуляем, где Господь не ходил!

Впереди наш Король

С крестом на щите.

С нами новий Король

С крестом на щите!

Ай, да где ж наш Король

С крестом на щите?![1]

Яка дивна пісня, подумав Рад. На першому ж приспіві його попустило, він закурив сигарету, й прекрасний настрій знову повернувся.

— Це чия? — запитав він у Льва.

— Моя. Сподобалася?

— Ти знаєш, так. Хоча я музику й не люблю, зате віршами в дитинстві захоплювався. Блок там, Єсенін, Цвєтаєва, Срібний вік, одним словом. Навіть сам пробував, але безуспішно, у мене таланти в іншій півкулі мозку перебувають, у тій, що за цифри відповідає. Послухай, як тобі не нудно так жити?

— А як мені може бути нудно з розумною людиною, тобто із самим собою, ти сам подумай? Крім того, у мене є книги, кіно, музика, а вечорами завжди гості й горілка. Сьогодні, щоправда, віскі. — Лев посміхнувся. — Тобі спасибі. Я набуваю знань і веду розумні теревені у міру сил і можливостей, тобто передаю ці знання іншим, намагаюся зацікавити книгами, чогось навчити, про щось розповісти. Зрештою, я думаю про щастя всіх людей на планеті Земля. Адже повинен і про це хтось думати, погодься!

Родіон сперечатися не став. Навіщо? Якщо людина знайшла для себе переконливий спосіб відповідати на всі питання, до того ж дуже не дурна людина, то чому б і не пуркуа па? Зрештою, чим його власна життєва філософія принципово відрізнялася від цієї? Власне, нічим. Як то кажуть, тільки надбудова інша, а базис — той же. Захистити себе, свій світ, свій шлях… Родіон здивувався такому несподіваному власному миролюбству, такому ясному розумінню і людей, і себе, цього раніше з ним не траплялося. Зазвичай у подібних суперечках він був скептичний, уїдливий і готовий принижувати ідеологічного суперника до останньої краплі крові. Тим більше, певне, що зараз перед ним не тільки суперник ідеологічний, — одного погляду на Женю достатньо, щоб зрозуміти — вона й досі захоплюється Львом. Там же ще й чоловік є, якщо я правильно зрозумів, подумав Радик, як же так?! Звідки вона така тут: прихіпована, гарна, розумна, та ще й журналістка? Втім, останнє видавалося йому радше мінусом, аніж плюсом, тому що журналістів він за людей, за винятком співробітників двох вищезгаданих журналів, не вважав.

— Родіоне, ти готовий стати нашим Білим королем із хрестом на щиті? — жартом вивела його із прострації Женя.

— У якому сенсі? Та й тут є вже король — Лев…

— Лев — цар, до того ж, цар звірів. Він живе у своєму лісі й грає на гітарі. А от у людей короля немає, але він їм потрібний. Ну то що?

— А чому саме Білим?

— Тому що Чорних, Червоних, Синіх, Помаранчевих, Сіро-буро-малинових у нас і так більш ніж достатньо…

Далі діалогу він не пам’ятав, усе ж таки віскі після пива — річ підступна. Пам’ятав лише, як Лев покликав його із собою: вони ввійшли у велику кімнату, відчинили двері шафи, залізли прямо в неї крізь сорочки й піджаки, потім, як йому здалося, дуже довго йшли вузькими темними коридорами то нагору, то вниз, як по лабіринту, раз у раз чіпляючись то за старі ящики, то за поламані стільці й порожні трилітрові банки. Рад ніколи б не подумав, що цей будинок такий великий! Нарешті, Лев відчинив маленьким ключем білі, приємно-гладкі на дотик двері, й вони опинилися в дуже світлій кімнаті. Можна навіть не перевіряти серветкою — усе тут просто сяяло стерильною чистотою.

— Як в операційній.

— Так і є. Я тут оперую. Свій мозок — чужими думками.

Це була бібліотека. Стільки книг у людей вдома Радик не бачив ніколи. А потім вони повернулися й пили зовсім поганий коньяк, тому що віскі вже давно скінчилося, і Лев нарешті уважив прохання Жені й заспівав її улюблену пісню.

Плачет сердце мое

О тебе, мой цветок.

Стонет сердце мое

Без тебя, мой цветок.

Мне тебя никогда,

Мне тебя никогда,

Никогда… не-е забыть.

Мир себя потерял —

В нем чудес больше нет.

Нет со мной той,

Что любил…

Зачем тогда петь?

Мне тебя никогда,

Мне тебя никогда,

Никогда не забыть…[2]

Пісня була дуже проста, але буквально розірвала Радику серце. Він ледь не заплакав. Чітко, незважаючи на те, що дуже п’яний, він усвідомив, що з ним трапилося щось неймовірне, незаплановане й поки абсолютно незрозуміле. Лев проспівав ці короткі рядки спокійно, без надриву, рівно перебираючи струни. Але в голосі його, в інтонації дзвенів такий справжній, такий людський біль, — і цей біль дзвенів настільки співзвучно з тим болем, що сидів десь глибоко у нього всередині й зараз несамовито рвався назовні!

Час було йти.

П'ЯТНИЦЯ. ДЕНЬ ЧЕТВЕРТИЙ

Який вчора був довгий день, подумав він. І скільки в нього влізло всього, чого іноді не влазить і в цілий тиждень! І в день, і в нього, Родіона. Тільки перелік напоїв, ужитих у Льва, міг залишити тіло у ліжку ще хвилин на п’ять.

Він прокинувся, як звичайно, о пів на сьому, ще одна багаторічна звичка, за яку він мав дякувати батькові. Але спочатку він згадав про Женю. Нічого не сталося. Жодних доторків, навіть жодних поцілунків, лише погляд у карі глибокі очі — і темна, глуха вода в них. Вона, як і минулого разу, завезла його на таксі до готелю — і поїхала. Він навіть не намагався чіплятися. Певне, на якийсь час він взагалі перестав про це думати, його бажання раптом перемістилися в іншу галактику, він раптом відчув абсолютно інший потяг — ні, цей потяг зовсім не виключав секс, навпаки, доповнював його… «Плачет сердце мое о тебе, мой цветок.» — згадав він пісню Льва і зовсім уже чітко усвідомив, що хоче бачити Євгенію негайно, просто зараз. Бачити, чути, відчувати — і ніколи від себе не відпускати. Схвильований таким безглуздим відкриттям, він швидко привів себе до тями, помилувався відображенням у дзеркалі й через сорок п’ять хвилин уже стояв на містку, звідки відкривався цей чудовий вид на вежу заводоуправління. Він трохи докоряв собі за вчорашню слабкість, але, зрештою, йому стало набагато легше, ніби він викинув із серця величезний вантаж. Ідучи до вежі й плануючи справи на сьогодні, він згадував, що говорив йому колись про алкоголь батько, який сам був інколи не проти добре прикластися до пляшки. «Розумієш, — казав старий Ус, — уживаючи алкоголь, ти переміщуєшся зовсім в іншу реальність. І все, що відбувається в оцій, де ти перебуваєш тверезим, бачиться трохи інакше. Тому й говорять, що п’яному море по коліно, і часто події, які у тверезому стані могли закінчитися трагічно — аварії, падіння в ями або з висоти тощо, — перетворюються в комічні. П’яним щастить! Це саме тому, що вони перебувають в іншій реальності. Але п’яних бійок це не стосується — там усі такі, однакові, тому й обертається часто різаниною й смертю, яка, до речі, по п’яні теж здається зовсім не страшною й іншою. У тій реальності жити краще, ну, або здається, що краще. А помирати — так само собою. Саме тому, я думаю, у нас стільки п’яниць. Це втеча в кращий світ!»

Що б не говорив з цього приводу батько, тікати в ілюзорні, хай і кращі, світи Рад не збирався. Йому цілком подобався цей, реальний, і тут він почувався дуже впевнено — це, безумовно, був його світ. Так, він жорстокий, але іншого немає, він чітко це розумів, немає й не буде, ні зараз, ні потім. Сьогодні він запланував багато справ. По-перше, потрібно будь-що-будь порозумітися з Хрінякою. По-друге, залагодити справу з газетою. По-третє, точніше, по-перше, прочитати електронну пошту від Івченка й зрозуміти, нарешті, що ж відбувається в холдингу і як справи в Дніпрі.

Юрій Олексійович Перетятько сьогодні виглядав веселіше звичайного. Певно, тяжкі міркування, що мучили останні кілька тижнів та зрештою знайшли своє вирішення у заяві про вихід на пенсію, покинули його, і ЮОП, наспівуючи пісеньку з кінофільму «Службовий роман» «У природы нет плохой погоды, каждая погода — благодать…», пив чай з вишневим варенням. У принципі, два тижні, що залишились, він міг сміло ледарювати. Нарешті він був упевнений, що Червоний Дон задовольнить його прохання, принаймні, Хріняка, цей товстий кнур-особіст, якого він терпіти не міг, такий результат гарантував на сто відсотків. Хріняка, як розумів Перетятько, мав свої резони — на цю посаду провести свою людину, але оскільки Юрію Олексійовичу тепер це було вже байдуже, то їхні інтереси перший і останній раз збіглися, і вони уклали перемир’я. Але нічого не робити на роботі, на якій він сорок років щодня, практично без лікарняних, робив усе, він апріорі не міг. Він дуже багато знав і ще про більше здогадувався, і йому подобався цей молодий, нехай і трохи чепуристий хлопець Родіон Ус, тому він хотів йому допомогти вискочити з пастки, в яку він міг потрапити, якщо той, звичайно, не злякається й захоче ризикнути. Ясна річ, напряму він допомагати не міг, але підказати, натякнути, підштовхнути — чому б і ні? Його кар’єра доходила до кінця, але свій вихід на пенсію він все ж таки бачив інакше. При всій своїй скромності йому хотілося якоїсь вдячності за вірне служіння, нехай тихого, але публічного «дякую». Однак він був розумною людиною і усвідомлював, що в цій ситуації добре вже те, що він встигне піти на заслужений відпочинок раніше, ніж усе тут завалиться з величезним скандалом. І йому зовсім не хотілося на схилі віку, щоб його поховали, образно, звісно, кажучи, під цими руїнами.

Ранковий діалог у них відбувся на загальні теми.

— Вся проблема в тому, що тут, у цій країні, дуже мало людей здорового глузду, — дидактично, як завжди, майже декламував Юрій Олексійович. — Розумієте? У повному розумінні цих слів. Здоровий глузд — це основа всіх основ. Він гармонійно містить у собі й почуття міри, що не дає переступити певну межу, й інтуїцію, що іноді допомагає приймати правильні рішення, й інші корисні якості. Але ж здоровий глузд не береться нізвідки! Людині перед тим, як прийняти рішення, крім свого особистого, набутого досвіду, потрібно завжди на щось спиратися. На якісь базові цінності, які превалюють у суспільстві. А якщо людина, наприклад, обманює чи краде і не бачить у цьому нічого ганебного, більше того, суспільство її не засуджує, то на що ж їй спиратися? На порожнечу? Порожнеча не може бути джерелом здорового глузду. Ніколи!

Потім вони довго завзято обговорювали позов до газети, кілька разів перечитували статтю — Родіон ніяк не міг позбутися думки, що її написала Женя, — прикидали і так і сяк, як можна побудувати діалог з керівництвом видання. Зрештою, вони дійшли висновку, що нема чого вигадувати велосипед, а потрібно тупо дати грошей, не вимагаючи спростування. «Потрібно говорити про уточнення, усього лише про уточнення — маленьким, непомітним шрифтом, це і їм сподобається, і Червоного Дона задовольнить!» — запевняв Перетятько, і, певне, мав рацію. «Так будуть і кози ситими, і ностри цілими», — жартував старий юрист.

Родіон, чесно кажучи, дивувався: цілком невинна стаття, досить інформативна, наведені навіть усі потрібні на такий випадок коментарі. Але Червоний Дон причепився до фрази про митний пункт перепустки, що був розташований — тут Родіон і справді здивувався — безпосередньо на території заводу, що, на думку журналістки, могло привести до неконтрольованого переміщення вантажів за кордон. Так, це нічим не підкріплене журналістське припущення, та на нього можна не звертати уваги, жодних наслідків воно не спричинило. Чому ж Дон так сполошився? А взагалі стаття присвячена приватизації науково-дослідного інституту, що перебував у державній власності, і лише торік Фонд держмайна вивів цей об’єкт з реєстру заборонених для приватизації. Але все — тільки за фактами, нічого зайвого у статті він не побачив, Рад навіть із задоволенням відзначив, що профпридатність у Євгенії на рівні.

— А що це за науково-дослідний інститут? — поцікавився він у Перетятька.

— О, — відповів той, — це дуже цікавий науково-дослідний інститут! У його архівах зберігаються всі креслення й розробки, там весь завод майже від перших цехів — як на долоні! Більше того, його конструктори й досі розробляють усе обладнання і продукцію для нашого підприємства. Звичайно ж, коли інститут перебував у держвласності, десятиріччями складалися одні відносини, а зараз, коли його приватизував Донець, — зовсім інші. Й гроші інші там люди отримують, значно менші. Багато хто звільнився, найкращі інженери, звичайно ж, роз’їхалися. Але головне, Червоний Дон одержав доступ до архіву. Маючи креслення, за два роки точно такий завод можна побудувати в будь-якій країні світу!

— Тобто? В якому сенсі?

— У здоровому сенсі, Родіоне Костянтиновичу. У здоровому сенсі цих слів!

Про існування НДІ Рад нічого не знав, науково-дослідний інститут, як не дивно, не входив до холдингу. У статті Женя також писала, що НДІ приватизували позаторік, відразу після виборів. Між рядків напівнатяком прослизнуло, що в цьому процесі Червоному Дону, за те, що він не заважав виборчій кампанії на підприємстві й у місті, допоміг секретаріат президента. Історія, якщо все скласти докупи, виходила прецікава!

Вони підготували документи, і Родіон вже зовсім зібрався йти в редакцію, як немічним тракторцем заторохтів телефон. Перетятько, зробивши великі очі, сказав: «Це вас» — і дав йому слухавку.

— Це Родіоша-Акордіоша? А це Марійка Донець, хто не злякався, тому кінець! — веселий дитячий голос буквально дзвенів у кабінеті.

— Привіт, моя маленька принцесо! Звідки ти довідалася номер мого телефону?

— Ти такий великий і відомий чарівник із країни Оз, а такий дурненький! Ну, як я можу його не знати?!

Дійсно, подумав Рад, ця дівчинка може знати тут усе, навіть марки насосів, експортовані до Ірану, він би нічому не здивувався.

— Як твої успіхи в житті, принцесо?

— Дуже добре. Я тебе намалювала. І ти негайно повинен прийти подивитися на мій малюнок!

— Але, принцесо, я зараз не можу, мені потрібно йти…

— Ти не Родіон-Акордеон, ти Родіошка-Гармошка, маленька сошка — велика ложка! Ну, будь ласочка, — раптом запхикала Марійка, — будь ласочка, хоча б на хвилиночку. Мені так нудно!

— Ну, добре. Тільки на хвилиночку! Обіцяєш?

Він швидко піднявся у вежу, гадаючи, чи сама у своїй кімнаті дівчинка, чи там є нянька й охоронець, чого б дуже не хотілося.

Принцеса сиділа за столом і розглядала себе в дзеркалі.

— Дивися, — сказала вона, смикаючи коси, — от який ти гарний!

Радик узяв малюнок. Кінь вийшов досить схожим, а от вершник виглядав не дуже. Але це був король, причому Білий король, Родіон це чітко зрозумів, хоча ніяких підписів і пояснень під малюнком він не побачив, із щитом в одній руці й списом — у другій. Вершник разом із конем стрибали вгору, до високої вежі, з маленького заґратованого віконця якої визирала дівчинка з кісками.

— А що це означає? — запитав він.

— Ти сьогодні дуже нездогадливий. Це — кінь, а це ти на коні. Ти — Принц, що повинен врятувати принцесу, яку старий злий Чаклун ув’язнив у Вежу. Що не зрозуміло?! — Марійка від здивування навіть розвела руками. — Так у всіх казках буває!

— А й справді, — промурмотав Рад, — усе зрозуміло, як божий день. Ти — принцеса, виходить, я — принц.

— Так, ти принц! І коли ти мене врятуєш і одружишся зі мною, то станеш королем!

— Та тобі ж ще підрости трішки треба, таким маленьким принцесам заміж не можна!

— Нічого, я почекаю.

Візит у редакцію пройшов набагато простіше, ніж передбачалося. Хіба що складно було витерпіти до кінця сорокахвилинне буботіння редактора про свободу слова й права особистості на інформацію. Втім, він не докоряв цьому високому чоловіку зі світлою бородою за нудний монолог. Зрештою, такі промови — його хліб, хіба що бубоніти бажано якось більш зрозуміло — швидше грошей дадуть. У результаті вони зійшлися на компромісному варіанті: не спростування, а уточнення, плюс договір на надання інформаційних послуг на три найближчих місяці. «Усього десять тисяч. На відміну від забурілих столичних газет. І нехай мені Хріняка хоч щось там ще хрокне!» — задоволено подумав Родіон. Угода була не стільки блискуча сама по собі, скільки скидала з підприємства одну маленьку, але дуже неприємну проблему в загальній непростій ситуації.

Жені в редакції він не побачив і нічого про неї, щоб не викликати підозри, не запитував. Її номер уперто відповідав, що абонент перебуває поза зоною досяжності, і це Рада страшенно дратувало. Мовчав і Хріняка, який зараз був особливо потрібний — уже час розставити деякі крапки над деякими літерами, навіть над якими крапки не передбачені.

Удень центр міста виглядав ще привабливіше. Родіону сподобалося, що на двох головних вулицях збережено три церкви. Хоч як би ставився він до релігії, дивитися на красиві споруди церков йому завжди подобалося. Особливо запам’яталася Родіону не та, велика, з позолоченими банями, а маленька, в кінці вулиці, із зеленими маківками. Витончені лінії бароко гармонійно вписувалися в пейзаж, точніше, це весь пейзаж був у них гармонійно вписаний — зеленоверха споруда виглядала набагато старшою і ніж інші будинки, і ніж здавалося самі хмаринки, які спокуто бігли яскраво-блакитним жовтневим небом, а прозоре повітря й жовто-червона акварель кленів лише підкреслювали древні витончені контури. Він довго на неї дивився, аж доти, поки не заболіли очі і йому не примарилося, як ця невибаглива, але вишукана церква кожного нового ранку просинається і мудро озирається навкруги, дивуючись новому жорстокому світу людей без Бога.

З прострації його висмикнув дзвінок мобільного, але це виявився не НІХ, а якийсь незнайомий номер.

Дідько, подумав Рад, тільки цього не вистачало. Як з’ясувалося, коли він узяв слухавку, йому дійсно не вистачало тільки цього.

— Це Веніамін Островський, депутат. Ми з вами бачилися вчора ввечері в кафе, пам’ятаєте? За певних обставин.

Радик пам’ятав і обставини, і Веню.

— Треба зустрітись, — провадив той, — переговорити. Буквально ненадовго. Ви зараз не в центрі випадково?

Розмова вийшла прецікава. Спочатку Островський ходив колами, запевняв і прохав щодо дитсадка, через який у міста і заводу вже більше трьох років тривав судовий спір. Ясна річ, що мова там ішла не стільки про будівлі, скільки про землю, Рад добре пам’ятав цю справу. Завод її виграв би точно, але не скоро. Тож витягти ще й цю скабку перед зустріччю із Хрінякою Рад би не відмовився.

— Але, — сказав Веня, — ми готові поступитися — згоду мера я вам гарантую, тільки якщо ви нам допоможете.

Радику це було дуже знайомо, і чогось подібного він чекав із самого початку розмови.

— У вас зараз там проблеми, — вів далі Веня. — Служба на вас кидається, як голодний пес на кістку, і таке інше… Однак рано чи пізно все минеться, з вашими-то можливостями, і все повернеться у спокійне русло. Коротше, у нас є прохання. — Він трохи помовчав, допиваючи капучино. — Там по справі один чоловічок проходить, Ігорьок Букреєв. Це мій кориш. Нам би дуже хотілося, щоб по закінченні бойових дій він залишився на своїй посаді. Його провини в тому, що відбулося, немає, ви ж самі розумієте, він людина не велика. Не маленька, але й не велика. Вам із Червоним Доном ще воювати й воювати, — тут Родіон ще раз подивувався такій поінформованості Вені, — а нам жити тут треба. І жити, зрозумійте, добре. Зможете забезпечити?

Родіон знизав плечима. Прохання явно не за адресою, він нічого не вирішував і не міг вирішувати в кадрових питаннях заводу, ні з Доном, ні за його відсутності. Тому напевно у такий спосіб його просто просили про прямий вихід на керівництво.

— Наскільки я розумію, вашого друга зараз у країні немає. А коли він повернеться, ви хочете зустрітися з моїм начальством?

Веня радісно кивнув головою.

— Він незабаром приїде. Буквально днями. Ми хотіли б мати ваші рекомендації, заручитися вашою, так би мовити, підтримкою перед зустріччю в Києві.

— Навіть не знаю, що вам зараз сказати. Хоч би як там сталося, навряд чи я зможу швидко допомогти. У ліпшому випадку до Києва я потраплю наступного тижня. Дуже багато роботи.

— Розумію. Я тут для вас дещо приготував із особистих архівів, — заторохтів раптом скоромовкою Веня, — щоб вам краще працювалося. Візьміть, — він простягнув досить об’ємисту папку. — Це вас ні до чого не зобов’язує. Почитайте, мені здається, що вам сподобається.

Родіон байдуже сунув папку в портфель. В офісі у нього назбиралося вже десятків два таких «дуже важливих папок із секретною інформацією» з різних міст. Безумовно, іноді там траплялися цінні відомості, але, як правило, це були купи нікому не цікавих слів.

— Не можу нічого обіцяти, — сказав він. — Якщо не заперечуєте, Веніаміне Семеновичу, давайте зробимо так: я на вихідних прочитаю, а в понеділок вам зателефоную. Адже від мене й справді мало що залежить.

— Вам так здається, Родіоне Костянтиновичу! З кожним днем від вас залежатиме все більше і більше. Тож я чекатиму…

Родіон нервував і дуже хотів піти — на зв’язку вже третій раз з’являвся Хріняка, причому дзвонив наполегливо й довго, але говорити з ним при Вені він не хотів. До того ж, нехай понервує трохи, старий кабан, наступного разу слухавку підніматиме!

Нарешті, Веня попрощався і на диво стрімко потяг свою товсту дупу в бік зеленоверхої церкви, під якою він лишив свій джип, і Рад зміг спокійно набрати номер НІХа.

— Родіоне Костянтиновичу, ну де ви пропали?! Терміново їдьте до мене! — незвично грубо гаркнув Хріняка. — У нас тут НП!

Ну й нахабний тип, подумав Рад. Сволота. Сам цілий день слухавку не брав, а тепер репетує! Яка ще може статися НП після всього, що він дізнався про контрабанду?! Завод підірвали, чи що? Тьху!

Хріняка сидів скуйовджений, спітнілий і переляканий. Його обличчя, яке залежно від настрою господаря змінювалося вже звично для Рада від спілої дині до висохлої сливи й навпаки, зараз було дуже схоже на розчавлений недбайливим піонером колгоспний помідор.

— Ольга Іванівна Єфремова, заступник Букреєва із зовнішньої економіки, сьогодні вранці впала в кому. Я цілий день у лікарні просидів. У Київ везти не можна, викликали фахівців сюди, та що там й казати, намучився! — гаряче заговорив він. — Розумієте, яке лихо! У неї ж діти, двоє, молодша дівчинка — ще школярка, навіть не знаю, що робити! Ви нам через Київ нічим допомогти не можете? Може, є якісь знайомі лікарі? Напевно ж є!

Він виглядав жалібно, незвично сентиментально, і в Родіона відразу пропав бойовий дух. Справді, НІХ цілий день боровся за життя людини, а він тут зі своїми проблемами. Втім, проблеми безпосередньо стосувалися справи, і вирішувати їх потрібно негайно, тому,

незважаючи на ситуацію, він все-таки вирішив задати кілька питань, не торкаючись обшуку у своєму кабінеті й інших непорозумінь, які на тлі проблем із здоров’ям людини здавалися незначними дрібницями.

— А зараз як її стан? — поцікавився він обережно. Рад не мав ніяких зв’язків у світі медицини, не знав особисто жодного лікаря. Він ніколи не хворів, навіть грипом, тому знайомитись ближче з «убивцями в білих халатах», як називав лікарів його батько, не виникало ніякої потреби. «Тримайся подалі від лікарів, — радив старий Ус, — здоровішим будеш!» І мав, як завжди, рацію, хоча сам свого ж принципу і не дотримувався.

— Трохи краще. Головне — ніч пережити, а там має полегшати. — Хріняка дістав хустинку й витер піт із чола. — А я думав, ви — людина столична, може, чимось зарадите. Пробачте мені за грубість, але перенервував сьогодні страшенно, от і зірвався!

— Та нічого, буває, це ж із кожним може трапитися. Назаре Івановичу, можна питання по справі?

Хріняка втомлено відкинувся в кріслі й махнув рукою. Він здавався дуже добрим, дуже домашнім, неофіційним, рідним і комфортним. Задавати погані запитання зовсім не хотілося.

— Ви згадали вчора про кримінальну справу, через яку СБУ вилучило документи. Але мені стало відомо, що цю справу порушено вже два тижні тому. Чому ви не повідомили мені одразу?

— Ех, Родіоне Костянтиновичу, Родіоне Костянтиновичу! Молодий ви ще! — Хріняка по-батьківськи гірко посміхнувся. — Ви з яким завданням до нас приїхали?

— Проінспектувати всі юридичні документи: договори, судові позови, контракти.

— От! І коли ми з вами зустрічалися, всі вони лежали на своїх місцях, і знати про кримінальну справу вам було зовсім необов’язково. Адже цим у вас займаються зовсім інші люди?

Дійсно, це так. Родіон змушений був визнати, що Хріняка говорить правду.

— А от коли документи у нас вилучили, я вам про це відразу повідомив, пригадуєте? Так, у нас не залишилося навіть копій, але за це ми Перетятька покараємо окремо.

Радик спочатку хотів заперечити щодо старого юриста, адже всі зовнішньоекономічні договори зберігалися зовсім в іншому відділі, але промовчав. Навіщо?

— На цю хвилину, — провадив НІХ, — у вас уже зовсім інший статус і зовсім інші повноваження, але мені про це з Києва повідомили тільки зараз (Рад знову подумки чортихнувся й прокляв холдинг за недбалість), тому тепер я триматиму вас у курсі справи. А то ви, — тут Хріняка широко посміхнувся й знову перетворився у спілу диню, — мабуть, казна-що вже про старого солдата подумали, зізнавайтеся?

Родіон зніяковіло втупився у підлогу — подумав, що правда, то правда.

— Ви не хвилюйтесь, ми працюємо! Я і в СБУ вже їздив, і з прокурором переговорив. Дурниці це все, виліземо на берег, навіть ніжок не замочимо. А що у вас цікавого?

Радик, як перед начальством, відзвітував перед НІХом про успішне вирішення питання з газетою, не забувши підкреслити, що стратегію перемовин розробив Перетятько.

— А ви його не вигороджуйте так, Родіоне Костянтиновичу, він однак на пенсію зібрався. Тож сміливо записуйте собі до активу цю справу!

Рад подумки подякував НІХу, який насправді виявився нормальним мужиком, за черговий класний віст для свого звіту в холдинг.

— Там на мене ще одна людина виходила, Веніамін Островський, депутат міськради. Пропонував вирішити на нашу користь одне питання, по дитячому садку… Обіцяв, що мер усе підпише.

Хріняка спохмурився.

— Ви зустрічалися?

— Так, нещодавно.

— І що пропонує?

— Так, нічого суттєвого… — І тут Рад із жахом зрозумів, що спіймався на вудку особіста і програв, як пацан. Він не міг, не мав права розповідати, що від нього хотів Островський, це стосувалося виключно холдингу, але аж ніяк — не керівництва заводу, і тому йому зараз будь-що потрібно рятувати ситуацію і щось вигадувати. — Грошей! — видихнув він. — Двадцять тисяч доларів!

— Грошей? Щось дешево він вас купляє! Для нього це копійки, та земля в десять разів дорожче коштує! — Хріняка здивовано і сумно дивився на нього: мовляв, ай-ай-ай, хлопче, я до тебе всією душею, як до сина, а ти мені — брехати?!

— Ну, і просив про зустріч із керівництвом холдингу, — у повному відчаї під такою психологічною атакою остаточно капітулював Рад, — якнайшвидше. Але я нічого не обіцяв!

— А от це добре! Островський — дуже небезпечна людина, з ним не можна мати справу. Він же з цих, із сявок зборівських! Босота! Його до добропорядних людей на гарматний постріл підпускати не можна! Бережи мундир новим, а честь — молодим!

— А що з цього приводу думає Матвій Степанович?

— Матвій Степанович із цього приводу нічого не думає, тому що уже другий день перебуває у відрядженні в Середній Азії. Йому не до вас і вашого дитячого садка, — тут Родіон почервонів, відчувши на мить мізерність своїх спонукань і бажань, — він про завод повинен піклуватися! Тільки у середу назад вилітає. У нас на підприємстві свій літак, так що швидко…

Родіон тягся додому, як побитий пес. День, що так добре починався, у підсумку приніс йому безліч проблем і розчарувань. Він кілька разів підряд набирав Женю,

але абонент був, як і раніше, недосяжний. Він навіть подзвонив у редакцію, але там сказали, що Чудеса у відрядженні. Ч-чорт. Ч-чорт-ч-чорт-чорт!!! На вулиці вже зовсім стемніло, але ліхтарі, очевидно з метою економії коштів, цього вечора горіли тільки по один бік дороги до мосту.

Приблизно в цей же час недалеко від міського парку відпочинку, на пустирі, названому в народі за сюрреалістичний пейзаж Хіросімою, два невисоких чоловіки в масках і темних спортивних костюмах спритно в’язали мотузки. Предметом їхніх турбот було тіло, яке вони акуратно дістали із грубого брезентового мішка, втягли в одну із семи високих веж і поклали на траву в самому центрі. Міцно прив’язавши мотузки за руки і ноги небіжчика, вони закинули кінцівки на горловину, і самі, використовуючи нерівності поверхні й арматуру, легко піднялися по напівкруглій бетонній стіні нагору. Все це вони робили швидко, безшумно, немов клопотали вдома на кухні, а поруч спала маленька дитина. Сівши на край, перший потягнув мотузки на себе, і, відмірявши потрібну відстань, міцно закріпив спочатку один, потім, натягнувши до краю, й другий кінець за іржаві штирі. Тіло внизу, підтягнуте догори в такий спосіб тільки за руки, стало схоже на великого кажана — небіжчик, одягнений у сіре широке пальто, немов розправив крила, готуючись до далекого перельоту. Оцінивши диспозицію тіла як схвальну, зловмисники перемістилися на протилежний бік окружності вежі й синхронно потягнули два інші кінці мотузок на себе — тіло здійнялося й завмерло в самому центрі горловини паралельно землі. Вони надійно закріпили мотузки за арматуру, перевірили на міцність вузли і залишилися вдоволеними своєю роботою — небіжчик висів, натягнутий, як струна, і, напевно, міг би дзвеніти, якщо б захотів. Справу було зроблено. Розкидавши усередині й навколо якусь речовину, певно, для того, щоб збити собак зі сліду, обоє швидкими короткими перебіжками рушили до річки, де на них давно чекали. Вони лягли на дно човна, і людина, замаскована під рибалку, не поспішаючи, погребла униз за течією.

Вранці першими, хто помітив мертве тіло, були круки. Гидко каркаючи, чорна зграя повільно закружляла над вежею, радіючи незвичному сніданку. Ґвалт від птахів стояв такий, наче у воронячому царстві сталася революція. Нарешті, визначившись із порядком приймання їжі, двоє круків спустилися на труп. Зручно всівшись на грудях, один із птахів уважно оглянув здобич, шукаючи м’ясисте місце, але на вільних від одягу ділянках тіла нічого привабливого й примітного, за винятком невеликої наколки ІБ на зап’ястку й тонкої бузкової смужки на шиї, птах не виявив. Тому ворон, як і тисячі його родичів понині, вирішив почати з очей — розплющених, трохи вирячкуватих, у зіницях яких застиг жах. Птах бадьоро каркнув, прицілився — і клюнув, чим викликав неймовірний захват усіх своїх родичів, які продовжували нетерпляче кружляти над вежею. Сніданок урочисто почався.

Те, що відкрилося Родіону ввечері, під час читання документів, змусило його жахнутися. Мабуть, він багато б чого віддав, щоб опинитися зараз у зовсім іншому місці й, бажано, зовсім на іншій роботі. Він проклинав це місто і цей завод, але найбільше він проклинав Веніаміна Островського, однак відірватися від читання не міг.

«Кримінальна справа № 199.

9 жовтня 200… р. на підставі КПК України співробітниками УСБУ в (…) області затримана співробітниця ВАТ „ВО ім. Кибальчича“ Ольга Єфремова за підозрою у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 201 (контрабанда) і ч. 1 ст. 333 (незаконний вивіз за межі України обладнання, технологій для створення зброї, спеціальної техніки) КК України. Вона підозрюється у тому, що за допомогою підроблених документів намагалася перемістити через кордон України до Російськой Федерації виймальну частину насоса ГЦН-195М, приховавши її від митного контролю й прикордонних служб. 11 жовтня 200… р. Ользі Єфремовій висунуто обвинувачення за вищевказаними статтями і з подачі слідчого відділу УСБУ в (…) області районним судом м. (…) обрано превентивний захід — утримання під вартою. 15 жовтня 200… р. рішенням апеляційного суду (…) області превентивний захід щодо Ольги Єфремової залишено в силі. 17 жовтня Ольгу Єфремову госпіталізовано до центральної міської лікарні у зв’язку зі станом здоров’я, який різко погіршився».

Родіону стало важко дихати: уявити, що всього-навсього заступник відділу зовнішеконому Ольга Єфремова могла самостійно продумати й здійснити операцію, у ході якої неминуче були задіяні десятки людей, здавалося неможливим. Виймальна частина насоса — це вам не кілограм цвяхів, і її несанкціоноване зникнення неминуче спричинило б звернення до правоохоронних органів і внутрішнє розслідування. Очевидно, що із заводу виймальна частина насоса вийшла легально, і напевно існують відповідні документи, підписані високими посадовими особами. Тепер йому стало зрозуміло, що і чому приховували від нього увесь цей час. І хто приховував?! Звичайно ж, Хріняка! Тут його, нарешті, осяяло — і особіст із милого добродушного товстуна миттєво перетворився в агресивного кнура — не Хріняка він, ні, а Хрін Яка! Тобто не кумедний, незграбний і сентиментальний, м’який і пухнастий, а міцний, хитрий і підступний! Він не спіла диня, ні, не розчавлений помідор і не висохла слива, він — міцний хрін! Господи, в яку ж халепу він потрапив сьогодні ввечері! Це відкриття викликало у Родіона спочатку глибоке розчарування, а потім — неймовірну лють.

Але це виявилося ще далеко не все. Він із жахом прочитав копію листа Червоного Дона до прем’єр-міністра.

«…Вам добре відомо, як важко машинобудівна продукція України завойовує ринки, і ті успіхи, які вже є, повинні б підтримуватися державою. На жаль, цього не відбувається. Усіляко гальмується Службою експортного контролю оформлення дозволу на проведення переговорів з нашими закордонними партнерами з насосного обладнання, що помилково кваліфікується як обладнання подвійного призначення. Та всі міркування щодо його можливого використання для виробництва зброї масового знищення свідчать про недостатню кваліфікацію тих, хто про це заявляє. Переконливо прошу Вас дати доручення Мінекономіки, Мінпаленерго, Мінпромполітики та СБУ уважно проаналізувати ситуацію, що склалася, і сприяти розвитку експорту нашої машинобудівної продукції…»

Що-що, а це Радик знав, як абетку, — для експорту виймальної частини насоса ГЦН-195М із 1996 року дійсно необхідний дозвіл Державної служби експортного контролю. І, судячи з усього, такого дозволу завод не мав. Однак вантаж подвійного призначення кордон перетнув — і про це знало все керівництво підприємства. Вантаж подвійного призначення — дуже цікава річ. Обладнання, яке з однаковим успіхом може збагачувати уран і на атомній електростанції й на військовому заводі у процесі виробництва ядерної зброї. Для експорту такого обладнання розроблено спеціальну систему контролю, потрібен дозвіл не тільки СБУ, але й Кабміну. Словом, це дуже серйозно, настільки серйозно, що Рад навіть спочатку не повірив, що таке може відбуватися. І тому зараз йому дуже хотілося вірити в те, що все це — підробка, фальшивка, що, з огляду на джерело інформації — Веню Островського, — видавалося цілком можливим.

На дні папки, заповненої паперами, він знайшов конверт, у якому лежало п’ять тисяч доларів. Ні секунди не сумніваючись, він поклав їх собі в портфель, вважаючи, що це досить помірна плата за його нервові клітини, які було вбито перенапруженням під час читання документів.

Телефон уже хвилин п’ять підморгував зеленим вогником, сигналізуючи, що прийшло смс, але доторкатися ні до чого, крім своєї голови, Родіону не хотілося. Він сидів, уткнувшись обличчям в долоні, немов шукаючи порятунку в цій маленькій штучній темряві. Якби не ситуація в Дніпропетровську, де, як писав в електронці Івченко, спецгрупа застрягла днів на три, а то й більше, якби не смерть батька, якби, якби, якби! Якби не Женя. Словом, він не міг поїхати. І розумів, що дні, які залишилися йому тут, будуть, напевно, вкрай важкими й не схожими ні на один день з усього його попереднього життя. Дивно, подумав він, смерть батька тут явно ні до чого, однак я так звик подумки посилатися на неї, виправдуючись у слабостях і недоліках, що вже ніяк не можу викреслити цю обставину зі списку нездоланних…

«Передзвоніть мені, будь ласка!» — було написано в смс, і він передзвонив. Наче нічого не сталося, наче вона нікуди і не зникала, рівним радісним голосом Женя поцікавилася, як у нього справи, чи вільний він завтра, й запропонувала маленький пікнік.

— Завтра вихідний. Поїдемо на Скелі. Там красиво. — Вони перейшли на «ти» ще у Льва.

— На скелі? З ночівлею? — жартівливо перепитав він.

— А якщо навіть і з ночівлею? Чому запитуєш? Боїшся?

— «Ні, з ночівлею я не можу. Рука! Боюсь застудити!» — це не я, це з «Діамантової руки». Пам’ятаєш, як Миронов Нікуліна запрошував на рибалку на Білі камені?!

— Пам’ятаю, — вона засміялася, — смішний епізод. Ні, без ночівлі, не хвилюйся. Я заїду за тобою машиною близько одинадцятої, будь готовий!

— Завжди готовий! — як міг, бадьоро відповів Рад, хоча насправді мав із собою лише костюми та сорочки. Ну, це не проблема, магазини ж ще ніхто в суботу не скасовував?!

Уночі він часто прокидався. Йому весь час здавалося, що несподівано пішов дощ, і в підсвідомості спалахував страх, що пікнік не відбудеться, що все відміниться — і він знову не зможе додзвонитися Жені. Трохи підвівшись на ліжку, він напружено тягнувся до відчиненого вікна, але, не почувши дощу й навіть не усвідомивши, іде той чи ні, знову засинав. Так він промучився години до шостої, поки не прокинувся остаточно й не пішов у ванну кімнату, де виявив, що з крана активно капає вода. Усе, як завжди, подумав він, замість звуків дощу — шум крові у вухах, замість дощу — вода з крана.

СУБОТА. ДЕНЬ П'ЯТИЙ

Він відчинив двері номера — і не повірив власним очам. На килимі лежала велика купа лайна. Справжнього людського лайна. Велика купа характерного світло-коричневого кольору, від якої йшов знайомий усім сморід. Лайно здавалося таким природним, таким свіжим і, певне, з’явилося тут не більше ніж секунду тому. Рад навіть нахилився, намагаючись упевнитися, чи не продовжує він спати, — і сморід ударив йому в ніздрі. Він миттєво причинив двері і, схопившись за горло, побіг до унітаза. Його нудило довго, хвилин п’ять, аж до шлункового соку. Умившись і ще раз здригнувшись від згадки, він набрав по телефону адміністратора й суворим голосом наказав прийти в номер. Через дві хвилини пролунав легкий стукіт, він поправив перед дзеркалом комірець сорочки, відчинив двері і, показуючи пальцем на килимок, гнівно запитав, що це таке.

— Де? — здивувалася адміністраторка і подивилася на свої яскраво-червоні домашні капці.

Рад теж подивився на її яскраво-червоні домашні капці. Ті стояли на килимку, він підняв погляд — вище вимальовувалися некрасиві товсті гомілки в панчохах тілесного кольору і колінні чашечки, які ледве прикривала строга синя спідниця. Нічого! Килимок був цнотливо чистий.

— Я… — він зрозумів, що пояснювати будь-що безглуздо, — отут… Даруйте, я, здається, щось наплутав.

— Нічого страшного. Буває. — І червоні капці безшумно подалися по квітчастому узбецькому килиму у бік ліфта.

Коли він виходив на вулицю, у холі співробітниці готелю проводжали його глумливо-здивованими поглядами. Так, подумав він, тепер, якщо я раптом покінчу тут життя самогубством або збожеволію, ніхто навіть не здивується.

На Скелях і справді було гарно. Два величезних камені, які невідомо як колись сюди закотилися або були якимось вітром колись принесені, гордо здіймалися над невеликим озером. Скелями, щоправда, їх можна було назвати умовно, лише маючи велику фантазію, втім, Родіон у цьому місті, де найменша деталь в уяві місцевих мешканців розросталася до події всесвітнього масштабу, вже до всього звик.

Усе навколо сяяло яскраво-жовтим і блідо-червоним: листя, вода, навіть небо — у такі дні здається, що саме в ньому, в небі, все відбивається, навіть озеро, а не навпаки, настільки безкрайнім і безкінечним відчувається буття. Територія була чи то приватною, чи то заповідною, Родіон так і не зрозумів, Женя показала єгереві у зеленій формі, який сидів у будці, якусь перепустку, і той без ентузіазму підняв шлагбаум.

Вони були тут самі — цього інколи досить, щоб відчути себе щасливим.

Сьогодні ранком він уперше вимовив це слово — «кохання» — стосовно Жені. Умиваючись, голячись, розчісуючись, купуючи в магазині теплі речі для пікніка, приміряючи кросівки, він увесь час ловив себе на незнайомій думці, що сьогодні йому однаково, подобатиметься він комусь чи ні, сьогодні він хотів подобатися тільки їй. Хоча, як людина доросла, прекрасно розумів, що від того, як він одягнений або розчесаний, сьогодні вже нічого не залежить. Певне, думав Рад, із цією дівчиною з самого початку від цього нічого не залежало, як майже нічого не залежало від нього самого — вона кликала його, коли хотіла, і зникала, нічого не пояснюючи. Так міркуючи, він бажав її й жадав її доторків, і навіть ранковий шок з екскрементами не охолодив його запалу, хоча неприємний спогад час від часу накочувався на нього, викликаючи напади нудоти. Хотілося випити чогось міцного, грамів так сто п’ятдесят-двісті — й переміститися в іншу реальність, впасти на дно моря, перетворившись на камінець, з надією на те, що поки ти там перебуваєш, тут що-небудь та й зміниться на краще. Або хоча б зникнуть спогади.

Вони розклали каремати й пледи прямо на каменях, на затишній, закритій од вітру Скелями галявинці. Женя чудово виглядала, хіба що обличчя її було трохи припухлим, ніби вона вчора на ніч випила трилітрову банку води. Камені нагрілися на сонці, і Женя теж видавалася теплою, приємною й надзвичайно тихою, начебто хотіла відповідати цьому прекрасному місцю.

— Я купив вина, — сказав Рад, — сухого червоного, під м’ясо. І віскі, просто побухати.

— Дуже добре.

— Я помітив, ти практично не п’єш. Чому?

— Я тобі потім скажу.

— Домовилися.

Вони робили салати й бутерброди, їли їх, смажили м’ясо на барбекю. Він милувався небом — це було так дивно для нього — і майже не думав про роботу. І увесь цей час він хотів Женю, але вона весь цей час була чимсь заклопотана, і він з нетерпінням чекав, коли ж вони, нарешті, все з’їдять, і від цього їв швидко й багато, упевнено запиваючи вином, а потім дістав віскі, розбавив колою — і рубонув грамів сто для бадьорості. Нарешті, вони практично все доїли, придушивши голод не менш ніж до наступного ранку, тільки самотня напівпорожня пляшка «Блек лейбл» і пара лимонів ще вимагали уваги, але це вже довільна програма, попереду — весь суботній день. Для нього було вкрай дивно по суботах не працювати. Однак Женя сказала, що тут у суботу ніхто не працює, хіба що магазини, та й то не всі, тобто всі мали два законних вихідних. У Радика в холдингу, та й взагалі в Києві на суботу, як правило, залишали всі «хвости». Зате вечорами він з колегами відривався по повній. Уся ця суботня історія, як правило, закінчувалася в сауні з повіями. Це дуже зручно й вигідно — зустрічатися з дівчатами не з любові, а за гроші. Витрати практично ті ж самі, результат аналогічний, зате ніяких емоцій, нервів і зобов’язань. Він настільки звик до такого способу життя, що інший для нього здавався суцільним збоченням. Втім, він це збочення для інших розумів як вимушене, адже не кожен міг собі дозволити жити так, як він. І ось тепер він сидів дуже далеко від усього цього, сидів, загорнувшись у плед, у якомусь зовсім іншому світі, можливо, що навіть на зовсім іншій планеті, й дівчина, яку він кохав, сиділа поруч, схиливши голову йому на коліна. І це була теж субота. І це було теж його життя. Дивно як улаштований світ, подумав він. Дивно й безнадійно.

Вони заговорили про завод і про Женину статтю. Рад похвалився, що все залагодив, на що Женя відповіла, що ніколи й не сумнівалася в комерційній хватці головного редактора. Він запитав про Марійку, онучку Червоного Дона, принцесу з Вежі, і з подивом довідався, що не все так просто. Виявляється, Марійчині батьки загинули два роки тому: вийшли на яхті у відкрите море й потрапили в шторм. Їхні тіла так і не знайшли, хоча Червоний Дон особисто літав вертольотом на пошуки. Кажуть, із їхньою смертю не все чисто. Це був єдиний син Червоного Дона, дуже пізня дитина, єдиний спадкоємець його імперії, а Марійка залишилась єдиною онучкою. От він і береже її як зіницю ока. Адже можливо все: викрадення, шантаж, сам розумієш… Тим більше зараз.

— А ти знаєш, що вона живе у Вежі?

— Де?

— У вежі заводоуправління, під самим шпилем. Він тримає її там і нікуди не випускає!

— Це на нього схоже. Він — Дон, йому можна все. — Женя стисла губи. — Вона що, нікуди не ходить, ні з ким не спілкується?

— Здається, що ні. Сидить там, як принцеса в ув’язненні.

Він спробував її поцілувати, але Женя відповіла лише м’яким дотиком й, немов застерігаючи від зайвих рухів, приклала палець до губ.

— Перш ніж ми перейдемо до наступного етапу, я повинна тобі повідомити дві дуже важливі речі, — посміхнулася вона. — Першу ти знаєш — я заміжня, і це не проблема. Друга — я вагітна, одинадцять тижнів. І це проблема.

Або йому здалося, або в небі дійсно промайнула блискавка.

Невідомо чому, але він заплакав. Сльози самі котилися по щоках, і він, витираючи їх, дивувався — він не плакав з першого класу, коли зірвався і пролетів метрів двадцять униз по бетонних східцях підвалу. Але й тоді сльози котилися не через біль, їх немов видряпували з очей цементні крихти й пил. А зараз йому стало нестерпно боляче. Цей біль змішався з гіркотою втрати батька (ще кілька днів тому він стояв біля труни під перехресним вогнем докорів-поглядів родичів і сусідів, але не зронив ані сльозинки) — і тепер він вихлюпнувся, виплеснувся назовні.

— Ти плачеш? Не плач!

— Я не плачу!

— Ти плачеш! Чому? Хіба я вмерла?

Як їй це пояснити? Як їй пояснити те, чого він ще сам не зрозумів — і не факт, що коли-небудь зрозуміє? Як їй пояснити, що сльози котяться самі по собі, без його безпосередньої участі? Як у неї запитати, де вона вешталася раніше? Як їй дорікнути тим, що вона заміжня, тим, дідько! — що в неї народиться дитина? Хіба зможе вона йому розповісти, чому так завжди буває,

чому замість дощу, замість шуму дощу — тільки вода, що капає вночі з крана? Де вона вешталася всі ці роки, де вештався він?! Чому вони не разом — дотепер?!

Замість цього він задав дуже правильне, можливо, єдине правильне для цієї миті запитання.

— А хто в тебе чоловік?

— Людина. Достатньо забезпечений бізнесмен. Йому сорок років. Звати Дмитром. Зараз його немає, він у відрядженні у Пітері.

— Давно ти заміжня?

— Рік. Раде, якщо ти хочеш сексу, то він буде, — вона подивилася йому просто в очі, і він знову відвів погляд.

— А як же чоловік?

— Я його не кохаю. Я вийшла заміж тому, що мені набридло говорити «ні». От і сказала «так». Він гарна людина, дуже, але я його не кохаю. Просто думала — стерпиться — злюбиться.

— І?

— Стерпілося, але не злюбилося.

— А як же дитина?

— Вагітність — це моя послідовна безвідповідальність. Дитина — це добре. Саме вона й допомогла мені зрозуміти, що я не кохаю. Хоч як це сумно. А тут дуже вчасно з’явився ти…

— Я з’явився?

— Так, судячи з усього…

— А хіба вагітним можна займатися сексом?

— На певних термінах — так. Але не на каменях біля озера, — вона засміялася, і він довго дивився на її губи, дивуючись і собі, і їй.

Рад сьорбнув віскі з горла і закурив, намагаючись не диміти у бік Євгенії. Потім вона сіла на спальний мішок, а він ліг поруч, поклав їй голову на коліна й накрився пледом. Тепло й безвітряно. Він побачив людей у вагоні, які поспішають на вихід, почув стукіт коліс. Напевно, він засинав…

…Дружина зателефонувала рівно о четвертій. Він рефлексивно подивився на праву руку, але «роллекса» на ній не побачив. Дивно. Хоча ні, все правильно, звідки йому було тоді узятися? Проте він знав, що зараз рівно четверта година дня. Він знесилено сів на магазинні східці, не звертаючи уваги на людей, які штовхалися великими пакетами і твердими коробками з-під взуття, і розгублено слухав, як вона плаче в слухавку мобільного телефону.

Це трапилося вже вдруге. Він шкодував, що зараз не може бути поруч, і навіть не міг уявити, що коїлося в її душі — для нього самого світ раптом набув іншого звучання, наче хтось вимкнув усі високі й середні частоти.

Ще вчора за вечерею, зосереджено перебираючи в тарілці несмачні спагеті, він відчував недобре — дружина повідомила, що вдень піде до лікаря. Важкий, гіркий клубок підступив до горла, їсти перехотілося зовсім. Напевно, якби не відрядження, вони пішли б разом, хоча це й був звичайний плановий огляд, профілактичний захід, який мав у черговий раз засвідчити, що плід розвивається нормально. Місяць тому маленький вусатий чоловічок, місцеве світило гінекології, ховаючи черговий конверт із грішми в шухляду дорогого офісного столу, запевнив, що цього разу все йде напрочуд добре і хвилюватися зовсім нема чого. Вони з дружиною заспокоїлися й навіть трохи посперечалися у ліжку, чого з ними ніколи раніше не траплялося, про ім’я первістка — певне ж, цьому лікарю можна довіряти. Але зараз він був у Києві, за двадцять метрів від магазину «Відіван» в універмазі «Україна», де хотів придбати дорогий і модний піджак — через годину в нього мала відбутись остання, найважливіша зустріч, від результату якої залежала майбутня робота, — і нічим не міг допомогти дружині. Він повільно підвівся зі сходів й озирнувся — незважаючи на велику кількість людей, йому здалося, що навколо надзвичайно тихо, немов на екрані в кінотеатрі показують німе кіно без акомпанементу, і гомін лине тільки із зали: легкий смішок, шурхіт паперу, чийсь кашель. Він раптом відчув, що його огортає якась ледь відчутна аура: усередині розгорявся вогонь неймовірної сили, але полум’я нікого не могло ще обпалити, воно ще було дуже холодне, але вже міцне, як дамаська сталь. Він спробував зробити крок, але зрозумів, що надто рано: енергії не вистачало, вогонь ще не розгорівся, як слід, і він безсило уткнувся чолом у товсте скло магазину. Так само безпорадно він стояв біля лікарні вісім місяців тому, і зараз перед ним миготіли ці страшні спогади: крапельки крові на простирадлі, дзвінок лікарю, запевнення, що переживати немає про що, довге очікування «швидкої»; нарешті, лікарня, маніпуляційна — і ридаюча від болю й розпачу дружина. Їй виповнилося вже майже тридцять сім, вона на три роки старша, тягти далі вже нікуди — це крах. Вони так хотіли дитину!!! І ось тепер з невідомих таємничих причин усі надії щезли.

Він знову машинально поглянув на руку — годинника, як і раніше, не було. Але у цьому сні він звідкись точно знав, що настав час іти.

Цього разу йому хотілося справити належне враження. Всі сьогоднішні співбесіди пройшли добре, він відчував, що ця поїздка виходила надзвичайно вдалою: він правильно відповідав на поставлені запитання, говорив усі необхідні слова, від яких обличчя партійних клерків трішки світлішали, якщо взагалі обличчя партійних клерків можуть мати таку властивість. Тепер залишалося лише затвердити квартальний план роботи у найголовнішого боса — конференції, з’їзди, фінансування, а разом з цим — позбутися приставки в. о., що обпікала його, немов окропом. Ці дві літери стали символом нестабільності його існування, іноді йому здавалося, що вони — наче підступний, хиткий пісок, із якого йому ніколи не вирватися. Півтора року ці дві злі літери переслідували його, не дозволяли почуватися впевнено, і коли він чув їх знову, ґрунт під ногами дійсно нібито провалювався. Сьогодні настав вирішальний день у цій нелегкій битві. І він не міг собі дозволити, щоб півтора року виснажливої, але непогано оплачуваної праці пропали і його місце на найбільш хлібному передвиборчому етапі зайняв який-небудь неборака-бізнесмен або черговий молодий і запопадливий помічник народного депутата, напевно ж, як завжди, чийсь нетямущий племінник або пасинок, якого потрібно приткнути «попрацювати на татуся».

Він озирнувся на магазин — звісно, про новий піджак не могло бути й мови. Він уже й так спізнювався, та й не уявляв, як зможе зараз ходити уздовж прилавків і приміряти одяг, розглядати себе в дзеркалі — так, мабуть, зараз це найстрашніше — побачити себе в дзеркалі. Чому саме так, він не міг сказати, але це здавалося очевидним і беззаперечним — він не хотів себе бачити, не хотів, щоб його ставало більше, щоб його відображення, штучна копія миготіла перед очима. Нарешті він узяв портфель і зробив кілька кроків. Дивно, час начебто відступив разом зі звуком, він почувався напрочуд рішучим, ні, навіть не рішучим, горе настільки заповнило його, що він почував себе зовсім інакше, так, інакше — це саме те слово; ніби в іншому вимірі.

Він швидко покрокував нагору бульваром Хмельницького, у годину пік у центрі Києва через божевільні затори даремно розраховувати на громадський транспорт або таксі. Він ішов невловимо легко, асфальтні метри миготіли один за одним, на оточуючий світ він реагував автоматично і відразу ж зауважував, що реагує винятково правильно, навіть ідеально правильно. «Напевно, у такому стані люди ніколи не стомлюються», — подумав він з подивом і з не меншим подивом відзначив, що його надзвичайний стан не залишається непоміченим — він ловив на собі повні поваги й розуміння погляди. Люди, здавалося, розступалися перед ним, даючи дорогу, хоча звідки їм було знати? Певно, вогонь, що розгорівся усередині, вже вирвався назовні. Ні секунди не замислюючись про правильність рішення, що абсолютно йому не властиво, він на ходу зателефонував кращій подрузі дружини й, коротко, по-діловому повідомивши про те, що трапилося, попросив приїхати до них додому. Дружина напевно вже повернулася з лікарні, і залишати її саму в такий момент украй небажано. Він прокляв обставини, що так невдало склалися, і подзвонив дружині, аби дізнатися подробиці, й почуте змусило його нарешті зупинитися. Точніше, він нібито й продовжував іти, а весь Київ зупинився: люди, автомобілі, тролейбуси. Вони завмерли буквально на мить, навіть анітрохи не здивувавшись і немов розуміючи, що все, що зараз відбувається, підкорене настрою й волі однієї людини, яка швидко йшла у бік Хрещатика в дорогих туфлях, старому потертому жакеті та з коричневим, давно не модним, портфелем у руці. Виявляється, повідомила йому дружина, плід завмер ще тиждень тому, а може, навіть і два, ніхто не може знати точно, вусатий гінеколог тільки розвів руками й призначив на ранок операцію. «Лікар сказав, що у нас проблеми на генетичному рівні!» — закінчила дружина. «Сволота, — подумав він про лікаря, — сволота він кінчена — на генетичному рівні!»

З інтонації він зробив висновок, що дружина вже хильнула алкоголю, швидше за все, канадського рому, що стояв непочатим ще з Нового року. Він тоді не дуже любив випивати, і якби не настирний суспільний примус по святах, навряд чи вживав би взагалі. Він уявив красиве обличчя дружини, яке під впливом міцних напоїв ставало непривабливим і дурним, він терпіти не міг, коли вона напивалася, але вирішив, що зараз говорити про це немає сенсу. До того ж, на нього вдома чекали у величезній кількості слова розради й співчуття. Слова, які вже нічого не вирішують, але від цього не менш необхідні, тому що він все ж таки мужчина, і, напевно, як чомусь вважається, йому повинно бути легше в такій ситуації, хоча горе його розривало на маленькі частини, як тільки він запускав у свідомість хоча б натяк на думки про майбутнє. «Головне, — сказав він дружині у відповідь, — щоб завтра все пройшло вдало». Це дійсно було найголовнішим, адже якщо завтра який-небудь черговий ескулап зробить щось не так скальпелем, про дитину можна забути назавжди. «Добре, що я не встиг купити піджак, — подумав він. — Інакше довелося б позичати гроші на операцію».

Грошей постійно не вистачало, йому доводилося допомагати батькам, і мало не половина його партійної зарплати йшла на ліки для батька. Батькові краще не ставало, але придбання ліків, лежання в лікарнях і візити до лікарів згодом стали невід’ємною складовою його існування, допомагаючи психологічно почувати себе потрібним людям, нехай навіть і в такий спосіб. Мати ніколи всерйоз не працювала, пенсію одержувала маленьку, і все, що вона вміла, — це ходити з батьком по лікарнях і довго розмовляти по телефону. Певно, вона дуже чекала онуків — це б зробило її існування цілком стерпним. Особливо важко стало в останні півроку, коли новий уряд розгойдав соціальні виплати, інфляція набрала скажених, давно забутих з початку дев’яностих років обертів. У результаті посеред весни банк підняв їм відсоток із виплати кредиту за квартиру. Але вони давно хотіли дитину — і це стало головною метою їхнього життя, матеріальні труднощі відступали на другий план,

вони не шкодували коштів на лікарів після першої невдалої вагітності. І ось тепер, коли, здавалося, усе складалося так добре, і нічого поганого вже не могло трапитися, вона зателефонувала й сказала: «Дитини не буде. Плід завмер!» «Які дивні слова, — подумав він, — дивні й неприродні, точніше, брехливі слова!» Він прекрасно розумів, що все це — лише медична термінологія, але в таких ситуаціях завжди здається, що все в цьому світі — проти тебе. Навіть слова, навіть терміни, навіть дружина…

Він не зменшив темпу, хоча піт уже струменів по обличчю, у Києві парило й от-от мала уперіщити злива…

Він прокинувся від того, що хтось гладив його по голові.

— Я довго спав?

— Ні, хвилин десять.

Рад здивувався тому, скільки всього він встиг згадати й побачити уві сні за такий короткий час.

— Що тобі наснилося? Ти весь мокрий!

— Не пам’ятаю, — збрехав він.

— Знаєш, у тебе гарне волосся. Чорне, густе, як у цигана. Або італійця.

— Ні, — пожартував він, — насправді я негр. Тільки дуже білий. Ти знаєш, як це — бухати «на трьох» по-африканськи? Двоє п’ють, а третім закусюють!

Женя розсміялася. Він підвівся, глянув на пляшку віскі, залишилося не так уже багато, не більше третини.

— Жека, — сказав Рад, — я кохаю тебе.

Сонце зайшло, й стало зовсім холодно.

Коли вони підійшли до машини, вона попросила його уважно подивитися на Скелі. Він подивився, але нічого, як не намагався, ні в променях, ні в тінях, ні в каменях не побачив.

— Розумієш, — сказала вона, — Скелі розмовляють з нами. Але не кожен здатен їх чути. Скелі — вони як люди: одні говорять, інші їх не чують. От дивися, бачиш ліворуч — там мордочка корови, он ріжки стирчать, а поруч, поруч, бачиш, там крокодильчик! А он — профіль зайця!

Він не бачив ні корівки, ні крокодильчика з ріжками, ні, тим більше, профілю зайця. Він бачив її груди третього з плюсом розміру й був дуже збуджений, він до очманіння хотів цю вагітну жінку. Він кохав її, більше того, він відчував, що хоче прожити з нею дуже, дуже багато років, аж поки не набридне.

Вони домовилися, що завтра він винайме квартиру на добу. До її оселі шлях закрито, а до нього в готель, звісна річ, іти було божевіллям, завтра б про це знала половина міста.

Коли вони вже прощалися, задзвонив телефон, і вона мовчки когось слухала хвилини чотири, сухо сказавши наприкінці «дякую».

— Сьогодні вдень знайшли ще один труп на Хіросімі, — повідомила Євгенія новину, — такий самий, на мотузках. І знаєш, хто це?

— Веня Островський? — зненацька видав свої таємні бажання Радик. Дійсно, якби Веню раптом убили, проблем у нього стало б у два рази менше: документи можна знищити, а гроші — продовжити витрачати.

— Ні, не Веня, — Женя здивовано посміхнулася й уважно подивилася на Рада. — Начальник зовнішньоекономічних зв’язків заводу імені Кибальчича Ігор Букреєв.

НЕДІЛЯ. ДЕНЬ ШОСТИЙ

Радик ніколи не займався сексом з вагітними жінками.

Коли його колишня дружина, з якою він офіційно розлучився трохи більше трьох років тому, носила плід, він не доторкався до неї й пальцем — лікарі не дозволяли. Та й вона сама була категорично проти — боялася. Всі інші жінки, з якими спав Родіон до цього часу, вагітними не були. Або, принаймні, він про це нічого не знав. І він їх не кохав, це цілком очевидно. А Женя була вагітна, і він кохав її — дві ці обставини робили його очікування дуже неспокійним. Чи кохав він свою колишню дружину? Так, на початку їхнього знайомства, до заміжжя — безумовно. А потім — ні, як відрізало. Чому? Він не знав. А може, я й не кохав її ніколи, запитував інколи він себе, якщо так негарно потім вийшло? Може, це мені здалося? Він взагалі погано розбирався в почуттях, особливо у власних. Просто, коли вони почали жити разом, йому багато чого не подобалося: постійне безладдя у квартирі, алкоголь, неврівноваженість, скандали. Він натурою був людина спокійна, мовчазна і не любив, коли його вдома довбуть дурними запитаннями. Історії з невдалими вагітностями добили їхні стосунки остаточно. А потім він спав тільки з повіями: недешево, зате й не сердито.

Але ж тепер він знав, що все це в минулому.

Квартиру він знайшов за номером телефона агентства, який дала Женя. Довелося їхати на таксі кудись у спальний район, підійматися на шостий поверх обдертим та обісцяним під’їздом — ліфт, звичайно ж, не працював. У дверях його зустріла бабка-кульбабка.

— Двісті п’ятдесят гривень.

— Скільки? — здивувався він.

— Двісті п’ятдесят. Та це ще й не дорого. Постіль он там, у шафі. Індивідуальне опалення, кондиціонер, холодильник, телевізор сорок каналів показує!

— Я ж не телевізор сюди дивитися прийшов!

— А мені немає різниці! — зауважила бабка-кульбабка, і Радик подумав, що дійсно, сперечатися нема чого, і віддав п’ятдесят доларів, хоча це за курсом було трохи більше названої ціни. — Це вам на кефір!

— Дякую, не п’ю кефіру. Але й здачі в мене немає.

Квартира Радику не сподобалася, але не стільки інтер’єром, скільки загальним настроєм, можливо, навіть більше уявлюваним, ніж дійсним. Власне, нічого такого, що говорило б про непристойність даного місця випадкових побачень, в очі так відразу й не впадало, поки він не звернув уваги на вульгарну фотографію в рамці над диваном: напівоголена блондинка, а внизу підпис: «Нічний клуб „Янголи“».

— Це ваша донька? — запитав він, зображуючи мораліста.

Бабця похмуро глянула на нього з-під лоба, але промовчала.

— Чи внучка?

— Це мій чоловік! — раптом уїдливо пожартувала стара. — Після операції з пересадки нирок. Чого прив’язався? Бери ключі — і я пішла! Закінчите — подзвониш.

Радик і сам не зрозумів, навіщо хотів скривдити бабку-кульбабку. Напевно, це від нервів. Покрутивши у руках страшні папери Островського, — він усе ще сумнівався, показувати їх Жені чи ні, — ліг на диван і увімкнув телевізор на якийсь музичний канал. Так, це правда, він раніше ніколи не займався сексом з вагітними жінками. І цілком можливо, що ніколи нікого не кохав. Але тепер обставини складалися інакше, і ця незнайома ситуація змушувала його сумніватися в кожній своїй дії. Він хотів Женю дуже сильно. Із самого ранку від самої думки про неї у нього виникала ерекція, таке траплялося хіба що в юні роки — такий потяг, таке бажання, — і він не знав, як із цим тепер упоратися. Так само, як не знав, що робитиме, коли вона прийде, як це повинно відбутися, чи повинен він стримувати себе, щоб не нашкодити майбутній дитині й Жені, — словом, тисячі питань змішувалися з його очікуванням, з його гарячим диханням, з його почуттям, з його любов’ю. І коли двері нарешті відчинилися, він узяв її на руки, поклав на диван, роздягнув, провів язиком по смаглявій, атласній, як у дитини, шкірі від самого низу живота до її рота і, перемагаючи спокусу відразу вилитися, увійшов у неї, тремтячи з нетерпіння. Вона теж уже була вся волога, нетерпляча, вона хотіла його, і він з насолодою вдихав її запах і поринав у блаженство, падав каменем у її очі, у цей величезний океан, де, розімлівши, гойдався на підступних хвилях, заколисуючи всі свої тривоги й страхи. Він практично помер у той самий момент. Так, принаймні, йому здалося. Я пропав, подумав він, я пропав назавжди.

Вони недовго, не вимовляючи ні слова, полежали, міцно зчепивши пальці. Потім вона погладила його живіт, а він її — і вони знову кохалися. Таке з ним відбувалося дійсно давно, йому вистачало тільки подумати про Женю, щоб відчути несамовите збудження. Це було щастя, і це не йшло в жодне порівняння з повіями.

День тягнувся приємно довго. Женя навіть устигла розповісти, що встановлено також особистість і першого небіжчика, знайденого на Хіросімі. З’ясувалося, що це процвітаючий бізнесмен Сергій Іваненко. Однак підвищений інтерес до нього виникав не через те,

яким чином він заробляв гроші останніми місяцями, а через те, ким він працював рік тому. Виявляється, цей Іваненко служив на пункті митного контролю, що розташовувався на території заводу ім. Кибальчича. Таким чином, двоє ідентичним способом убитих чоловіків були прямо пов’язані із заводом, більше того, з експортом продукції. На тлі прочитаних документів від Вені Островського це виглядало дуже сумно й недвозначно — хтось явно замітав сліди. Тепер Родіона цікавило тільки одне — Ольга Єфремова, помічниця Букреєва, перебуватиме в лікарні у комі довго і щасливо чи помре, не приходячи до тями, вже найближчими днями, і чи її також підвісять потім у цих моторошних вежах на розтерзання воронам? Два трупи — це забагато навіть для такого великого заводу, як цей, навіть для тих грошей, які можна заробити з такої контрабанди. І дуже дивні, зухвалі вбивства, на які неможливо не звернути уваги. І чому — саме так? Парси? Лев говорив: Таджикистан, Індія, Іран. Вантаж подвійного призначення. Збагачення урану. Іран? Неможливо. Хіба?! Цікаво, яка подальша доля того насоса? Де, врешті-решт, його затримали? Безліч питань роїлися в його голові, але копію про порушення кримінальної справи й лист Червоного Дона прем’єр-міністрові він Жені все ж таки вирішив не показувати. Навіщо даремно хвилювати вагітну жінку?

— О, у тебе хрестик! — здивувалася вона. — На мотузочці! Ти віриш у Бога?

Він похитав головою.

— Ні, звичайно.

— А навіщо носиш?

— Так, від прабабці залишився. Вона мене в дитинстві таємно хрестила, навіть батьки не знали. От і ношу на згадку про неї. Навіть не замислювався чому. Усі носять, і я ношу.

— Дивно якось, — сказала Женя. — «Усі носять, і я ношу», хрестик носиш, а в Бога не віриш. Все, як в усіх: кажемо одне, а робимо інше?

— Напевно. — Рад не знав, що говорити далі, він сказав усю правду, додати йому було нічого. — Розкажи краще про себе, — попросив він. — Я про тебе нічого не знаю.

— А що ти хочеш знати?

— Все!

— Все одразу не вийде. Я потрошку, добре?

— Добре.

— Мені двадцять п’ять років. Я заміжня. Я вагітна. — Рад посміхнувся. Він вже потроху звикався з цим фактом. — У школі вчилася добре, але за поведінку ставили самі двійки. Відразу після школи пішла від батьків. Спочатку винаймала квартиру з подругою, потім мешкала сама, потім з другом. Працювала в газеті й одночасно навчалася в інституті, закінчила факультет іноземних мов… Хіпувала, двічі була в Індії, у Гоа, жила в комунах (тут у Рада перед очима пройшла ціла низка уявних чоловіків, які оптом і вроздріб злягалися з Женею), загалом, багато подорожувала. Потім вийшла заміж, але прізвище залишила своє. Зараз працюю в тій же газеті, пишу статті для читачів, за що одержую гроші. Спеціалізуюся на журналістських розслідуваннях. Для себе пишу казки, за що одержую по шиї від головного редактора.

— А чому так рано пішла від батьків?

— Важка історія. Це — мертве покоління, чуже. Я їх ненавиджу. Мені здається, ми повинні спалити не тільки їхні тіла, але й пам’ять про них. Вони заважають жити, заважають будувати нам нову країну. Вони егоїстичні й жорстокі. Вони втручаються у життя дітей і немов намагаються прожити ще одне життя. Вони старіють, а їм не хочеться! Вони вже пожили, у них є досвід, вони вже знають, що й до чого, але не залишилося часу, щоб виправляти помилки. І той, хто щодня перед їхніми очима — їхня дитина, — адже вона тільки їхній витвір, адже вона тільки завдяки їм існує, хіба вона цього не розуміє? Вона — їхня власність! І тому така велика спокуса хоча б не набагато часу, хоча б на трішечки — взяти життя власної дитини в борг. Щоб вона думала, як ти, щоб вона робила, як ти. І тоді — це майже вже й ти! Тому й пішла — бо не хочу давати своє життя у борг будь-кому.

— Цікава теорія.

— Це практика. Кажу ж тобі, я їх ненавиджу. Хоча й розумію, що це неправильно, але нічого не можу з цим зробити. Дуже добре пам’ятаю, як батько, коли мені виповнилося три роки, взяв мене на демонстрацію. Було холодно, і я просилася в туалет, але він говорив, щоб я терпіла, а сам базікав із друзями про футбол. Я, звичайна річ, обмочилася, і тоді він зняв із мене мокрі труси й при всіх відшмагав по обличчю. Дуже боляче й соромно! А матір, коли я поскаржилася вдома, дала мені ляпаса. Мені виповнилося лише три роки… А що відбувалося потім! Раде, я їх ненавиджу, правда! Давай не говоритимемо про це. Будь ласка.

Він думав, що коли задовольнить хіть, бажання відпустить його. Однак ні. Він вже не міг, але він бажав, він хотів її!

Це був прекрасний день. Прекрасний день, наповнений коханням, у якому дві людини усвідомили, що створені одна для одної. Певно, це був їхній день.

— Ти сказала, що пишеш казки.

— Так, іноді. У мене є два герої, я сама придумала ім’я для них. Два «Й» — Йіжолоп і Йєбучок. Це двоє смішних друзів, вони постійно сперечаються між собою, з’ясовують стосунки. Хочеш, дам почитати?

— Ну, звичайно… — Рад ніяково зам’явся з відповіддю. Усе, що давали йому почитати останні дні, було досить безрадісним і ні до чого гарного не приводило. — Взагалі, я прозу не дуже люблю, точніше, зовсім не люблю, але, з огляду на те, що це написала ти…

Женя понишпорила в сумочці й витягла вчетверо складений, напевно заздалегідь налаштований папірець.

— Я в готелі прочитаю, добре?

Він трохи розповів про себе, в основному ж — про батька, про похорон, про свої переживання, про свій героїзм. Він говорив дуже щиро, це теж було незвично для нього, адже в теперішньому житті у нього практично не існувало шансів бути таким відвертим і беззахисним, йому скрізь доводилося одягатися в броню. А зараз йому було легко, і він говорив вільно й розкуто, немов вони провели в одному ліжку все життя.

— Мати, — сказав Радик, — дуже просила мене приїхати на дев’ятий день, пом’янути батька. Треба постаратися. Це наступний вівторок, боюся, не встигну.

Потім він мовчав хвилин п’ять, дивлячись, як у телевізорі під одноманітну музику танцюють напівголі жінки. Схоже, тільки що він видав цій малознайомій дівчині свої найпотаємніші почуття. Чому?

Вона пішла першою. Він ще трохи полежав, потім зателефонував і, всучивши бабці-кульбабці, не дивлячись в очі, ключі й буркнувши «спасибі», спустився вниз. Район був ще той: багатоповерхівки, ні деревця, ні кущика, суцільна темрява. Він швидким кроком вибрався із забудови, намагаючись не зіштовхнутися із численними компаніями підлітків, що маячили біля під’їздів, і, полегшено зітхнувши, піймав на трасі таксі.

Перебування в номері готелю анітрохи його не заспокоїло. Хотілося руху, хотілося виплеснути енергію, якої, як не дивно, він відчував у собі дуже багато. Згадавши про Женину казку, він дістав із кишені геть зім’ятий аркуш і заходився читати.

Як Йєбучок і Йіжолоп про час сперечалися

Одного разу Йіжолоп, спостерігаючи за тим, з якою швидкістю росте у нього під пахвами волосся, виявив, що права частина його тіла живе швидше, ніж ліва. Вся справа у тому, зауважив після довгих напружених спостережень Йіжолоп, що волосся під його правою пахвою росло у два рази швидше, ніж під лівою. Так Йіжолоп зробив відкриття, яке перевернуло нашу уяву про час і людину.

Але це відкриття через сто років принесло йому не лише Нобелівську премію з біології й фізики, а й гідний привід посперечатися зі своїм другом Йєбучком на тему, як жити краще і легше: з годинником, який відстає, чи з годинником, який поспішає? Йєбучок запевняв, що, звичайно ж, краще і легше жити з годинником, який поспішає, бо так нікуди не спізнишся, а Йіжолоп стверджував, що навпаки, краще і легше жити з годинником,

який відстає, тому що приходити куди-небудь вчасно однаково немає ніякого сенсу, бо вчасно у нас навіть кішки не народжують, відповідно і квапитися нікуди.

Сперечалися вони довго, день або два, неважливо скільки. Врешті-решт, вирішили провести експеримент — Йєбучок перевів свій годинник на п’ятнадцять хвилин уперед, а Йіжолоп — на п’ятнадцять хвилин назад — і домовилися через тиждень зустрітися й розповісти один одному про те, що вийшло.

А вийшло от що. Йєбучок однаково увесь час скрізь спізнювався — заходи починалися або трохи пізніше призначеного часу, або трохи раніше його особистого, йєбучківського. Або й ще гірше: він скрізь приходив найпершим і тупцював під зачиненими дверима, як останній дурень. Словом, не щастило йому. Йіжолопу теж було не легше, заходи нині пішли короткі, тому за цілий тиждень він жодного разу не встиг навіть на фуршет.

Зустрілися вони через сім днів, поскаржилися один одному на всесвітню несправедливість — і вирішили перевести годинники не на п’ятнадцять, а на двадцять хвилин. Та ж сама історія! На двадцять п’ять — знову двадцять п’ять! На півгодини — однаково нічого гарного з цього не вийшло.

Минули роки. Можливо, навіть десяток або два, а то й усі три. Тобто майже все життя, але ні Йєбучок, ні Йіжолоп не відступалися від свого, і кожна їхня зустріч закінчувалася гарячою суперечкою на тему, що ж усе-таки краще: жити за годинником, який поспішає, чи за годинником, який відстає?

Наприкінці життя Йєбучок і Йіжолоп несподівано для себе стали відомими й заможними людьми. На врученні чергової премії журналісти, добре знаючи про їхню давню суперечку й труднощі, на які ці гідні люди себе прирекли, поцікавилися, чи розв’язали вони для себе це питання і в якому ж таки часі жити дійсно важче: трохи в минулому чи трохи в майбутньому? Бо цікаво ж! І Йєбучок та Йіжолоп, не задумуючись, відповіли: «Найважче — у теперішньому!»

Хоча не факт, що вони правильно зрозуміли питання: адже Йєбучок уже давно жив на три роки в майбутньому, а Йіжолоп — на три роки в минулому.

Чорт, подумав Рад, повна маячня. Суцільна. Втім, це куди краще, ніж зловживати алкоголем, як це робила його колишня дружина. Тож літературну творчість можна перетерпіти, подумки приміряв на себе спільне з Женею майбутнє Родіон. Не знаючи, куди подіти суцільний розпач та щастя, які охопили його, він спустився в бар готелю й замовив віскі з колою. У кутку за столиком сиділо двоє дівиць, їхня професія не викликала жодних сумнівів, і Радові раптом схотілося поговорити. Просто поговорити. Він випив ще й замовив дівчатам пляшку шампанського «Брін». Вони посміхнулися, подякувавши. Через п’ять хвилин він уже сидів за їхнім столиком і жваво розмірковував про сенс буття. Він випив багато,

але йому тоді так не здалося, хоча в його свідомості один за одним із калейдоскопічною швидкістю стали з’являтися образи, зміст яких йому був не дуже зрозумілий. Головне місце в цій круговерті займала вежа заводоуправління. Йому раптом схотілося на свіже повітря, так, трохи пройтися, прогулятися, провітритися. Він подумав, що така прогулянка забере небагато часу, максимум півгодини — і він повернеться, і якраз отут варто покластися на долю: якщо дівчата підуть, то й він піде собі спокійно спати, а якщо не підуть — отже, так тому й бути. Він розплатився, не сказавши ні слова. Рад добре запам’ятав дорогу: ліворуч, праворуч, там міст, і прямо по проспекту, просторовим кретинізмом він ніколи не страждав. Невідомо, скільки часу він ішов, але це й не важливо. Головне, він дійшов. Родіон зупинився на невеликій площі перед Вежею й, намагаючись упевнено закріпити своє тіло на земній кулі, якомога ширше розставив ноги і міцно вчепився руками за повітря. Він підняв голову й подивився на Вежу. Уночі вона виглядала велично і сумно. У всіх вікнах було темно, навіть у найменшому, нагорі, де, можливо, спала зараз його маленька принцеса. «Ну, що, — сказав він Вежі, — думаєш, ти мене переможеш? Думаєш, ти мене перемогла? Що я злякався? Злякався твоїх коридорів? Твоїх папірців, які ти ховаєш у себе в кабінетах? Твоїх таємниць і лабіринтів? Твоїх мотузок і душителів? Червоного Дона, старого Чаклуна?! Ні-і-і! — Тут він хитнувся вперед, втрачаючи рівновагу, і ледве не впав. — Я не злякався!

Завтра ж я візьмуся за тебе! Завтра ж я витягну з тебе все, що потрібно! Думаєш, мені страшно? Думаєш, завтра прийдуть твої стражі, твої полонені, твої раби, твої хріняки — і тебе захищатимуть? Авжеж, чекай!!! Ніхто й не подумає! — Тут йому здалося, що подув сильний вітер, і він ще міцніше схопився руками за порожнечу. — Завтра з ранку, чуєш, із самого ранку я прийду до тебе — і візьму все, що мені потрібно. Я витягну з тебе все! І якщо мені доведеться для цього тебе зруйнувати, я тебе зруйную!»

Вежа у відповідь мовчала. Вона стояла, відсторонена й трохи занепокоєна, але в цілому дуже спокійна й упевнена в собі. Вона знала, що це минеться, що ранок для цього молодого ще чоловіка буде зовсім іншим, аніж ніч. Міліцейська машина, ледь пригальмувавши, поїхала далі. Міліціонери сьогодні вже під зав’язку запакувалися клієнтами, тому вирішили не чіпати пристойно одягненого хлопця, який стояв, задерши голову вгору, біля будинку заводоуправління, і голосно спілкувався сам із собою. Головне, він не блював на нову тротуарну плитку — Червоний Дон забльованої плитки не любив.

У готель Рад повернувся на таксі, сил, щоб іти пішки, не лишилося. У холі сиділа лише чергова адміністраторка, чомусь та ж сама, у червоних капцях, й дивилася телевізор.

— Воно існувало, розумієте, — для чогось пробубнів він, згадавши про вчорашній ранковий інцидент із лайном на килимку, — воно там лежало!

Адміністраторка, розуміючи, в якому стані перебуває постоялець, тільки співчутливо похитала головою: звичайно! Він зайшов у бар. Дідько його бери, друга година ночі, а ці дві шльондри продовжували сидіти тут — зовсім самі. Він підійшов і поцікавився ціною на обох відразу. Двісті доларів за годину, не так вже й дорого. Уже біля ліфта, коли розчинилися двері, він ще раз глянув на червоні капці адміністраторки, що вже передчувала великі чайові, — і раптом на нього, як цунамі, накотився ранковий суботній спогад, жахливий сморід людського лайна гігантською хвилею огорнув усе його єство, і дівчата ледве встигли допхати Радика до номера, де його вивернуло в унітаз. Йому було погано, дідько, як же йому було погано, здається, він виблював усе, навіть печінку, навіть серце. Вмившись, він повернувся в кімнату — дівиці, обійнявшись, лежали на ліжку й курили.

— Я не курю в кімнаті.

— Роздягатися? — не звертаючи уваги на репліку, запитали вони.

— Роздягайтеся, — упевнено сказав він і віддав двісті доларів із дарунків Вені. — І давайте без клофеліна й усього такого. Навіщо вам ці неприємності?

Сексу йому не хотілося. Точніше, йому не хотілося ні в кого входити, робити зайвих рухів. Він просто ліг, розкинувши ноги, але дуже довго нічого не виходило, та й дівчата, чесно кажучи, не показували справжнього класу, гарний мінет — це взагалі зараз велика рідкість. Він раз у раз притискав їх до себе, зрештою, заграла їхня професійна гордість, і вони довели справу до кінця. Оргазм був слабеньким, утішливим, він би так сказав.

Він довго потім стояв на балконі, години дві. Не міг заснути і чекав, коли ж, нарешті, піде дощ. Але на вулиці, як на зло, стояла суха тепла погода. Мабуть, подумав він, останні сто грамів віскі були зайвими. Та й дівиці — теж. Хоча ні, дівиці — ні. Тепер він точно знав, що кохає. Напевно. Йому ніхто не потрібний, крім Жені. Це точно. Настав час спати, цей день цілком можна вважати завершеним. Цілком прожитим. Сьогодні зранку його чекали Хріняка, Островський і вся інша хрінотінь. Сьогодні зранку його чекала Вежа.

Плачет сердце мое

О тебе, мой цветок!

Стонет сердце мое

Без тебя, мой цветок…

І чомусь потім одразу:

Впереди наш Король

С крестом на щите.

Так він і заснув.

Тієї ночі йому наснилися парси. Вдягнені у білі шати, з густими чорними бородами, виблискуючи злими очима та ножами, стиснутими в зубах, вони дерлися по гладкій стіні заводоуправління у Вежу до маленького віконця, за яким тихо плакала його принцеса…

ПОНЕДІЛОК. ДЕНЬ СЬОМИЙ

Насправді Назар Іванович Хріняка власного прізвища ніколи не соромився. На дверях його службового кабінету в СБУ завжди висіла велика красива табличка, і при собі він неодмінно мав темно-сині візитки із золотим тисненням. Однак, одержавши переведення на завод до Червоного Дона, Хріняка вирішив провести своєрідний психологічний експеримент «занурення у реальність та підсвідомість», як він його характеризував. Тобто, щоб якомога швидше стати своїм хлопцем, НІХ вирішив дати можливість новим колегам про щось поговорити — людей завжди потрібно розважати якими-небудь розмовами, щоб вони не сунули ніс у чужі справи. Тому він вирішив демонструвати удавану слабкість, майже дитячу незахищеність — і став соромитись свого прізвища, раз у раз перетворюючи обличчя на червоний буряк. Буквально вже за місяць Хріняка із задоволенням зауважував, що трюк удався повною мірою: колеги тільки й робили, що посміювалися над соромливим колишнім СБУшником і його комплексом неповноцінності щодо свого прізвища. Тобто йому дуже швидко вдалося стати своєю людиною і у правлінні акціонерного товариства, й серед топ-менеджменту. До того ж, він завжди готовий був допомогти вирішити не тільки виробничі, але й суто приватні проблеми, адже багато років роботи в органах відкривали йому практично всі двері. Його почали поважати, але тримали за людину недалеку й занадто просту для такої посади, чого Хріняка й добивався. Розкусили особіста тільки двоє: Червоний Дон, якого на полові не обдуриш, точніше, якого ні на чому не обдуриш, і начальник юридичної служби старий сухар Перетятько. Вони з першої ж хвилини знайомства зрозуміли, хто до них завітав, але відмовити Службі у призначенні НІХа Червоний Дон ніяк не міг — дуже вже багато від них залежало у життєдіяльності заводу.

Дійсно, Хріняка був майстром своєї справи. Його стиль досягнення мети можна порівняти хіба що з висотами технологій зомбування паразита під назвою ланцеподібний смоктун. Личинки смоктуна живуть на мурахах, а дорослі стадії — на великих копитних. Щоб потрапити у тіло копитного, личинки смоктуна навчилися бездоганно керувати поведінкою мурахи: подразнюючи мозок комахи, вони змушують її підніматися на кінчик травинки й висіти там нерухомо довгий час. Так смоктун збільшує ймовірність бути з’їденим худобою разом зі своїм «хазяїном». Цікаво, що спекотної погоди смоктун послаблює хватку — не в його інтересах, щоб мураха загинула від пересихання. Так само стосовно людей діяв і Хріняка — він уміло й непомітно подразнював мізки й змушував підопічних, образно кажучи, вилазити на потрібні йому травинки і сидіти на них стільки, скільки йому, Хріняці, потрібно. І коли його «з’їдали» разом із клієнтом, він починав паразитувати в іншому тілі, а згодом — і керувати ним. Зараз він думав над тим, як правильно відповісти на запитання цього столичного франта, якого він у п’ятницю взяв тепленьким, як із ліжечка, але у вихідні, і, напевно, дарма, дав трохи перепочити й спуститися з кінчика сухої травинки на прохолодну землю.

— Родіоне Костянтиновичу, ви не кваптеся з висновками, — наче виправдовуючись, перестерігав Хріняка. — Повірте, я сам дуже хочу, щоб ці документи лежали на вашому столі! Але ж вони у СБУ, ви самі знаєте! Зрозумійте — у нас область прикордонна, тут за дві години можна танкову дивізію в Росію переправити, ніхто й оком не змигне! Якщо хочете, я вам машину завтра дам, можете самі з’їздити подивитися, я скажу куди!

— Це як?!

— Та отак! «Контрабанді — стоп!», виконуємо урядову програму, навіть самому смішно, їй-богу! Всі чудово знають, і що, і як, і де, так що переправити виймальну частину насоса — не проблема! Так, звичайно, яким способом вона покинула територію заводу, хто підписав документи — це для нас велике й неприємне питання! І ось тут багато хто постраждає, я впевнений! Але Єфремова, коли щось і знала, то тільки зі слів свого начальника Букреєва, вона — рядовий виконавець, зрозумійте. А от Букреєв дійсно пов’язаний із місцевими бандитами, з цим вашим товаришем Веніаміном Островським і так далі, не хочу всі прізвища вам називати, кумівська банда…

Родіон відзначив, що все цілком правильно, все дуже гладко сходиться й укладається в хріняківську схему, проте його чомусь не залишало відчуття, що чим довше він слухає НІХа, тим далі він від правдивої відповіді на своє запитання.

— А те, що цей колишній митник Іваненко й наш начальник зовнішеконому Букреєв так дивно однаково вбиті? Вони ж обидва у минулому пов’язані з експортом продукції. Можливо, виймальна частина насоса — це далеко не все?! — Рад скаженів. Отже Хріняка знову виходив сухим із води, і його ніяк не можна схопити за яйця! — Як ви це поясните?!

— Виключено. Переконаний, що це — поодинокий випадок. А те, що обоє задушені й підвішені у вежах… Згоден, занадто дивно для звичайного збігу. Але знаєте, я за свою службу такого дикунства набачився, такі маніяки траплялися іноді, з такими вивертами тут, — він доторкнувся до своєї спілої дині, — що без фактів і доказів ніколи не роблю висновків. Будь-що може трапитися! — І Хріняка багатозначно подивився на територію заводу за вікном. — Будь-що. Сатаністи там. Або ще хтось. Знайдуть!

Вежа таки мала рацію. Коли вранці Родіон перейшов міст й уважно подивився на неї, у нього не виникло жодних негативних емоцій. Спробувавши згадати свою нічну витівку, він лише трохи спохмурів, а потім, перебираючи свої безглузді погрози, адресовані будівлі, розсміявся. Правду батько казав, подумав він, щодо випивки й іншої реальності, ох, правду! Це ж божевільний дім!

Через десять хвилин він піднімався сходами заводоуправління, весело насвистуючи легку нав’язливу мелодію, яка причепилася до нього хтозна-звідки, чи не з недільного бабиного-кульбабиного телевізора. Мама дуже просила приїхати на дев’ять днів, повторював він собі, так, це конче необхідно: підтримати її, можливо, чимсь допомогти, вшанувати пам’ять батька. Але з усього виходило, що нікуди він не встигне. Дзвонили зі СТО — машина готова, можна забирати, тепер доведеться платити пеню за зайві години простою. Івченко сказав, що справа у Дніпрі рухається до кінця, але до середи розраховувати на підмогу не варто, тобто йому треба залишатись тут до останнього. Добре, залишатись — це зрозуміло, а от що конкретно йому робити?

Грати у Джеймса Бонда страшенно не хотілося, та й не вийшло б. Спостерігати за подіями осторонь й ні на що не впливати — так за це потім спитають. І спитають суворо, так, що мало не стане, і тоді плакало його підвищення гіркими сльозами. Тож виходило, що потрібно діяти по периметру відомої інформації, намагаючись за нього не виходити, але й усередину нікого не пускати. Це був його особистий термін — периметр відомої інформації, — дотримуючись цього принципу, він ще жодного разу не зробив фатальної помилки. Документи щодо зовнішніх контрактів для нього поки недосяжні, але це поки. Івченко обіцяв, що з холдингу повинні повідомити телефон якогось свого, дуже на місцевому рівні впливового СБУшника, той готовий допомогти. Якщо так, то все зовсім добре, принаймні, своє безпосереднє завдання він виконає, а в неофіційному порядку в нього стільки інформації, що на рік розгрібати вистачить. Він був задоволений і практично щасливий і зовсім себе не зрозумів, коли через годину у Хріняки раптом якийсь чорт потягнув його за язика робити ці дурні припущення з приводу вбивств. А Хріняка, старий диявол, і радий старатися — «я вам і машину дам!» Тепер доведеться їхати, нікуди не подінешся. Втім, можливо, воно й на краще — від гріха подалі?

Звичайно ж, у ньому боролися два зовсім протилежних почуття: жага справедливості, що в тій чи іншій мірі властива кожній людині, й інстинкт самозбереження, що у будь-якій людині іноді змішується з боягузтвом. Але Рад не був боягузом, він просто був дуже обережним, він просто мав такий життєвий принцип — бути зваженим у вчинках й обережним, бути логічним, тому нелогічні або божевільні вчинки він міг утнути лише в стані сильного алкогольного сп’яніння. Це теж — батьківська спадщина, і Радик, знаючи таку за собою слабкість, пив рідко, максимум раз на тиждень. Але тут, у цій поїздці його вже щось дуже сильно занесло, втім, на те він мав причини, а значить, і виправдання. Але, звичайно ж, найголовніше, що його тепер хвилювало, — це стосунки з Женею. Стоячи сьогодні вночі на балконі, він не думав ні про вбивства, ні про насоси, ні про маму, він думав тільки про неї. Він намагався відтворити ретроспективу її життя, згадати й проаналізувати кожен її крок, кожен її подих, розглядав ситуацію з її заміжжям і вагітністю під різними кутами, намагався відіпхнути, виштовхнути, викинути її із себе. Але його палке почуття, немов ложечка для взуття, раз у раз допомагало акуратно надягти, як черевик на ногу, все це на їхнє спільне майбутнє. Цілком можливо, що він прийняв рішення. Він ще не вимовив його вголос навіть для себе, але чудово розумів, що воно є — ось воно, міцно стиснуте в його рішучому серці.

— Скажи, — запитав він у неї ранком по телефону, — ця пісня, про квітку — це Лев тобі присвятив?

Вона була ще зовсім сонна, тому, напевно, тільки й не розсміялася у слухавку.

— Ревнуєш?

— Щось типу того. Ні, просто цікаво, я так розумію…

— Раде, не треба нічого розуміти, будь ласка. Я цього дуже не люблю — копирсання в минулому.

Ясна річ, подумав Рад, з отаким-то минулим…

— І все-таки?

— Ні, не мені. Моїй старшій сестрі, він її дуже любив.

— Вони розлучилися?

— Так. Вона вийшла заміж і поїхала геть. Вона, власне, мене з Львом і познайомила. Так що можеш не перейматися. Хоча, якщо вже зовсім чесно, там у пісні дещо і мене стосується.

— Що саме?! — У Рада навіть волосся на потилиці стало сторч від люті.

— Ну, там рядок такий є, якщо пам’ятаєш: «Мир себя потерял — в нем чудес больше нет…» Чудеса, якщо пам’ятаєш, — наше з сестрою дівоче прізвище, тож цей рядок можна зарахувати й на мою адресу. Але я не за це пісеньку про квітку люблю! Вона гарна!

— Мені теж дуже подобається, — полегшено зітхнув Радик. — А можна я тебе називатиму «моя Квітка»?

— А тебе не бентежить, що Лев так мою сестру називав?

— Ні. Абсолютно. Це ж зовсім інші люди.

Так, подумав він, зовсім інші люди. Зовсім інше місто. Зовсім інше життя. Треба забирати її — й їхати звідси. І ніколи сюди не повертатися. І бути щасливими. От і все.

Вийшовши від Хріняки, Рад вирішив повернутися в готель. Щось йому заважало жити тим ранком. Кудись подівся душевний запал, тіло волочилося по світу, наче вата, робити геть нічого не хотілося, і він, маючи про запас кілька годин до зустрічі в СБУ, вирішив трохи відпочити в номері. На те, що двері відчинено, він просто не звернув уваги — саме час прибирати в кімнаті, але там замість жінки зі шваброю він побачив двох невисоких на зріст людей у темних костюмах, які активно порпалися в його валізах. Навіть якби він і захотів у ту мить запитати яку-небудь дурницю, наприклад, «що ви тут робите?», то не встиг би. Але все й так було зрозуміло. Тому Рад спробував утекти, він кинувся бігти по коридору, але його миттєво наздогнали, схопили за піджак і збили з ніг різким коротким ударом у ніс. На білосніжну, чудово випрасувану сорочку і яскраво-червону краватку одразу ж заюшила кров, і в очах скаламутилося, він втратив орієнтацію у просторі й отямився тільки на порозі номера. Як з’ясувалося, він намертво схопився за одвірок, не даючи втягти себе всередину, тому один із зловмисників саме бив його твердою тупоносою туфлею по зап’ястю. Дивно, але болю у цей момент він зовсім не відчував, начебто це була й не його рука. Він навіть устиг брикнути нападника ногою в коліно, і той люто прошипів: «Вали звідси! І суку свою забирай!» — і завдав чудового за виконанням і результатом короткого удару в обличчя. Темна завіса в очах, наче починався сеанс у кіно — тому він не бачив, як зловмисники взяли зі столу недопиту пляшку віскі, швидко розлили по склянках, а залишок влили йому в горло. Він тільки відчув приємний смак і запах, змішаний із кров’ю, ковтнув, похлинувся й подумав, що «криваву Мері» у такому оригінальному варіанті він ще не пробував. Потім якийсь час стояла дзвінка тиша, поки із сусіднього номера не з’явився чолов’яга і не повідомив, що не можна так сильно бухати з малознайомими людьми. Очевидно, це все дійсно виглядало як побутова бійка між випадковими друзяками-п’яничками, які напередодні увечері познайомилися в готельному барі. Втім, чому дивуватися, його вчорашні пригоди з повіями напевно ж не залишилися непоміченими. Звертатися до міліції чи висувати претензії адміністрації готелю не мало сенсу з тих же причин. Він подякував жалісливому сусідові, який, перш ніж поматюкатися, поспівчувати й піти геть, допоміг долізти до ліжка і поклав Радику на голову мокрий рушник. Цей напад виходив за межі всіх периметрів інформації, подумав Рад і застогнав, це грубо, дуже грубо. Ясно, що зловмисники шукали документи Островського, він побачив, що сіру товсту папку вони поцупили, але ж там залишилося тільки лайно, нікому непотрібні папірці, а ті два, найважливіші… Рад знову застогнав, цього разу здивовано-розчаровано. Найсмішніше, що він навіть сам не пригадував, куди він подів документи Островського. Оце так номер. Адже він увесь час носив їх із собою! І зараз не міг навіть згадати! То куди ж вони поділися? Женя? Та ні. Повії?! Сто відсотків! Чорт! Ч-ччорт-ччорт-ччорт!!! Втім, є ще варіант — невже забув у неділю у бабки-кульбабки на квартирі, коли кохався там із Женею? Теж варіант. Але згадувати, куди він переписав номер телефону, Рад уже не мав часу. Треба було терміново приводити себе до тями, переодягатися та їхати у Службу, де його давно з нетерпінням чекав полковник Качанов.

Полковник Качанов з неприхованою цікавістю розглядав розпухлий ніс і посинілу руку Родіона, але нічого з цього приводу не запитував, зате пригощав чудовою кавою й неквапливо посвячував у подробиці місцевого життя. Сам він служив тут тільки два роки, але, з огляду на невеликі розміри цього сіті й досить обмежене коло людей з необмеженими можливостями, матеріалом володів чудово. З холдингом він співпрацював, судячи з розмови, давно, однак Рад про нього чув уперше, виходить, залучали полковника до вирішення тільки найскладніших проблем, та й то тільки у разі гострої потреби. Але вибору Радик не мав — він прийшов подивитися на документи, хоча б просто подивитися, адже він знав, що слід шукати, і Качанов, не вагаючись, поклав перед ним товсту папку й вийшов із кабінету. Рад, звичайно ж, виявив, що вся документація щодо переміщення виймальної частини насоса, вантажу подвійного призначення підписана — а ким же ще?! — Хрінякою, та нітрохи не здивувався цьому факту. Тепер усе ставало на свої місця, і те, що полковник Качанов надав йому доступ до цієї інформації, говорило лише про єдине. Незважаючи на всі зусилля НІХа — на замітання слідів, убивства митника й Букреєва, кому Ольги Єфремової, — Хріняка таки попався, і йому вже не відкрутитися! Рад відчув неймовірне задоволення від цього факту, але не тому, що справедливість перемогла, ні. Це було щось дуже глибоко особисте, солодка помста, велика пачка цукру-рафінаду в серце!

— А що ви думаєте з приводу цих дивних убивств? — запитав він, коли Качанов повернувся. Смаглява шкіра, красиві темні холодні очі, прямий ніс, високий, широкий у плечах, років сорок п’ять, не більше; певно, дуже подобається жінкам, дуже рішучий, проникливий, розумний, у розмові вправний, як павук. Такого треба боятися. І триматися подалі. Дивно, таке маленьке місто, а так багато цікавих персонажів. Ніколи не думав, що полюблю жінку, що живе так далеко від мене.

Полковник пильно подивився на Родіона.

— Ми не зв’язуємо ці вбивства із заводом тільки на підставі того факту, що один з убитих колись працював на пункті митного огляду на території підприємства, а другий є безпосереднім підозрюваним у контрабанді вантажу подвійного призначення. Цілком може статися, що це елементарний збіг обставин, хоча ми розробляємо й цю версію. Не виключено, що у такий спосіб, замиливши очі, хтось просто замітає сліди…

У цьому місці Рад мимоволі захитав головою — адже він теж так думав!

— Але, — продовжив Качанов, — ця версія не є основною. Зважаючи на інші докази, мова, швидше, йде про релігійно-ритуальні вбивства…

— Парси? Зороастрійці? Іран?! — вигукнув Рад.

Качанов ледь відхитнувся.

— Що ви таке говорите? Які парси? Який Іран?

— Ну, я маю на увазі, що так парси, це народність така древня, ховають своїх мертвих! Підвішують у Вежах мовчання, щоб не опоганювати священні для них землю, вогонь або воду, і там птахи скльовують трупи до кісток! Адже один із основних замовників нашого заводу — це Іран! Збагачення урану! Ядерна бомба, розумієте?! Це ж міжнародний скандал!

— Пробачте, я поки що не вбачаю зв’язку! — Качанов явно отетерів від такого сумбуру.

— Хтось мстить, точніше, не хтось, а парси, зороастрійці, які, як відомо, живуть саме в Ірані, Червоному Дону за те, що той не зміг поставити їм контрабандне обладнання для виготовлення ядерної зброї, тобто виймальну частину насоса, вантаж подвійного призначення! Парси дуже чесні люди й ніколи не прощають зради!

Рад і сам не знав, навіщо він це говорить. Мабуть, у носа в готелі ті двоє йому дали дуже пристойно, якщо він повністю втратив контроль над емоціями. І хоча він дійсно так думав, але ж яке чудове враження він зараз справляв на полковника Качанова розпухлим носом, стійким запахом віскі та нервово тремтячими руками! Качанов був досвідченою людиною, він усе розумів і бачив, але дивувався його фантазіям цілком щиро. І Рад теж усе зрозумів і все побачив, побачив, що Качанов усе бачить і все розуміє, але стриматися, однак, не зміг. Це було зайве, і обговорювати щось далі не мало сенсу.

— Це цікава ідея, — делікатно зауважив полковник, — я поговорю з нашими консультантами з релігійних питань. Ви задоволені документами? — він показав на папку із зовнішньоекономічними контрактами, що обіцяла великий тюремний строк ненависному Хріняці.

— Так, дуже. Дякую!

— Нема за що. Ви коли їдете?

— Поки не знаю. Хотілося б скоріше, але, боюся, раніше вечора середи не встигну.

— Дзвоніть у разі чогось. Завжди радий допомогти. Якщо з’явиться щось новеньке або раптом ваша версія підтвердиться, — тут Качанов посміхнувся, щоправда, показав це лише очима, але Родіон це помітив, і йому стало уже зовсім ніяково за свою дурість, — я обов’язково повідомлю. Усього найкращого!

На завод він приїхав зовсім спустошений. Одна розрада — Хріняці кінець! Рад хотів було порадувати цією прийдешньою подією Перетятька, але вчасно стримався. Дідько їх тут усіх знає, живуть, як павуки у банці, але павуки там не тільки ж їдять один одного, але й нащадків із павучихами клепають! Тому він, мов нічого не сталося, привітався і сів за свій стіл. Настав час подзвонити Жені та поцікавитися номером телефону бабки-кульбабки з квартири «випадкових побачень».

— Квіточко моя, моя Квіточко, як ти?

Женя лежала дома, недобре себе почувала, тому взяла вихідний. Номер телефону бабки-кульбабки вона, звичайно ж, зберегла, і Рад з гіркотою подумав, що, напевне, вона ним користувалася не вперше.

— Ти нікуди не виходь сьогодні, гаразд? — попросив він, пам’ятаючи погрозу двох незнайомців. — Я потім тобі все поясню. І бережи себе, не хворій!

— Як каже мій лікар, кращий засіб боротьби з хворобою — це ігнорування. Втім, сьогодні це явно не мій випадок. У мене для тебе теж, здається, є новини. Дуже цікаві, але скажу потім, при зустрічі.

— А що за новини?

— «Я дам вам парабелум!»

— Що? Який ще парабелум?

— Ну, ти ж цитував із «Діамантової руки», коли я запропонувала тобі поїхати на Скелі, і я тобі цитую. Це з «Дванадцяти стільців», пам’ятаєш, Бендер говорив: «Закордон нам допоможе! Я дам вам парабелум!»

Цей фільм, усі чотири серії відразу, Радик так жодного разу й не подивився від початку до кінця. Втім, він про це анітрохи не шкодував, Бендер йому не подобався, а тим більше фінал цієї історії, яку всі чомусь вважали напрочуд веселою. Він промовчав.

— Добре, — не звернула на його пригнічений настрій уваги Женя, — тепер особисте питання: якщо ти мене називаєш Квіточкою, то можна я тебе називатиму Білим королем?

Радик згадав, що хтось зовсім нещодавно, точніше, маленька Принцеса уже зробила з нього принца і в разі зразкової поведінки й одруження також обіцяла королівську корону і півцарства на додачу.

Він посміхнувся й погодився, хоча прізвисько здалося йому трохи, м’яко кажучи, м-м-м… незвичайним. Утішливим, але незвичайним. Втім, це так по-жіночому романтично: Король і Квітка, просто лицарський роман! Справа залишалася за конем, і Радик подумав, що непогано б нагадати Хріняці про завтрашню поїздку. Він усе-таки вирішив їхати на кордон, бо робити у місті йому, за великим рахунком, було нічого — Червоний Дон повернеться тільки у середу, тому найкраще таки взяти машину й проїхатися до контрабандистів. Природа, нові враження, село восени — цілком мило, і, головне, подалі від усієї цієї маячні. Женю навряд чи вони чіпатимуть, потрібно тільки вирішити, що робити з документами: по-перше, знайти їх, по-друге, знищити. Адже однак вони є у Качанова, у цьому немає сумнівів, інакше як би вони потрапили до Вені Островського? Не сам же він їх написав? Тільки звідти! Виходить, кінець скоро настане не тільки Хріняці, а й самому Червоному Дону, а це значить… це значить, що завод холдинг візьме без проблем і значно швидше, ніж у Києві розраховували. Від такої удачі, від такого висновку Рад навіть похолов — його заслуга у тому числі! І немала! Він уявив усі бонуси, що посиплються йому в кишеню після повернення до Києва. Просто фантастика!

Перетятько, як завжди, пив чай з вишневим варенням і батоном. Із цікавістю розглядаючи вишеньки на дні великої синьої чашки з написом «Юрій», він думав про те, що незабаром закінчиться ще один його робочий день. Один із останніх днів. Ще один день його життя. Один із останніх днів його життя на цьому підприємстві. Та й взагалі, один із останніх днів, скільки йому тут залишилося: п’ять, десять, п’ятнадцять років? Практично нічого, крихти. Як від батона на робочому столі. Він передумав удаватися до будь-яких дій ще вчора ввечері, коли вкотре перечитував книжку про знаменитого мандрівника й суспільного діяча Фрітьофа Нансена. Як завжди, після прочитання цієї книжки, написаної донькою великого мандрівника і гуманіста, думки його відразу знаходили спокій і впевненість. Та сьогодні кінчиком язика він, однак, відчував смуток і печаль, а чай здавався трохи гіркуватим, немов туди додали жовчі.

— Юрію Олексійовичу, пробачте за особисте запитання, варення дружина варить?

— Ні, сам. — Перетятько нарешті відірвався від чашки. — Люблю повозитися. Крім того, цей акт для мене у деякій мірі філософський.

— Як це?

— Я у такий спосіб відповідаю на одвічне запитання «Що робити?», яке озвучив першим, якщо пам’ятаєте, ще Чернишевський. Отож хтось із цікавих філософів, здається, Василь Розанов, так на нього згодом відповів: «Що робити? Улітку ягоди збирати й варення варити, а взимку його їсти!» От цю відповідь я й втілюю на практиці.

Рад посміхнувся. Це Перетятько цікаво завернув, у своєму стилі.

— А як ви практично відповідаєте на запитання «Хто винен?»?

— Отут я дотримуюсь винятково професійної етики, надаючи право покарання непричетних та нагородження невинних або навпаки суду. Яким би він не був. Ну,

ви в курсі діянь наших судів… Але сам нічого змінити не намагаюся, виходячи з тієї думки, що слова «добро» й «добриво» — одного кореня. Величезна прірва лежить, любий Родіоне Костянтиновичу, між тим, що людина повинна зробити тут, у цьому світі, й тим, що вона хоче зробити. І тим, що вона може. Можливо, навіть нездоланна прірва. Тільки одиниці здатні на великі вчинки. Як показали останні дні, я не з їхньої когорти, хоча все життя думав, що, якщо обставини потребуватимуть, то зможу. Чекав цієї миті, сподівався, що вона настане. Однак виявилося, що ні, не зможу, надто однозначно, надто прямо дивлюся на речі. Можливо, занадто раціонально. Адже велич зіткана з протиріч, вона ірраціональна. Мізерність — ні, вона одноманітна й переконлива, вона може з однаково нікчемним успіхом битися спочатку за «червоних», потім за «білих», неважливо, за кого й за що. А є люди тихі, їх називають посередностями, вони раціональні й передбачувані, але на них тримається світ. Хоча вони й не здатні ризикнути, зробити вчинок або хоча б тільки спробувати — стрибнути через прірву…

— Або до Вежі…

— Куди?

— Вибачте, Юрію Олексійовичу, це я так, про своє…

— Лише справжня мудрість проста, прозора, переконлива — та її неможливо пояснити. Вона перебуває завжди десь поруч, але чомусь доступна так рідко,

як осяяння, як веселка після дощу, що очищає, та й то — не після кожного і за відповідних метеорологічних умов.

Перетятько поставив чашку на стіл і, звівши брови на лобі в кошлату смужку, почав перебирати папери. Адже треба щось робити. Хоча б щось…

З документами Островського вийшло — краще не придумаєш. Пообіцявши бабці-кульбабці п’ятдесят баксів, Рад уже через годину тримав два нещасливих папірці в руках. Він таки забув їх на квартирі, недбайливо залишив під диваном, але досвідчена стара курва добре знала, де заховані її додаткові нетрудові доходи: у важливих документах, коштовних годинниках, золотих сережках і каблучках, які частенько, поспішаючи покинути місце морального падіння, забували її клієнти. Не вагаючись, він спалив папери одразу біля під’їзду і з полегшенням пішов ловити таксі, але назвавши водієві адресу готелю, раптом із жахом згадав, що обіцяв зателефонувати Островському в понеділок, тобто саме сьогодні — й досі не зателефонував. Утім, ні, нічого жахливого — добре, що не подзвонив. По-перше, йому немає що поки сказати, по-друге, пішов він на хрін, цей Островський, зі своїми заморочками, справа й так чудово рухалася. Єдине питання — це гроші, п’ять тисяч американських президентів, але ж це за зустріч із керівництвом холдингу, без жодних додаткових зобов’язань?! Тобто і тут все правильно. Тож нехай Веня відпочине до завтра.

Він вийшов неподалік від готелю біля невеликого кафе. У центр він вирішив не показуватись, ризиковано. Навіщо? Тим більше, чим далі від центру, тим більша порція в ресторанах й чесніша ціна, хоча на ціни тут після київських скаржитися гріх.

Повечеряв він добре: салат «Цезар», голубці, два кухлі пива. І трохи страху на десерт.

Сказавши «Добрий вечір!» адміністраторці, чомусь тій же самій, у червоних домашніх капцях, він піднявся в ліфті у номер, обережно підійшов до дверей, акуратно доторкнувся до ручки. Зачинені. Усе, що могли, вони вже взяли. Усе, що хотіли — нехай і випадково, адже ніхто і припустити не міг, що він раптом серед білого дня повернеться в готель, — вони вже з ним зробили. Тому, якщо подумати спокійно, боятися нема чого. Але він боявся, сам не знав чому, але боявся відчиняти двері, руки спітніли, на лівій взагалі ледве ворушилися пальці, вона напухла й трохи навіть посиніла, можливо, що й перелом. І все ж таки він сунув ключ у замкову шпару, обережно-обережно двічі повернув його у замку, тихо відчинив двері, намацав вимикач, крадькома зайшов у номер, увімкнув світло у коридорчику, у ванній кімнаті, потім у спальні, заглянув у шафу, перевірив балкон, подивився під ліжком, допив віскі — і тільки після цього трохи заспокоївся.

Рад довго не міг заснути, крутився, прислухався до шумів у коридорі й на балконі, але там гудів тільки сильний вітер, схоже, погода збиралася мінятися, а за дверима раз у раз чулися кроки й голоси, звукоізоляція, незважаючи на «зірковість» готелю, була паршива, і він смикався й прислухався до кожного звуку. Він боявся, це правда, і тому жахливо переживав, йому було соромно перед самим собою через цей страх, через те, що він так боїться, що його так легко змогли налякати, його, такого спокійного й упевненого у собі, але нічого не міг із собою вдіяти. Найогиднішим і найпринизливішим видавалося те, що залякали його так швидко і банально — зарядили кілька разів кулаком у носа, — і він уже готовий підписатися під чим завгодно. Рад згадав одкровення Перетятька й подумав, що він, певно, теж навряд чи зможе стрибнути через прірву, хоча, як і всі люди, завжди мріяв про такий шанс — стати героєм, проявити себе, урятувати комусь життя… Безглуздо. Два удари кулаком у ніс — от його ціна. Але ж незабаром йому точно доведеться, як мінімум, хоча б одного разу стрибнути через безодню — забрати Женю. А як з’явиться її чоловік і дасть кулаком у ніс?! Він що, теж побіжить у паніці спалювати її квиток на поїзд?! Він стис кулаки, ліва рука занила. Може, дійсно, перелом? Не хотілося б, зовсім невчасно. Так і є, згадав він чиїсь слова, люди справді люблять себе там, де вони можуть робити те, що вони вміють. Люди люблять себе там, де не потрібно робити того, чого вони не хочуть. А він себе зараз не любив, більше того, зневажав і ненавидів за безсилля й боягузтво.

— Краще вже чорноокий і вузькожопий, аніж чорножопий і вузькоокий! — раптом пролунав п’яний жіночий лемент у коридорі. — Не хочу я туди!

— Надю, а ти не перебирай! Краще тягни ще одну пляшку горілки, зараз ми цих узбеків завалимо! Тобі яка різниця, аби тільки функціонували! — Явно якісь командировочні баби (він навіть добре уявив їх, щось типу секретарки Червоного Дона із зачісками-шоломами а-ля завскладом) відривалися по повній програмі на гостях із далекої Азії. О так, це вам не танки Гудеріана, це рішучі слов’янські жінки, яких неможливо зупинити!

Він подумав, що, напевно, все-таки ні про що не шкодує. Тільки б вибратися звідси у середу ввечері, тобто усього лише післязавтра. Вибратися — і забути. Тому що бонус, не беручи навіть до уваги чудово зроблену роботу, який він хотів забрати із собою — Квіточка, — коштував і зламаної руки, і розбитого носа. Він кохав. Це почуття, нарешті, переповнило його й заспокоїло — і він заснув, і вже уві сні думав і згадував.

Йому снився старий тканий килим, що висів на побіленій стіні у хаті-мазанці у прабабусі. Поки прабабуся молилася у сусідній кімнаті, він довго не міг заснути,

розглядав цей килим, розглядав тканий на ньому сюжет і щовечора знаходив у ньому нові деталі. Здавалося, якісь невидимі ткачі щодня, поки він купається у річці або допомагає на городі, придумували й ткали для нього все нові й нові подробиці. Сюжет був простий: зимовим засніженим полем мчали сани, в яких сиділи двоє. Ямщик, який щосили гнав батогом двох коней, і пан, накритий шубою з атласним червоним підкладом, з рушницею в руках. Удалечині виднівся ліс, із якого бігли вовки — він завжди їх рахував і завжди налічував різну кількість. Деякі вовки опинилися вже зовсім близько від саней, двох чи трьох пан уже підстрелив із рушниці, й вони падали на сніг, він навіть іноді чув їхнє передсмертне скавчання. Але найголовніші вовки бігли вже зовсім близько, а ватажок, здоровенний, як теля, вовк, перегородив одному коню дорогу так, що бідолаха впав на коліна. Щоразу він знаходив цей сюжет у різному розвитку, щоразу там щось змінювалося, і щовечора він гадав, чи встигнуть утекти люди від цих величезних голодних і злих вовків? Іноді йому здавалося, що порятунок близько, що з-за лісу вже з’являються інші люди з вилами й рушницями, щоправда, жодного разу через фіранку і нерівномірне світло лампадки він так і не зміг їх добре розгледіти й переконатися напевно, чи так це насправді. А іноді йому здавалося, що порятунку немає, що ще хвилина, півхвилини, кілька секунд — і коні впадуть на сніг, вовки накинуться на людей і встромлять у них свої великі гострі зуби, усе скінчиться, і на килимі залишаться лише плями червоної тканої крові. Звичайно ж, коней з’їдять теж, нікого не пошкодують, ні.

І тут йому наснилася дуже дивна думка: а чи живий цей килим зараз і як там справи у тих двох? Чим усе закінчилося? А якщо й досі — нічим? Од відчаю та подиву він навіть перевернувся на інший бік і підтягнув ноги до грудей. Тобто, якщо килим живий і невидимі ткачі продовжують ткати, то коні й досі несуть сани засніженим полем, ямщик несамовито гонить їх уперед батогом, пан стріляє у вовків, а ті, зі зведеними від голоду животами й вищиреними пащами, їх переслідують? Тобто там дотепер щось відбувається, а він так і не довідався — та й не довідається ніколи! — чим усе закінчиться?! Він навіть застогнав уві сні від обурення. Йому видалося це дуже несправедливим, виникло таке відчуття, наче він загубив ключа від дому і ніяк не може туди потрапити.

Можливо, це єдине, що він хотів довідатися по-справжньому про своє життя. І якщо він і шкодував про щось, то тільки про це незнання. Принаймні, так йому наснилося.

ЗНОВУ ВІВТОРОК. ДЕНЬ ВОСЬМИЙ

Звичайно ж, його турбували думки, притаманні кожній людині, яка потрапила б у таку ситуацію. Хитросплетіння проблем, що раптово звалилися на його чітко організоване життя, у якому раніше не знаходилося місця ірраціональному і непередбаченому, бентежили уяву й вибивали зі звичного ритму. Адже до цього часу у нього все так добре складалося, з ним було все гаразд, йому все подобалося, і він думав, що так триватиме якщо не завжди, то, принаймні, дуже довго, і він сам вирішить, коли повинні настати зміни. Та ось він, уражений смертю батька, приїхав у це містечко і зіткнувся з проблемами, від яких завжди невимушено вислизав. Його, раціонального кравця своєї долі, раптом позбавили часу і простору, а свідомість населили такими чудернацькими снами і марами, що він інколи мало відрізняв їх від реальності. Він немов летів у літаку, що захопили терористи, і це містечко, немов замкнутий простір, нехай і набагато більший, ніж найбільший літальний апарат,

практично щохвилини ставило його перед незнайомим вибором. Вибором, у якому він не знаходив прийнятних для себе варіантів. Усі його професійні й життєві принципи раптом виявилися недієздатними, жорстока реальність розправлялася з ними за лічені хвилини, і йому доводилося шукати щось нове для себе, але дуже часто (мав рацію Перетятько!) його надії намацували лише порожнечу. Він немов кидав у колодязь відро, але раз у раз замість чистої питної води витягав мутний мул… А потім раптово, немов нізвідки, з’явилося чисте джерело, яке подарувало йому радість, — його почуття, його кохання — саме воно виявилося порятунком і надією на майбутнє. Що б не відбулося, думав Рад, що б не трапилося, вона залишиться зі мною, ми будемо разом. Хоча дивно, що він, такий прагматичний і практичний, жодного разу цієї теми у розмові з Євгенією так і не торкнувся. Але чомусь був упевнений — усе станеться саме так.

Адже все життя, думав він, по своїй суті, — це пошук вірної людини. Батьки незадоволені дітьми, тому що вже не бачать у них тих, кого хочуть бачити, тобто своїх вірних дітей, вірних людей, які їх не залишать ні за яких умов. Батьки підсвідомо бояться, відчувають, що їх зрадять і кинуть, приречуть на самотню напівзлиденну старість. Однак і діти давно, певне, з самого дитинства знають, що їх зрадили: зруйновані родини, убогість, відсутність будь-яких морально-етичних або релігійних принципів, виховання і традицій. Суцільна катастрофа, причому почалася вона не сьогодні й не вчора.

Отже, тут, у родині, вірної людини нам відтепер не знайти. І тоді ми вирушаємо на пошуки.

Але дружини й чоловіки з часом теж перестають бути вірними, навколишній світ уже давно не створює жодних передумов для таких подвигів.

І коли вірної людини серед близьких не виявляється, і останні ілюзії втрачено — залишається тільки розчарування, — її починають шукати в інших чоловіках або жінках, намагаючись зібрати по маленькій крихті з десятків і сотень людей. Але ці часточки, навіть якщо їх дуже багато, навіть якщо їх спробувати склеїти, навіть якщо з них можна склеїти не одну, а двох або трьох людей, завжди менше однієї цілої із самого початку людини. Але як могло статися, що люди розпалися, розлетілися на дрібні шматочки? Куди поділися цілі, не тріснуті люди?!

Звичайно, навіть зараз вірними іноді стають від безвиході, від страху, поступаючись логіці життя або збігу обставин, але якщо вже залишатись точним, то це не вірність, а відданість, тобто зовсім інша, більш коротка історія. Адже різниця між вірністю й відданістю саме у часі: вірність ірраціональна, нескінченна й незмінна, відданість же раціональна й обумовлена обставинами та часом. Так, колись вірними людьми народжувались за визначенням, інакше й бути не могло, невірних просто знищували. Напевно, саме у цьому і полягає різниця між тими стародавніми, вже забутими нами часами, що живуть тільки в старих романах і кінофільмах, і нашим, новим часом, де немає місця вірності, тільки відданості. Так і є — від — даний. Даний комусь, а отже, потім — і кимсь.

Рад анітрохи не сумнівався, що Женя за визначенням — вірна людина. Можливо, єдина вірна людина, яку він зустрічав, наскільки він розбирався в людях. Її вірність він не тільки відчував, але й розумів. Йому імпонували її життєві принципи, її непримиренна позиція, навіть, як не дивно, її професія. Вона була цілою, абсолютно цілісною, принаймні, зараз він не міг знайти навіть маленької тріщинки. Він розумів, як йому буде складно, що він — зовсім інший, але любов, так, кохання, от на що, хоч як це незвично для нього, він покладався набагато більшою мірою, ніж на побутову логіку спільного існування двох людей різної статі. Сьогодні він був переконаний, як ніколи, що все складеться вдало і що рішення, прийняте ним, — єдино правильне. І сьогодні ввечері він планував обговорити цю тему, хоча, якщо чесно, навіть недивлячись на близькість, він, як і раніше, боявся цієї жінки. Чи готовий він до того, що кожного дня і кожної ночі над ним братимуть гору? На це питання він ще не готовий був собі відповісти.

Повз нього неслися чорно-сірі пейзажі: розорані поля, голі, мов ті дві повії у номері, дерева, журливе небо. Він їхав на кордон: подивитися, чи правду казав Хріняка про контрабанду, хоча зараз, чесно кажучи, це не мало жодного значення. Але себе потрібно чимсь зайняти. Робити в заводоуправлінні йому однаково нема чого, та й іти туди зовсім не хотілося. Червоний Дон, якщо не відмовить в аудієнції, все одно прилітає із Середньої Азії тільки завтра, не сидіти ж у готелі? Він не звик ледарювати, він звик працювати й заробляти, і потім зовсім було б не цікаво відповідати на запитання, чим же він займався цілий вівторок, хоча, ясна холера, прямого звіту ніхто б у нього не вимагав. Та все ж таки… Отже, кращий варіант — поїхати з міста, начебто і у справі. У гаражі заводоуправління йому видали трирічну «дев’ятку» кольору «мокрий асфальт». Чому цей мишачий колір стали називати саме так, дивувався Рад, що за маячня? Ну, чому тоді немає кольору «сухий асфальт»? Це було б логічно. Втім, не кольором єдиним славні машини. Витративши додатково півгодини, він змусив здивованих механіків при ньому перевірити гальма й кермове управління та виписати папір про те, що машину передано йому без пошкоджень і технічних зауважень — так, про всяк випадок, хоча після вчорашнього візиту до Качанова Рад і був певний, що всі його пригоди у цьому містечку щасливо закінчилися.

Машина для своєї модифікації дійсно виявилася непоганою у керуванні й чудово тримала вузьку нерівну трасу, принаймні, на оптимальній швидкості 110 км на годину. Більше витискати не мало ніякого сенсу — салон починав деренчати й теліпатись, як літак у зоні турбулентності.

Якщо Радик кимсь у дитинстві й мріяв стати, так це гонщиком. Із того самого моменту, коли він перший раз поставив ногу на педаль велосипеда, він зрозумів, що вся техніка на колесах — його мрія. Ніхто ніколи краще за нього серед пацанів не їздив на велику, дринчику або мотику. Він відчував будь-який механізм підшкірним жиром, і в чотирнадцять уперше сівши за кермо батьківської «шістки», послухавши з півхвилини мотор і трохи покрутивши кермом, одразу ж плавно натиснув на педалі газу й зчеплення — і впевнено поїхав. Він любив автомобілі й перегони самовіддано, регулярно дивився «Формулу-1», завжди вболівав за Шумахера, потім за Райканена, Алонсо й Массу, але ніколи — за Хемілтона, який нагадував йому Барака Обаму, такий же капловухий покемон і вискочка.

Пухлина на руці після вечірнього холодного компреса трохи спала, всі пальці ворушилися, значить, ніякого перелому немає, і він цілком міг тримати кермо. Поступово пейзаж за вікном мінявся: все частіше вдалечині проглядалися болота, чорніли уздовж дороги ліси, поля стояли не орані, а сільські хати виглядали усе більше й більше вбогими — типова північ країни, суцільна зона соціальної депресії. Похилі паркани, тотальний бруд і сірість, і, головне, розбита дощенту дорога, асфальт якої перейшов у торований ґрунт, вибоїни і ями. Радик віз із собою двох людей, майже випадкових супутників, яких йому, довідавшись про поїздку, запропонувала Женя.

— Послухай, — сказала вона, — як вдало все склалося! У цьому районі саме зараз працює місія ООН, це мої знайомі. У них проект там. Хочеш, я довідаюся?

Він захотів, чому б і ні? Все-таки їхати з людьми, які хоч трохи орієнтуються, краще, аніж самому, та й у дорозі веселіше.

Тепер керівник проекту, хлопець років тридцяти, сидів поруч, а на задньому сидінні їхала його помічниця. Рад розпитував їх про те, що відбувається на кордоні, але вони з набагато більшим задоволенням розповідали про власні справи. Радику навіть стало цікаво — він зі здивуванням і недовірою слухав їх, але ніяк не міг второпати: невже хтось комусь навіщось у цьому світі ще задурно дає витрачати гроші просто так, в ім’я якихось незрозумілих цілей? Цей факт ніяк не вкладався в його голові, і він увесь час хотів спіймати цих суспільних діячів на невідповідності й загнати запитаннями в глухий кут.

— Проект дуже простий, — розповідав керівник місії, здається, його звали Сашко. — Кожна область України вибирає вісім районів, а у кожному районі вибирають п’ять селищ, п’ять громад.

— А хто ж обирає?

— Райони обирають в обласних адміністраціях, а потім громади самостійно пишуть заяви на участь. Тут, власне, якраз важливі й потрібні їхня ініціатива, їхнє бажання. Потім ми проводимо зустріч з активом села — лікарі, вчителі, депутати сільради — і пояснюємо суть проекту.

— А в чому ж суть проекту, я так і не зрозумів? — Рад і справді нічого не второпав.

— Суть — в активізації діяльності громад, щоб люди для себе самі щось зробили, розумієте? Щоб не залишалися байдужими, намагалися самостійно щось змінити! Європейська комісія й ООН виділяють певну суму грошей, аналогічну суму виділяє бюджет області, а громада повинна написати проект-заявку. Але головне в іншому — п’ять відсотків від усієї суми люди повинні зібрати самі. Наприклад, у цьому селі, куди ми їдемо, хочуть відремонтувати водопровід. Це їм вийде приблизно по сто п’ятдесят гривень з кожного двору. Сума, до речі, для нинішніх місць чимала, самі бачите, як вони тут живуть.

— Ну і як, погоджуються?

— Поки що так. Зараз от їдемо на другу зустріч, на неї вже прийде більше людей. Спочатку, звичайно, селяни хотіли відремонтувати дорогу, але це — величезні кошти, у нас стільки немає. Тому ми віджартувались: мовляв, контрабандисти дорогу розбивають, от за свої кошти нехай і ремонтують.

— Виходить, з одного боку, вони беруть участь у суспільному проекті, витрачають кошти ООН, а з другого боку — контрабандою займаються?

ООНівець насупився.

— Зрозумійте, — розчаровано й тихо сказав він, — тут же не всі контрабандисти. Є вчителі, лікарі, інтелігенція, у них є діти, вони теж ходять у школу й хочуть жити добре й чесно. Але люди ж не винні, що тут нема більше де заробляти, як тільки контрабандою. Заводи всі вирізали на металобрухт, лісгоспи дихають на ладан, роботи ніякої немає. За що жити? От і возять. Але, якщо вам так цікаво, ви краще у місцевих попитайте, я вас познайомлю, якщо хочете.

На це Рад і розраховував, беручи їх у супутники, — на контакт. Хоча, чесно кажучи, якоїсь певної мети у цій поїздці він не мав. Він цілком вірив Хріняці на слово, що тут не кордон, а решето, однак, якщо він уже сюди поїхав, то був не проти побачити щось нове і цікаве, потім можна довго й упевнено про це розповідати колегам і начальству. Так, мабуть, такі враження — ексклюзивний матеріал. Ну, хто ще з його знайомих побував хоча б раз у лігвищі контрабандистів?!

— А можна останнє запитання? — звернувся він до супутників. — Добре, я розумію, місцевим зайва копійка, як, втім, і не місцевим, не зашкодить. А навіщо це ООН та Європі? У НАТО нас готують?

ООНівець подивився на нього, як на прокаженого.

— А до чого ж тут НАТО, скажіть, будь ласка? Є певна програма, вона прийнята міжнародним співтовариством, — «вирівнювання територій» називається. Вони просто хочуть, щоб поруч жили адекватні й прогнозовані сусіди!

Радик, хоча й не побачив між дармовими грошима і добросусідством жодного взаємозв’язку, кивнув головою. Вони вже в’їжджали в село, і псувати стосунки з супутниками не входило в його плани.

— Ми зараз у клуб підемо, там на нас чекають, — сказала жінка, здається, Вікторія, із заднього сидіння. — Поставимо проектор і почнемо лекцію, а ви поки з народом поспілкуйтеся. Я вас із Нелею Григорівною познайомлю, вона географію у школі викладає.

Біля клубу їх зустрів голова сільської ради, хлопець років двадцяти семи у шкіряній куртці, кельні на змійці, турецьких джинсах, гостроносих турецьких же туфлях, втім, усе походження його гардероба недвозначно вказувало на місце придбання — склади контрабандистів, які займали тепер ледве не половину території районного центру. Він гордо називав себе мером, висловлював усіляку повагу приїжджим, після лекції навіть запросив на врочистий обід у ресторан, а поки попросив розташовуватися на свій розсуд.

Неля Григорівна виглядала цікавою жінкою, дуже жвавою, товариською, з багатою мімікою й лексикою, вона говорила дуже правильною, як вона сама сказала,

«радянсько-російською мовою» й цілком була обізнана щодо місцевого життя-буття.

— Так, — розповідала вона, — так усе і є, як ви кажете! Абсолютна правда! Знаєте, як у нас державний кордон охороняють? У кожному селі поруч із кабінетом голови сільради — кабінети дільничного міліціонера й прикордонника. Він дільничний, розумієте? Коли контрабанду везуть, його ніколи у селі немає. Їде, розумієте-бо, на обхід кордону! Ви його будинок відразу тут помітите, о-от-такий домина здоровий! І паркан височенний! — В її словах чувся сарказм, але не чулося осуду. — У нас цією справою чоловік десять керують, усі, між іншим, депутати сільради, шановані люди. Без них ми б давно вже померли без роботи. Я теж за їхню партію голосувала.

Вона не боялася говорити. Навіть не поцікавилася, звідки він і навіщо запитує. Очевидно, це була настільки загальновідома й доступна інформація, яка циркулює на побутовому рівні, що до неї звикли й давно не вважали якимсь секретом. Ні тут, ні в іншому місці. Ця величезна дірка на кордоні виявилася дійсно окремою маленькою державою в державі, якій дозволяли жити так, як вона хоче, нехтуючи законами й усім іншим. Хтось тут заробляє величезні бабки, подумав Радик. Божевільно величезні бабки!

— А як це зазвичай відбувається? — поцікавився він.

— Так і відбувається: з Одеси через усю країну везуть турецькі товари, а з Росії, прямо от із залізниці розвантажують — китайські. На вантажівки — і вперед!

— Вночі?

— Чому тільки вночі? Можуть і вдень. Яка різниця? Відповідно до виробничої необхідності! — пожартувала вчителька. — Ви мені пробачте, мені час у клуб, там, здається, ваші вже починають.

— А найближче до кордону село далеко звідси?

— Ні, кілометрів десять прямо цією дорогою. Ложковичі називається.

Ці десять кілометрів Радик долав хвилин сорок, такими розбитими дорогами він ще не їздив. Здається, він пересувався уздовж державного кордону, але про це можна було тільки здогадуватися, жодних позначень він не побачив. А от і село, будинків сто, не більше, хати розташовані усі на пагорках. Певно, навесні тут добряче заливає, здогадався він, посміхнувшись, і для контрабанди — не сезон. Навпроти, теж на пагорках, певно, вже по інший бік кордону, він побачив ще один населений пункт і залізничну станцію. Він повільно проїхав вулицею, розглядаючи обличчя людей. Нетипові, до речі, обличчя: довгі, темно-русяве волосся, великі вузькі, трохи гачкуваті носи, тонкі непомітні губи. Селяни стояли гуртами біля дворів, про щось розмовляли, лузаючи насіння, і косо поглядали в його бік. Зачіпати не намагалися, але очевидно, що чужий їм не дуже подобався. Жінки взагалі відвертали обличчя, усім своїм видом демонструючи, що він тут не до речі.

Радик уже було хотів повертати назад, нічого цікавого він не виявив, як раптом почув якийсь дивний наростаючий шум. Селяни миттєво почали ховатися у двори, забирати з дороги свої старенькі велосипеди і тачки, запинати штори на вікнах, на їхніх обличчях явно читалося занепокоєння. Буквально за хвилину село немов вимерло, навіть з городів люди повтікали до хат. Радик зупинився посеред вулиці, вийшов з машини й прислухався: шум, що вже переходив у ревіння, долітав з боку кордону. Невже дійсно колона танків? — згадав він слова Хріняки і сам аж посміхнувся від такої недоладної думки. І тут він побачив, як хтось його наполегливо кличе — бабця у ватнику й кирзових чоботях стояла, спираючись на ключку, біля кривих воріт і настійливо махала рукою. Вона нічого не говорила, тільки енергійні, розпачливі жести: сюди, сюди, скоріше сюди! Він зробив крок, але зрозумів по її рухах, що потрібно не йти, а їхати. Він швидко підігнав до паркана машину, але бабця прошепотіла: «Ближче до воріт, ще ближче!» — і він під’їхав практично впритул. Стара потягла його за собою — ревіння ставало все більш шаленим — і вона злякано крутила головою, придивляючись до вулиці. В її очах жив справжній страх, навіть паніка, тому Рад беззаперечно ввійшов за нею у хвіртку, а потім і в хату, якщо цю древню криву будівлю, звичайно, можна так назвати. «Сідай!» Він сів на грубий низький табурет і став прислухатися. Ревіння наростало. Скло й стіни хати тремтіли, здавалося, ще трохи — і вона розсиплеться на друзки. Радик подивився на бабцю: та, певно, остерігалася того ж — стояла, щільно притулившись худим немічним тілом до стіни, немов це могло врятувати будівлю, і напружено прислуховувалася. Тепер по звуку він зрозумів, що йдуть важкі вантажівки, скоріш за все, «Урали», і що їх дуже багато. Нарешті, ревіння досягло свого апогею. На величезній швидкості колона мчала по вулиці, прямо через центр села: попереду їхав «бобик», за ним — важкі вантажівки. Радик, акуратно піднявши краєчок старої запраної фіранки на вікні, почав їх було рахувати: одна, дві, три, десять, сімнадцять, двадцять, але збився. Почав ще раз — одна, дві, три, але який у цьому сенс? Їх було багато, дуже багато, і бабина хатинка разом із нею продовжувала тремтіти, а скло дзвеніло, як під час бомбардування. Нарешті, залишивши хмару пилу, ревіння почало віддалятися. Бабця перехрестилася на ікону Спасителя, зітхнула й запитала, чи питиме він молоко.

— Ні, дякую. — Молока він терпіти не міг з дитинства. — А хто це їхав? — задав він дурне питання.

Бабця коротко зітхнула, похитала головою й промовчала. Мовляв, а то ти не знаєш? Дійсно, дурне питання.

— І часто вони так їздять?

— Та майже кожного божого дня.

— А вночі?

— Можуть і вночі.

— Ну, спасибі вам!

— Та нема за що, синку! Тільки ти тепер швидко звідси їдь. Додому рушай, ніде не зупиняйся! — Тепер вона стояла біля печі й ворушила совком вугілля.

Він придивився до старої краще: та була чимось невловимо схожа на Бабу Ягу, і, зважаючи на навколишні глухі ліси й усі ці легенди про контрабандистів, Рад не здивувався б, якби тепер вона спробувала його засмажити на листі.

Ще сорок хвилин пішло на те, щоб повернутися, він ледве встиг до званого обіду.

З усього було видно, що цей ресторан належить мерові: офіціанти могли запросто зламати собі у поклонах хребта, намагаючись обслужити їхній столик, та й розмови у них — Рад тримався з насторогою — були свійські, як у хазяїна з підлеглими. Схвильований тільки-но побаченим у Ложковичах, він їв мовчки, здебільшого слухав, лише інколи додаючи репліки до загальної розмови — за офіційною версією, він вважався співробітником місії ООН із Києва. Роль давалася йому невимушено, Сашко й Вікторія виявилися людьми говіркими, і голові сільради нудьгувати не довелося. Вони жваво обговорювали проект і реакцію мешканців села і сходилися на думці, що все пройшло надзвичайно вдало. Мер був дуже задоволений: відремонтувати водопровід у найближчі три роки він і не мріяв, а тут гроші падали просто на голову. «У крайньому разі, якщо селяни всіх грошей не дадуть, зберу зі своїх бійців, — міркував він. — Сума, у принципі, дріб’язкова». Тобто проект йому подобався. Але, як би хто цього не хотів, якщо ви перебуваєте в місці з певною репутацією, рано чи пізно розмова про цю репутацію обов’язково зайде.

Однак мер говорив на тему контрабанди так само невимушено, як і про водопровід. Радик з іронією зауважив, що той спочатку презирливо називав контрабандистів «вони», потім перейшов на гордовите «ми» — і навпаки, начебто ніяк не міг визначитися, відокремлювати себе від корсарів кордону і соромитися чи розповісти так, як є, — і пишатися. Втім, за столом усі чудово розуміли, що і як тут відбувається. Інакше хто б його сільським головою обрав?

— Вони ж нічого забороненого не возять! — запевняв мер. — Ми ж тільки шмотки! Людям же треба якось дітей годувати, ми ж розуміємо, що до чого!

— А як і коли це зазвичай відбувається? Певне, завжди вночі? — поцікавився Рад.

— Уночі, коли ж іще! — Меру явно сподобався такий підвищений інтерес до тонкощів справи. — Тільки вночі! Удень як поїдеш? Прикордонники, міліція, усе перекрито, а вночі можна, звичайно, проскочити. Прикордонники у нас — професіонали, миша повз них не прошмигне! — запевняв мер. — Але відстані тут великі, демаркація кордону відсутня, кругом ліси, болота, та й за всіма ж не вженешся! Та й техніки у них обмаль. А ці, — мер махнув головою кудись у бік офіціантів, — їдуть, як правило, дуже швидко, з вимкненими фарами, велика колона вантажівок одразу, машин сорок-п’ятдесят, попереду джип із приладом нічного бачення, як у військових. Вищий пілотаж! Як ти їх зупиниш? У цей час на вулицю краще не виходити й свої транспортні засоби з дороги прибирати — зметуть, роздавлять, навіть не зупиняться. Такі у нас правила!

Тут Радик, нарешті, зрозумів, чому селяни в Ложковичах так швидко повтікали, почувши ревіння «Уралів», і від яких неприємностей його врятувала Бабця Йожка. Ух ти, подумав він, і холодок пробіг по хребту, годину тому він міг загинути ні за цапову душу під колесами вантажівок контрабандистів!

Їжа була, чесно кажучи, у ресторані мера не дуже: чи то вода погана, чи то готувати не вміють. Але й на тому спасибі. Назад він мав їхати сам, ООНівці залишалися на ніч, тому Рад поспішав попрощатися, але попрощатися ніяк не вдавалося: розмови, розмови, розмови, все, як завжди, люблять же у нас поговорити! Щоб припинити цей словесний фонтан, він вирішив поставити запитання більш конкретно, хоча правильну відповідь знав наперед.

— Ну, а з «рисовими мішками» як тут у вас справи?

«Мішками з рисом» називалися на сленгу контрабандистів і прикордонників нелегали, Радик знав це від свого знайомого військового, близького до цих кіл. Меру питання дуже не сподобалося, що легко прочиталося по виразу обличчя: він увесь скривився, почав було відповідати, а потім збився, усвідомивши, що наговорив зайвого.

— Це ви про що запитуєте? Ми продукти з Китаю не завозимо! — гнівно відрізав він і замовк.

Радик вибачився і, нарешті, зміг безболісно розпрощатися — після такого запитання його ніхто вже не вмовляв посидіти і випити «на коня».

У результаті всіх цих подій до міста Рад повертався затемна: здивований, вражений і прозрілий. Він взагалі-то здогадувався, що справи на кордонах країни можуть йти трохи інакше, ніж про це розповідає уряд, але щоб вони йшли настільки інакше, він навіть не міг собі уявити! По суті, це дійсно окрема держава, яка жила за своїми законами й плювала на владу з великого пагорба. Треба ж! Вузька дорога часто кружляла, і він укотре вже згадував європейські автобани та й просто звичайні дороги — крім того, що рівні й зручні в користуванні, їх ще й будували прямими. Чому в нас усі дороги, як зашморги, адже це, крім усього іншого, неекономно, обурювався він за державу. Попереду, не поспішаючи,

теліжилася вантажівка, здається, ЗІЛ. Рад кілька разів намагався його обігнати, але ЗІЛок, навіть без світлових попереджень, одразу різко хитав кузовом і загороджував дорогу. Радик матюкався й сигналив, але змушений був змиритися й чекати, поки, нарешті, або вантажівка зверне вбік, або її водій змилостивиться і візьме праворуч. Позаду начебто ніхто не їхав, і Рад, тримаючи дистанцію, продовжував міркувати про унікальності прикордонного життя. Раптом ЗІЛ почав різко гальмувати й розвертатися, та у Рада цілком вистачало й дистанції, і часу, щоб спокійно скинути газ. Відразу ж він відчув несильний поштовх у багажник — у дзеркальці заднього виду із суцільної темряви звідкілясь з’явився «бобик», який упевнено притискав його до вантажівки. ЗІЛ уже встиг повністю перегородити дорогу поперек, а з-за «бобика», що, відчепившись, обійшов «дев’ятку» ліворуч, із темного узбіччя, з хащів вирулював здоровенний КрАЗ, який набирав швидкість і явно йшов на таран. Розмірковувати було ніколи, і варіантів практично не лишалося — максимум півхвилини, і його «дев’ятка» могла перетворитися у залізний корж між двома вантажівками. Що там на узбіччі, що там у кюветі, Радик не бачив. Попереду стояв, перегородивши шлях, ЗІЛ, позаду набирав швидкість КрАЗ, а зліва, не поспішаючи, під’їжджав «бобик», із вікна якого раптом висунулася голова, потім рука й щось у руці. Куля, на щастя, потрапила у бічне дзеркальце, і Рад, не гаючи часу, відразу ж задом стартонув начебто назустріч, прямо на таран КрАЗу. Все це відбувалося миттєво, у лічені секунди, і, напевно, такий його маневр не входив у плани нападників. КрАЗ — машина не маневрена, на це Радик і розраховував, намагаючись якось проскочити повз вантажівку. КрАЗ, розгадавши маневр «дев’ятки», спробував перегородити шлях, і це йому майже вдалося, але Рад збив його з пантелику, раптом знову різко загальмувавши. Він зробив свій улюблений «поліцейський розворот» і, лише трохи зачепивши невідоме і від того ще більш небезпечне узбіччя, промчав повз КрАЗ, який не встиг закрити цю шпарину всього-на-всього на якусь мить. Якби йшов дощ і було мокро, Рад напевно б перевернувся, але йому пощастило. Поки «бобик» об’їжджав КрАЗ, він уже давно розвернувся і полетів назустріч голові й руці, які знову висунулися з вікна «зеленого чудовиська», як він жартома інколи називав ці безглузді сільські джипи. Пістолет ще двічі чи тричі безуспішно ляснув кудись у темряву. Рад по тій же траєкторії обігнув неповороткий КрАЗ, який замість того, щоб заблокувати проїзд, навіщось почав здавати назад, і помчав назустріч ЗІЛу, водій якого, не розібравши, що ж відбулося, вискочив на дорогу. За ним Рад і погнався. Він врубив дальнє світло, з усієї сили натиснув на клаксон — і переляканий мужик, кинувши монтувалку, стрибнув у кювет. Шлях був вільний. Він акуратно об’їхав по узбіччю осиротілий ЗІЛ, притиснув педаль газу до самої підлоги й не відпускав її з такого положення, мабуть, аж до міста. Хоча у цьому, звичайно ж, не було ніякого сенсу — ніхто із тих трьох автомобілів не наздогнав би його за жодних умов. Він не мав часу розмірковувати, що і чому тільки-но відбулося, чи всі живі й хто все це затіяв. Його могли атакувати контрабандисти, але це також могло бути й продовженням усієї історії. Втім, це могли зробити і ті, й інші, зрештою, тут усе дуже тісно пов’язано, тут усі родичі або куми, як розповідав Качанов, це якийсь кланово-хутірський край. Тому, з огляду на перетинання інтересів, вони могли домовитися між собою й… Одне не викликало сумнівів — його хотіли вбити. Навіщо? Для чого? Кому, зрештою, це потрібно, кому він тепер перейшов дорогу? Помста Хріняки? Ну, так це ж не він його вивів на чисту воду! Червоний Дон? Дурниці. Чоловік Євгенії? У-ух!!! Контрабандисти? Але навіщо?! Отак роздумуючи, він і в’їхав у місто. Кому розкажи, ніхто не повірить, скажуть, вигадуєш, хвастаєш, як рибалка величезною пійманою рибою! Ніхто, крім Жені. Він, нарешті, звернув увагу на мобільний, що давно миготів зеленим вогником смс. «Я у Льва. Островського вбито. Мені страшно! Приїдь, якщо можеш». Він з’їхав на узбіччя й ще раз перечитав повідомлення. Йому теж стало страшно. Точніше, дуже страшно. Не роздумуючи, він набрав номер Качанова. Полковник швидко взяв слухавку й підтвердив, що так, це правда: Веніаміна Островського знайдено сьогодні вранці у його заміському будинку з простреленою головою. Родіон розповів Качанову про те, що трапилося на дорозі, і той здивувався його безтурботності.

— Навіщо ви взагалі туди поїхали?

На це питання у Рада не було зрозумілої для полковника відповіді, він просто промовчав.

— Знаєте що, — сказав Качанов, — їдьте-но зараз у готель і лягайте спати. Я розпоряджуся, щоб вас цієї ночі постерегли. Наламаєте ще дров! Де вас зустріти моїм бійцям?

— Біля заводоуправління, у гаражах. Приїду туди за годину.

Звісна річ, ні до яких гаражів він не поїхав. Рад вже нікому не вірив. Він підрулив до готелю, зібрав речі, забрав у адміністраторки в червоних капцях рахунок і швидко попрямував до таксі. Він назвав водію адресу квартири, де вони зустрічалися з Женею у неділю, — єдина адреса в місті, яку він точно знав, але, трохи не доїжджаючи, вийшов, пересів у маршрутне таксі, що прямувало в протилежному напрямку. Доїхавши майже до кінцевої й, нарешті, одержавши на мобільний повідомлення від Жені з точною адресою Льва, у результаті всіх своїх блукань за годину він дістався потрібного району, приватного сектора. Номер будинку був третій, але він вийшов метрів за двісті від початку вулиці й, не бажаючи світитися біля парадної хвіртки, пробрався через городи. Потихеньку знайшов дірку, що вела із садиби у двір — ні собаки, ні іншої живої живності, навіть курей, у Льва, звісна річ, не водилося, тільки коти, — і прослизнув непоміченим, «…без шуму та пилу». Звичайно ж, украй незручно робити такі забіги у костюмі, модних туфлях, із портфелем і пластиковою валізою на коліщатах, це виглядало трохи кумедно, але він зміг би розпрощатися зі своїми улюбленими речами тільки на смертному одрі. Темний незнайомий двір — і за хвилину Рад, залишивши валізу під яблунею, заглянув у відчинене, як завжди, вікно кухні. Світло горить, але нікого не видно. Здивований, він підстрибнув, підтягнувся на руках і вліз усередину. Тиша, навіть музики немає. Його уява відразу намалювала картину, на якій Євгенія і Лев ніжаться у ліжку, і він, змоклий і розлючений від ревнощів, тихенько прокрався в глиб будинку, по черзі відчиняючи двері кімнат. Зала — нікого, розкидані на дивані ковдри й подушки, тихий, весь у пилюці телевізор, у кутку — гітара. Кімната праворуч — звалище непотрібних речей, старі меблі, журнали на підлозі, поламані стільці. Наступні двері, ага, ось і спальня! Велике ліжко, купа ковдр, під ними явно хтось є. Він підкрадається навшпиньках, тихенько піднімає край ковдри — Женя! Вона мирно спить, у кутику рота засохла слинка. Він обмацує руками ліжко, заглядає під ковдру — нікого немає, лише теплий звабливий запах жіночого тіла. Квіточка розплющує очі, сонно жмуриться, посміхається й простягає до нього свої пелюстки: «Коханий, ти все-таки прийшов!» — «А де Лев?» — насторожено запитує Рад. «Не знаю! — посміхається Женя. — Ти — Король! Ти прийшов! Ти не злякався!» — на що Радик думає, що прийшов він якраз тому, що злякався, і, насамперед, за себе, але, природно, не озвучує своєї думки, а швидко знімає з себе одяг і пірнає під ковдру. Ох, яка ж вона тепла! «Квіточко моя кохана!» — шепоче він і підбирається до її надзвичайних, її чудових грудей. Який сосок! Вона віддається йому напівсонно, із млістю й бажанням, із тихими стогонами захвату, і він опиняється на сьомому небі від щастя. «Чому так говорять, чому саме на сьомому? — думає він. — Треба б запитати у Льва. Він гуру, він усе знає!» Який він вдячний цій людині, так, саме цій людині, котру він буквально щойно ледве не прибив у нападі ревнощів!

Він зателефонував Качанову, подякував за турботу, вибачився й сказав, що керівництво холдингу, зважаючи на обставини, наказало йому терміново виїхати з міста. Качанов, нібито розуміючи, підтакував і, вочевидь, іронічно посміхався очима, але цього Радик, звісна річ, бачити не міг, тільки відчував. Відчував, що він — маленька мишка, а кілька великих котів, немов бавлячись, змагаються між собою, який же проковтне його першим.

За свою дрібну роль у цих небезпечних для життя іграх, яка спочатку видалася йому якщо не головною, то хоча б видатною, він затаїв образу. З тих, що періодично виникають у кожного найманого співробітника стосовно роботодавця. Співробітникам час від часу здається, що з ними поводяться недостатньо справедливо, тому вони й сердяться — доти, доки їх не похвалять або не підвищать зарплатню. Дійсно, ображатися по-справжньому Радику було ще зарано — попереду на нього у Києві чекав розбір польотів. Від тих висновків у великій мірі й залежало, наскільки високо оцінять тутешні його подвиги. Його ж бо, вважай, кинули тут напризволяще! Та гарантія підвищення по службі Радика цілком улаштувала б. Плюс, звичайно ж, компенсація так званих «представницьких витрат». До того ж, Островський був мертвий, і про всі свої обіцянки можна сміливо забути, гроші залишити собі, а це вже був чималий плюс.

Подробиць смерті Островського Женя знала не більше, ніж повідомив Радику Качанов. Єдине, чому він здивувався: основна версія — самогубство, незважаючи на те, що пострілів пролунало два. Джерело Євгенії повідомляло, що нібито перший раз Островський вистрілив собі в груди, але в серце не влучив, а вже другий постріл зробив прямо в рот, ще й так невдало, що мозок розлетівся по всій стіні, оббризкавши коштовну картину якогось відомого місцевого художника, через що джерело, великий шанувальник мистецтва, дуже переймалося.

— Ну, добре, що хоч не у вежі підвісили! — невесело пожартував Рад.

— А як ти з’їздив? Довіз моїх ООНівців?

— Так, все гаразд, — він не хотів засмучувати її своїми безглуздими пригодами. — Кордон, я тобі скажу, на замку! — Радик іронічно пхикнув.

— Ти молодець, що туди поїхав. Навіть я туди не наважувалася носа сунути. Небезпечні місця.

— Та ні, все нормально, нічого такого. Заробляють люди гроші, а що їм там ще залишається робити? До речі, Квіточко, ти казала, що в тебе є для мене парабелум?

— Є. Ти знаєш що-небудь про НДІ, що його Червоний Дон прибрав до своїх лап позаторік?

— Ну, не більше, ніж із твоєї статті! А що?

— Я цією темою вже рік займаюся. Мені вдалося розкопати дуже цікаву річ: уся документація щодо заводу й нового обладнання, у тому числі й вантажів подвійного призначення, насосів цих, ніяк не можу запам’ятати їх правильну назву, ретельно копіюється й комусь передається.

— Кому саме?

— Я думаю, що Червоному Дону, більше нема кому. Я зустрічалася з колишнім головним конструктором інституту, з ним Червоний Дон не дуже справедливо вчинив, він мені це і розповів.

Радик подумав, що не дуже давно Перетятько, просторікуючи про роль здорового глузду в житті й розвитку сучасного українського суспільства, вже згадував про щось подібне, але він великого значення цьому тоді не надав.

— І що це може означати?

— Це може означати те, що якщо в когось є можливість безперешкодно перетинати кордон — без митниці, без прикордонників, — то десь в іншій країні вже уважно ці креслення вивчають і проектують аналогічний завод.

— Ну то й що? Нехай собі проектують. Проектувати — це одне, а побудувати — зовсім інше.

— Ти не розумієш! Звичайно, спроектувати завод і побудувати, і навіть краще побудувати, ніж наш, можна. Але це забере багато часу й багато грошей. А маючи на руках усі креслення й під рукою — фахівців, усе це зробиться в три рази швидше й дешевше.

— Добре, згоден. І що далі?

— А далі те, що випускатимуть вони таку ж саму продукцію, як і наше підприємство, тому що всі креслення насосів, у тому числі й цього, який для виробництва ядерної бомби може використовуватися, так званий вантаж подвійного призначення, у них на руках. І ринки збуту — значно ближчі й доступніші.

— Ти Середню Азію маєш на увазі?

— Не тільки. А якщо слідом за нашими провідними конструкторами, які вже, певне, давно там, виїдуть і кращі інженери…

— Так хто ж їх туди відпустить?! Їм Червоний Дон голови повідриває!

— Ти що, так нічого і не зрозумів? Червоний Дон їх усіх і відвезе!

— І принцесу?! — чомусь запитав він.

— Яку принцесу, Раде? Про що ти думаєш? Я тобі триндичу про те, що через рік, максимум — через два, від нашого заводу нічого не залишиться, тільки верстати, які поріжуть на металобрухт! І двадцять тисяч людей підуть на вулицю, тобто шістдесят тисяч людей — їхні родини — залишаться без засобів до існування!

Рад після своїх автогонок на виживання й гарячого ніжного сексу важко сприймав слова. Йому нестерпно хотілося спати. Але, зрештою, до нього почав доходити зміст сказаного, і він здивовано заворушився під ковдрою. Дідько, адже це означало, що якщо верстати залишаться без робітників, робітники — без роботи, завод — без продукції, то холдинг — без заводу й прибутку?! Кому тоді буде потрібна вся ця його метушня?!

— Хвилиночку, Квіточко, — він піднявся на лікті. — А з чого ти вирішила, що ми залишимося без ринків збуту? Ми що, без Червоного Дона не впораємося?

— Якщо він де-небудь не створить нове конкуруюче підприємство, то цілком упораєтеся. Ти ж сам знаєш, що наша продукція не має аналогів. Але якщо він збудує завод, то ви вилетите в трубу. Він вас зжере, навіть не подавиться. Він же монстр!

Дійсно, Червоний Дон товаришував не тільки з усіма послами середньоазіатських країн, але й з усіма їхніми довічними президентами, або як їх там називають.

— Сумно!

— Не те слово. — Щоки Жені образливо палали. — Але мене, чесно кажучи, хвилює не стільки прибуток вашого холдингу, скільки доля співробітників підприємства. Місту завдадуть жахливого удару, ти навіть собі уявити не можеш, що станеться, скільки людей залишиться без роботи!

— Ти перейматимешся долею цього міста, яке не дало тобі щастя, навіть якщо завтра поїдеш із нього назавжди? Начхай!

— Перейматимусь! — Вона переконано кивнула головою, але Рад, як завжди, дивився лише на груди. — І начхати, як ти кажеш, не можу. Я тут виросла, і у мене тут, крім поганого, було багато прекрасного. Навіть якщо я завтра й поїду!

— То що ж робити?

— Давай поміркуємо. До завтра ще є час.

Дідько, подумав Рад, адже я хотів запропонувати поїхати завтра зранку! Певно, нічого не вийде, і доля черговий раз викладає пасьянс так, що доведеться затриматися й виконати свій план до кінця. Тобто зустрітися з Червоним Доном у тому числі, на чому чомусь наполягав по телефону Івченко. «Навіть можеш не думати повертатися до Києва, поки не зустрінешся з Донцем! Це дуже важливо!» Та що в тій розмові після всього, що трапилося, і того, що він дізнався, може бути важливого?! Проте нові обставини, та ще й підкріплені документами — Женя вивалила перед ним на стіл цілу купу своєї багатомісячної роботи, — трохи змінювали ситуацію. З висновками поспішати зарано, можливо, усе не так погано, журналісти завжди схильні перебільшувати й узагальнювати. У будь-якому разі, потрібно розібратися.

— Ой, а що це в тебе з рукою? Вона вся напухла!

— Бандитська куля! — пожартував Рад. — Дурниця, вдарився невдало.

Дивно, він розповів цій жінці, певне, про найпотаємніше, найважливіше, найінтимніше, практично про все своє життя, — і навіщось приховував усе, що з ним траплялося у цьому місті. І в цьому не було, як із мамою, бажання вберегти від зайвих хвилювань. Він елементарно боявся. Так, боявся, що те, чим він займається, якими справами — хоча, здавалося б, нічого такого особливого, але все-таки, все-таки! — може відштовхнути Женю від нього, показати з іншого, сірого боку. І він цей сірий бік свого життя ретельно маскував і приховував, незважаючи на те, що Женя начебто була з ним абсолютно щира, довіряла на всі сто відсотків. Але яка ж це все-таки велика спокуса — вчинити так, як це показують у шпигунському кіно, тобто разом узятися за розслідування, протистояти поганим хлопцям і вийти з гордо піднятою головою переможцем із усіх колотнеч, винищивши у фіналі зло в зародку! Хепі-енд!!! Але у тому-то й вся справа: якщо в зародку, то він зовсім не був упевнений, що якась тінь, якась темна крапля не впаде на його білосніжну сорочку. Тому він мовчав і чекав, коли це все скінчиться і вони, нарешті, поїдуть звідси — і згодом забудуть про все.

— Цікаво, — подумав він уголос, — якби ми раптом одружилися, як звучало б наше спільне подвійне прізвище? Вусаті Чудеса?

— Краще Чудесні Вуса! Дуже підходить! Ходімо, знайдемо Льва, — попросила Женя. — Він, певно, у бібліотеці. Бо їсти сильно хочеться.

Рад погладив її по животу. Треба ж, колись він теж саме так от сидів у такому ж жіночому животі своєї мами маленьким живим камінчиком, а навколо відбувалися якісь події, тривало життя. Йому було дуже складно в дитинстві уявити, що до його народження життя було можливе, це здавалося неймовірним і не піддавалося осмисленню.

Зварили пельмені, Женя зробила салат. Пити алкоголь не хотілося, тому вихилили тільки пляшку якогось червоного вина. За їжею Радик згадав розмову про борщ, точніше, про походження цього слова, і запитав Льва, чи не знайшов він відповіді на запитання, чия ж все-таки ця страва, споконвіку українська чи завезена, іранська, як і саме слово?

— Думаю, у тому вигляді, у якому ми його зараз їмо, із цими інгредієнтами — це, безумовно, наша, українська страва, — відповів Лев. — Свій висновок базую на одній простій речі — кожен етнос має свою біогеографічну матрицю. Тобто я хочу сказати, що там, де етнос живе, ця місцевість його й формує. Знаряддя праці, типи житла, їжу, фольклор, мову. Оце все, що навколо нас — трава, дерева, поля, річки, все, що росте, все, що тут живе, — і є наша матриця, наша батьківщина, лісостеп. Виходить, український борщ, у якому плаває те, що тільки тут росте й живе, є істинно український продукт. Адже хто знає, який борщ їли тисячі років тому стародавні іранці, що у ньому плавало? Напевно ж, щось інше!

— Виходить, наш борщ — це наша батьківщина. Чудово, мені подобається! Але зараз основна частина людей живе у містах, а борщ не змінюється!

— Абсолютно правильно, сам борщ не змінюється, як і спосіб його приготування. Є ж ще й кулінарні книги, і усна передача досвіду поколіннями. Женю, от ти, наприклад, умієш варити борщ?

Женя хитнула головою — ні.

— Ну, Женя — це далеко не середньостатистичний випадок. Образно кажучи, поки більшість українських жінок уміє смачно готувати борщ, можна вважати, що етнос існує. А що стосується міст, то тут ти маєш рацію. Коли люди жили серед природи, вони досконало знали назви кожного дерева, кожної травинки. Вони чудово знали всі течії річки, коли і як вона розливається, зазнач, без усяких там метеослужб. А сьогодні навряд чи хтось, крім студентів-біологів, зможе ідентифікувати хоча б п’ять травинок на сусідньому лузі.

— Зате більшість, особливо молодь, чудово орієнтується в сучасному світі, Інтернеті, техніці.

— Одне іншого повинно не виключати, а доповнювати. Але це в ідеалі, а його, як казав товариш Вольтер — правда, про досконалість, але різниці немає, — не треба боятися, ми його ніколи не досягнемо. Знаєш, чому люди, коли виїжджають на природу, смітять?

— Тому що свині.

— А чому вони свині?

— Виховання таке — свиняче.

— Саме так. Виховання й освіта. Вони не освічені, тому й смітять. Вони живуть на асфальті й прекрасно обізнані, як називаються вулиці їхніх міст, марки автомобілів, куди їдуть тролейбуси й так далі. А коли потрапляють на природу, то вони опиняються в незнайомому, а значить, ворожому світі. Це, звісна річ, сприймається на рівні підсвідомості. От вони сидять на березі річки на травичці, й максимум, що їм відомо про це місце — це назва річки й білого дерева в цяточку. Ну, може, крім берези, вони ідентифікують ще дуб, клен, липу, тополю, горобину, вербу або каштан, тобто те, що росте в місті. І все! Інша природа їм ворожа й незнайома, крім їжачків, яких вони, якщо побачать, заганяють до смерті, показуючи діткам. А птахи? Чи багато птахів ми знаємо?

— Небагато. Та й навіщо? Цвірінчать собі — і добре!

— І от це незнання, що тягне за собою підсвідому ворожість до природи, і штовхає людину на те, щоб позначати територію, на якій вона перебуває. Кинув пачку «Мальборо» — о, знайома річ. Кинув під кущ пляшку кока-коли — нехай лежить для орієнтиру червоним папірцем догори, поставив пляшку «Столичної» — знайомі символи, і так далі. За дві години люди, що приїхали в незнайоме місце, у такий спосіб позбуваються підсвідомого страху чужої території. Не таблички ж з назвами вулиць їм там вішати!

— По-моєму, це ти занадто глибоко копаєш. Мені здається, люди просто егоїстична наволоч за своєю натурою, тому так і відбувається.

Заснули тихо, без пісень, і спали мирно, майже без снів. Перед тим як лягти, повертаючись у спальню з ванної кімнати, Радик роздивився гітару Льва. Нічого особливого, інструмент як інструмент, як усі інструменти. Цікаво, як йому вдається на ній придумувати такі пісні?

Сон йому наснився короткий, знову про потяг, точніше, про електричку. Тільки цього разу вже він підсідав на якійсь станції, повільно так заповзав у вагон, дуже важко, немов був немічним дідом і сили покинули його. Але ні, на вид уві сні він виглядав навіть набагато молодшим, ніж зараз, років, напевно, вісімнадцяти, мало не підліток. Одягнений у яскраво-червоний, як у Міхаеля Шумахера епохи «Феррарі», гоночний костюм, обклеєний яскравими рекламами, у такій же стильній бейсболці. Він відчинив двері, увійшов у вагон і побачив, що там сидять лише маленькі дівчатка. Всі поголовно світловолосі, окаті, як Марійка Донець, його маленька принцеса: сидять сумирно, спинки прямо, як у школі, й гучно йому аплодують. Він посміхнувся, пошукав очима вільне місце і, не знайшовши, ліг прямо у проході. Тоді всі принцеси, а вони всі були саме принцеси, сон не залишав у цьому ані найменших сумнівів, почали лягати на брудну підлогу. Вони казали: «Родіончику-Акордіончику, всемогутній чарівнику із країни Оз, проспівай нам, будь ласка, пісеньку, ми так хочемо спати! Нам тут так страшно й самотньо!» Він спробував був повернути їх на місця, але тут у вагоні згасло світло й подув вітер, і всі принцеси втиснулися одна в одну, а він потихеньку заспівав: «Рыцарь в латах ускачет — плачь, девушка, плачь…»

Вночі надворі дійсно здійнявся сильний вітер. Він зірвав останні листки, гучно гойдав гілки дерев, повітря стало холодним, небо затягло хмарами — явно збиралося на дощ. Золота осінь закінчувалася, останнє тепло відходило, і попереду на всіх чекали шість місяців мряки, холодів та зими.

І ЗНОВУ СЕРЕДА. ДЕНЬ ДЕВ'ЯТИЙ

Коли він прокинувся, як завжди, о пів на сьому, поруч не було ні маленьких принцес, ні Квіточки. Женя клопоталася на кухні, смажила картоплю, Лев ще спав у бібліотеці на розкладачці, тож Рад заходився готувати себе до останнього походу в заводоуправління. Дістав із валізи, яку він так і лишив учора вночі під яблунею у дворі, темно-синій костюм, свіжу блакитну сорочку, квітчасту японську краватку в карликових хвостатих драконах і, з великими труднощами розшукавши посеред Левового гармидеру праску й дошку для прасування — треба ж, він навіть не сподівався! — енергійно взявся до звичної роботи. Женя зголосилася допомогти, але він відмовився — ніколи б Родіон не довірив жінці свій гардероб. Йому подобалося це робити, він одержував неймовірне задоволення як від процесу, так і від результату. І жодна жінка, жодне кохання не в змозі змусити його відмовитися від цього. Родіон, немов воїн, що напередодні битви готує свої обладунки, свою зброю до бою, прасував брюки, випрасовував піджак і сорочку, щоб бути впевненим у кожній смужці, у кожному ударі свого разючого меча. Потім, діставши з валізи коробочку, повну щіток, ганчірочок і кремів, він узявся до туфель, натираючи їх до сліпучого блиску. Женя дивилася на ці приготування широко розплющеними очима.

— Так, — сказала вона, — ти дійсно рідкісний екземпляр!

Можливо, десь у чомусь так воно й було, але в головному вона, звичайно ж, помилялася. Так склалося зараз її життя, їй було так самотньо й так незатишно весь цей рік одруження, серед незнайомих, чужих інтересів, під пресом перехресних поглядів чоловіка і нових родичів, що, зустрівши Родіона, та ще й за таких гостросюжетних обставин, вона, на жаль, помилилася. Інтуїція, цього разу її підвела — Родіон був типовим представником свого часу й свого класу. Звичайно ж, у нього ще з’явиться шанс вийти за межі відведеного йому ареалу поведінки, але як він ним скористається, ніхто о сьомій годині ранку того дня не спроможний був сказати. Втім, відповіді чекати залишилося не так уже й довго, а поки Євгенія цілком забула про своє ненависне огидне завдання, яке розривало її на шматки, і дивилася на свого Білого короля піднесеним поглядом, намагаючись не думати про той важкий вибір, який вона має зробити сьогодні ввечері.

Кохання — от що переповнювало серця цих двох молодих людей того жовтневого ранку. Вони були щасливі, і ми не помилимося, якщо скажемо, що заради таких миттєвостей людина і живе на світі.

О восьмій він уже виходив із заїждженого таксі біля мосту. Далі чомусь не пускали, дорогу перегородили міліцейським «бобиком», поруч стояли автоматники у бронежилетах і касках. Радик, зосереджений і напружений, — десяти хвилин роздумів про недалеке майбутнє цілком вистачило, щоб щастя вивітрилося геть, — щосили намагався психологічно підготуватися для зустрічі з Хрінякою. Милої, спокійної зустрічі, бо головне, розсипаючи слова подяки, не кинути уїдливого слівця і не допустити жодного, навіть найменшого натяку на очікувані неприємності. Це погано виходило, навіть у думках йому хотілося сказати НІХу яку-небудь гидоту. Обов’язково також треба попрощатися з Перетятьком — від спогаду про старого юриста у Радика заболіло під грудьми, колегу стало шкода. Ну, а потім, якщо Мертве небо не впаде на Мертве море, відбудеться зустріч із Червоним Доном. Навіщо, чому, він не знав, але якщо сказали «треба», значить треба, хоча йому все вже було зрозуміло остаточно, аби тільки не пристрелив хто випадково до вечора або не задавив…

— Що сталося, чому перекрили дорогу? — роздратовано запитав він у сержанта міліції. — Навчання, чи що? Пропустіть, я там працюю, ось перепустка. У мене невідкладна справа!

Поки Радик діставав і показував перепустку, підійшов старший офіцер і байдуже став дивитися на асфальт, небо, річку, усім виглядом демонструючи, що Рада тут наче немає.

— Не можна туди, — тільки й сказав він кудись убік.

— Ви у війну граєтеся, а мені працювати! — Родіон не на жарт розлютився, що з ранку з ним, як правило, траплялося тільки з тяжкого перепою.

Офіцер, якому вже набридло відповідати на одне й те ж питання, спалахнув.

— Яка, на хрін, війна?! — закричав він. — Там бомба! Ви розумієте — бомба!!!

Рад сторопів.

— Яка бомба? Де?!

— У заводоуправлінні, на прохідній!

— Тобто?

— Півгодини, як надійшов сигнал. Район оточено, співробітників заводу й місцевих мешканців зараз евакуюють. Так що їдьте додому!

Я б із задоволенням, хоч зараз, подумав Рад, тільки домівка моя далеко, та й де моя домівка? Ні, мені потрібно туди, щоправда, навіщо, я не знаю, але точно потрібно!

— Можна вас на хвилинку, — відкликав він офіцера убік. — Я знаю, що там бомба, — змовницьки зашепотів Рад. — І навіть знаю, що не одна! — Отут офіцер дійсно дуже здивувався. — Насправді я від полковника Качанова. Знаєте такого? — Офіцер підозріло подивився вдалечінь і кивнув головою. — Хочете, зараз йому зателефонуємо? Мені терміново потрібно потрапити до заводоуправління!

Офіцер запитав, чи є у нього документи. Ні, сказав Рад, забороняється носити із собою з метою конспірації, і з неймовірно розлюченим виразом обличчя почав діставати мобільний телефон, нібито збираючись телефонувати есбеушному начальству. Менти трохи порадилися й махнули дулами автоматів: «Проходьте, тільки швидко!» — і за хвилину рішучим кроком він уже поспішав проспектом до Вежі, дивуючись довірливості правоохоронних органів і прислухаючись до свого внутрішнього стану: він відчував, як усередині розгоряється холодний вогонь. Той самий вогонь, такий схожий на дамаську сталь, що робив його невразливим і невтомним. Той самий вогонь, у який занурило його горе в Києві три роки тому і який він часто бачив потім уві сні. Він не розумів, чому так, що відбувається, він відчував тільки одне: якщо треба, зараз він достане до неба. Якщо треба. Все в його силах, і немає перешкоди, яку б він зараз не подолав.

Вулиця дійсно виявилася порожньою, хіба що біля тротуарів сиротливо тулилися автомобілі. Він підійшов до перехрестя перед заводоуправлінням. На подив, саме тут чомусь юрбилося чимало людей. Роззяви стовбичили, незважаючи на те, що міліція й солдати намагалися їх відтіснити подалі від Вежі, вони тільки відходили метрів на десять-двадцять убік і, витягаючи шиї, продовжували допитливо спостерігати. На балконах багатоповерхових будинків теж стояли люди, навіть цілими родинами, і, не зважаючи на заклики негайної евакуації, розглядали Вежу. Як же вона все-таки схожа на церкву, подумав Рад. Міліціонери тихо матюкалися, намагаючись розігнати юрбу, але складалося враження, що ці люди записалися до клубу самогубців і тому нізащо не хотіли залишати місце дії.

На площі перед Вежею стояло багато пожежних машин, міліція, «швидка допомога». Всі наче були чимось дуже зайняті, але не зрозуміло, чим саме, хоча напруга відбивалася, наче у величезному люстрі можливої майбутньої трагедії, на кожному обличчі, у кожному русі.

Серед юрби Рад помітив бригадира ливарників, який виступав на страйку. Той не метушився, не бігав від міліції, стояв, неквапливо покурюючи, осторонь.

— А що тут відбувається? — запитав Рад. — Що за біганина, чому нікого не пускають?

Ливарник кинув сигарету на асфальт і зі знанням справи роздавив бичок ногою.

— Бомбу під Червоного Дона підклали, от і бігають.

— Нічого собі! Що за бомба? Хто підклав?

— Так хто ж його знає? Зараз сапери приїдуть — розберуться. А поки всіх із заводу вигнали.

— А звідтіля? — Рад кивнув головою на Вежу.

— Звідтіля в першу чергу.

І тут Рада до кінчиків пальців пронизав вогонь — він згадав про принцесу. Вона ж напевно лишилась у Вежі!

— А звідтіля точно всіх евакуювали? А маленьку дівчинку, маленьку дівчинку ви бачили?!

— Ні, я тут із самого ранку, з початку зміни. — Бригадир здивовано знизав плечима. — Звідки там дівчинці взятися, це ж не дитячий садок!

Дійсно, який уже тут дитячий садок! До прохідної Вежі — метрів сто, Рад швидко оцінив відстань і диспозицію міліціонерів. Потрібно діяти самотужки; пояснювати вийде дуже довго, а чекати не можна ні секунди, хто знає, коли вона вибухне?!

І тоді він побіг.

Так швидко, напевно, він ніколи ще не бігав, принаймні, йому тоді так здалося. Як і колись у Києві, Рад відчув, що для нього час плине у кілька разів повільніше, ніж для інших людей. Він дуже чітко запам’ятав кожну деталь брущатки, кожен оклик: «Стій! Дурню, ти куди?! Тримайте його!!!» — викарбувався в його пам’яті, наче меморіальна дошка. Він буквально злетів сходами прохідної й побачив її, бомбу, загорнену в промаслений ватник, із якого стирчали провідки. Так, вхід, тепер ліворуч і прямо, там центральні сходи, які широкі зручні сходи й гладенькі відполіровані поручні! Раз-два-три, раз-два-три! «Першим їде Король із хрестом на щиті…» — раз-два-три! «Де ж наш Білий король із хрестом на щиті?» Швидше, швидше, швидше! Вогонь усередині палав з неймовірною силою, перед очима миготіли сходи, обличчя Марійки Донець, хто не злякався, тому кінець, дитячий малюнок Вежі й принца на коні, Червоний Дон, чомусь увесь червоний, як оперетковий диявол, у червоному плащі й червоній масці. Він на секунду зупинився на шостому поверсі, перед маленькими східцями, які вели в апартаменти принцеси. Ху-уух, важко, як важко дихати, серце вистрибувало у скроні, треба терміново кидати курити. У вухах важко гуділа тиша, абсолютна тиша перед вибухом. «Тиша на кордоні — найнебезпечніше!» — згадалася репліка прикордонника Карацупи з дитячого фільму. І тут цю тишу розірвав пронизливий звук.

БББААА!!! ББАХ його так, Йоганн-Себастьян! Стандартна мелодія на його «Нокіа», увертюра для віолончелі пролунала, наче вибух. Він не став шукати телефон, хріняка з ним, — кинувся нагору, штовхнув двері — на щастя, відчинені. В ігровій кімнаті порожньо, ці двері — ага, ванна кімната, наступна — спальня! Вона спала. Вона мирно спала на лівому бочку, повернувши світле личко до нього, і їй, певно, зараз снився чудесний сон. Звісно, не про бомбу. Він упав на коліна перед ліжком і тихенько поцілував принцесу в чоло.

Марійка розплющила очі, насупилася — і раптом залилася зовсім не сонним, дзвінким пронизливим сміхом.

— Родіоша-Акордіоша, миленький! — і обійняла його, обхопила міцно, зовсім не по-дитячому, руками за шию.

Рад не знав, як правильно й що саме потрібно говорити у таких випадках. Певно, що потрібно все зробити швидко й, бажано, акуратно, не налякавши дитини. Тому він вирішив сказати правду.

— Я прийшов тебе рятувати. Ми тікаємо! — І схопив її на руки. У дверях з’явилася нянька, заспана симпатична жінка років сорока у темно-синій піжамі в дрібний білий горошок. Як, однак, я добре фіксую деталі! — знову здивувався він.

— Хто ви такий? Що ви тут робите?! Зараз же віддайте дитину!!! — пронизливо закричала нянька.

Дуже спокійно, ніби це вже мовив і не він, а хтось крижаний і полум’яний усередині, Рад наказав:

— Швидко вниз! — Схопив няньку за руку й смикнув за собою. Дивно, але та підкорилася беззаперечно і, навіть не надягнувши капці, кинулася за ними.

— Ти прийшов мене рятувати?! — мов нічого не сталося, запитувала Марійка, сидячи в нього на руках. — Чарівник із країни Оз?!

— Так!

— Ми тікаємо у Задзеркалля?

— Так! — злітаючи вниз по сходах, не відчуваючи ноші, задихавшись, через силу, майже викрикуючи, відповідав він.

— І ти зі мною одружишся, Принце?!

— Так!!!

— Зараз чи потім, коли я підросту?

— Так!

— Тоді ти отримаєш півцарства на додачу!

Не треба мені ніякого півцарства, навіть царства не треба, думав Родіон, тільки б швидше закінчилися ці сходи! Тут повинен десь бути інший вихід, так, саме інший, обов’язково! Він уривчасто згадував між «так!» і мерехтливими сходами свої блукання Вежею і, нарешті, згадав — із глибини бельгійської архітектурної геометрії явно намалювався поворот на першому поверсі, одразу ж за відділом «зовнішньоекономічних відносин». Чудово, це ж зовсім в іншому боці від бомби, чудово! Як не дивно, нянька практично не відставала, усього на один сходовий прогін, мабуть, фізична підготовка у неї на висоті! А ось і перший поверх, біжімо, біжімо швидше, ось він, «відділ відносин і таємничих убивств», поворот-двері-вихід! Він з усієї сили штовхнув їх плечем, масивні дерев’яні двері — і вони відчинилися — і Рад із принцесою на руках, а через мить і нянька вихопилися на вулицю. Залишилося відбігти подалі — і все, вони врятовані! Дивно, але у дворі заводоуправління порожньо, абсолютна тиша. Втім, чому дивно, все правильно,

усіх евакуювали: біжімо, біжімо швидше, через силу! Біжімо!

Нарешті, вони зупинилися метрів за сто від Вежі. Рад поставив принцесу на землю й нахилився, упершись руками в коліна, марно намагаючись знайти повітря і власне дихання. Нянька з німим запитанням у круглих очах, також не в змозі сказати й слова, обіймала Марійку й дивилася на Радика.

— Бомба, — ледь видихнув він. — Там, на прохідній — бомба! — І нянька міцно пригорнула Марійку до себе.

І тільки дитина була щаслива, хоча й трохи перелякано оглядалася навколо, але, безумовно, щаслива. Від нічної негоди, від божевільного холодного вітру не залишилося й сліду, на вулиці так сонячно, так світло й так ясно, що нещасливою у такому чудовому світі дитині бути просто неможливо.

У цей час літак Червоного Дона йшов на посадку. Внизу, на землі, клопоталися служби аеропорту, готуючись зустрічати чартерний рейс. Це траплялося не часто — аеропорт виглядав жалюгідно, як давно занедбаний будинок, регулярних рейсів тут давно вже не приймали. Хіба що Червоний Дон іноді літав та якісь великі політики зрідка навідувалися напередодні виборів. Прикордонник готувався виконати формальність, поставивши штамп у дипломатичний паспорт Дону, митник, що не мав права перевіряти, з огляду на такий статус пасажира, речі, нудьгував на стільці. Але порядок є порядок, вся процедура забере не більше трьох хвилин, після чого Червоний Дон, дочекавшись, поки його валізи перенесуть у чорний джип, покотить додому.

Великий і могутній хазяїн заводу відчував велике задоволення від цього напрочуд вдалого візиту до Середньої Азії. Нарешті майже все кінчено, залишилося влагодити лише деякі формальності. Звичайно, прикро, що тут виникла ця кримінальна справа з виймальною частиною насоса, нібито вантажем нібито подвійного призначення, тепер обов’язково підуть питання і його спробують притиснути, але, за великим рахунком, це вже не важливо. Це не його справи, він мав з контрабанди тільки жалюгідні крихти, та й ті — через другі-треті руки. Головне, що він, розумно використовуючи приватний літак і дипломатичний паспорт, куплений у МЗСі за чималі гроші, перевіз у потрібне місце всі документи, всі креслення з науково-дослідного інституту. І над ними, намагаючись втілити у життя новий сучасний завод, уже давно гнули спини найкращі конструктори з усього колишнього СРСР. Пройде всього два роки, і завод, новий завод, майже точна копія цього, стоятиме й видаватиме на-гора продукцію. Красний Дон давно, десятки років, міркував над тим, яким той повинен стати, що потрібно додати, а що, навпаки, прибрати, він уклав у нього весь свій багатий досвід і всі свої сміливі ідеї, і ось тепер його мрія майже втілена. Але головне все ж таки навіть не це. Зовсім ні. Наразі, і цей завод не такий вже й поганий і цілком конкурентноздатний, але його проблема полягала в тому, що він розташовувався на території цієї країни. Країни, яку він не визнавав. Яку він не розумів і яку не любив, до того ж, вона забрала у нього, украла, убила єдиного сина. Хіба в тій, іншій країні, що загинула п’ятнадцять років тому через зрадництво й безглуздість, таке було можливе? Хіба в тій країні було можливо, щоб у когось щось незаслужено відбирали? Ні, тільки заслужено, тільки зайве і тільки на користь інших, нужденних людей. А це була не його країна. Його країна закінчилася давно: розпалася, розвалилася, померла в одну мить, але він, на відміну від багатьох, не зміг із цим змиритися. Там було все ясно і все зрозуміло. І нехай він не вважався там таким багатим і таким могутнім, як зараз тут, не міг вирішувати грішми все, що йому необхідно, однак та, колишня країна йому подобалася куди більше. Вона була ріднею, вона була його плоттю й кров’ю, а тут він почував себе чужинцем. Він терпіти її не міг: гучну, чванливу, де кожен алкоголік тепер корчить із себе мало не бога демократії, безладну, неорганізовану країну. Несправедливу до нутра кісток. До останньої літери закону. До останнього долара, заплаченого прокурорам, митникам, суддям, ментам. Він відчував до неї огиду і відразу, як і до багатьох інших подібних країн, що купою водночас виникли нізвідки. Він довго шукав собі притулок, примірявся, вивчав, оглядався, спочатку хотів переїхати до Росії, однак велика сувора північна сусідка йому теж мало чим тепер подобалась. Червоний Дон довго вів переговори, торгувався, міркував, але він був розумною й спостережливою людиною, і чудово розумів, що й як там відбувається. Звичайно ж, сусідня держава набагато точніше відповідала його уявленням про державний устрій і справедливість, але все одно це далеко не те, що треба, далеко, дуже далеко! Та й потрібних надійних людей, готових гарантувати йому й заводу спокійне існування, там у нього виявилося вкрай мало. А хіба він мав право так ризикувати? Тому він обрав Середню Азію. Ось там якраз усе зрозуміло. Східних людей за більш ніж сорок років спілкування він чудово вивчив, він товаришував із президентами й їхніми родинами, до того ж, звідти набагато легше торгувати, там усе, що потрібно, — поруч. Там усе надійно й практично, все відповідало його світогляду, там він почувався, як удома. Навіть клімат, як стверджували лікарі, спекотний і сухий, значно краще підходив для його організму, адже він збирався жити ще довго, дуже довго.

— Матвію Степановичу, заходимо на посадку! — попередив його командир екіпажу. Червоний Дон, наче міркуючи, дозволяти чи ні, повільно кивнув головою.

Трохи прийшовши до тями, Радик знову взяв Марійку на руки, і вони пішли до відчинених навстіж воріт прохідної. Дивно, але площа перед Вежею майже спорожніла. На своїх місцях стояли військові машини, «швидка допомога», пожежні, але ніхто не метушився, не розганяв громадян, а в двері прохідної спокійно, без паніки заходили люди. На них ніхто не звертав уваги, ніхто не перешкоджав їхньому руху, вони спокійно йшли на свої робочі місця. Де ж бомба? — думав він. — Що таке? Він чекав, що їх зустрічатимуть мало не з квітами, що до нього кинеться купа людей, захоплено зітхаючи, прибіжать репортери, кваплячись тицьнути в обличчя мікрофони, а він ішов — і ніхто навіть не поглянув у їхній бік. Як же так? Я ж герой! Я врятував дівчинку! Я врятував няньку! Я здійснив подвиг! Я…

— Ну, ти й ідіот! — бригадир ливарників знущально посміхався. — Молодець, звичайно, що там і казати, не побоявся, але взагалі ж — повний ідіот!

Він дивився на цього впевненого в собі й у навколишньому світі чоловіка, що міцно стоїть на ногах у всіх сенсах цих слів і напевно знає, де правда, а де неправда, що таке добро і що таке зло, і заздрив йому. Він такий простий і такий зрозумілий. І довкола нього все так просто й так зрозуміло, хоча Рад чудово усвідомлював, що все це далеко не так, бо в кожної людини без винятку все складно й усе незрозуміло, кожний на своєму життєвому рівні шукає свої запитання й свої відповіді. Проте у цю секунду йому хотілося, щоб бригадир ливарників був саме таким: надійним, цілісним, людиною,

яка знає всі відповіді на всі запитання. Як Женя. Так, як вона, його Квіточка.

— Бомба фальшива, хлопче. Лялька, підробка, муляж, — повідомив ливарник. — Хтось напаяв проводів на акумулятор, загорнув у ватник, підкинув на прохідну й зателефонував. Ось так. А ти помчав! Але однак молодець, поважаю! — І поплескав Родіона по плечу. — Сапери приїхали, за три хвилини розібралися, поки ти там бігав! На, тримай свій портфель, а то кинув посеред дороги.

Жахливе розчарування заповнило Рада. Розчарування, а потім — сором. Холодний вогонь, полум’я з дамаської сталі згасло у ньому, стислося, випарувалося, зникло, можливо навіть, що й назавжди. Він поставив Марійку на землю й розгублено взяв портфель. Нянька одразу підхопила принцесу й швидким кроком, не обертаючись, пішла у Вежу. Вона дуже кумедно виглядала серед військових у зеленій плямистій формі й службовців заводу в темних костюмах у своїй синій піжамі в білий горошок і босоніж. Втім, на тлі щасливого фіналу на неї навіть ніхто не звернув уваги. Марійка не пручалася, лише розгублено — куди це мене знову несуть? — дивилася через її плече на Радика й терла кулачком оченята. Хвилина — і вони зникли у Вежі. Він відійшов убік і сів на бордюр, затиснувши якісно зшиту коричневу шкіру для паперів поміж колін. Який же я все-таки мерзотник, подумав він, який я мерзотник!

Адже я не Марійку рятував, не дівчинку, не принцесу, я нагороди чекав, слави! Героєм хотів стати! Дідько, як соромно, як паскудно, ну, що це за істота така — людина?! Така безглузда, така марнославна, така дрібна, як комашка! Не життя її мені було важливе, а те, що мені скажуть потім, як похвалять, що по телевізору покажуть! Як так можна жити, як — вірити? Як — кохати?! Він заплющив очі й спробував прийти до тями. Хріняка. Перетятько. Червоний Дон. Ні, Хріняка — ні, не хочу. Піду до Юрія Олексійовича, попрощаюся. Чаю поп’ю з вишневим варенням, він його смачно готує…

Літак із Червоним Доном успішно приземлився. Він ледве дочекався, поки спустять трап, й, не надягаючи пальта, у самому піджаку, рушив до сірої будівлі аеропорту. Погода стояла така тепла, що він навіть здивувався, як довго цього року тримається золота осінь. Не Середня Азія, звичайно, але все ж таки. Він не хотів ніде затримуватися, хотів одразу ж їхати на завод, де справ назбиралося по горло. Втім, перед цим Червоний Дон обов’язково планував зайти у Вежу до онучки, він привіз їй багато подарунків, а головне, справжню самаркандську халву, яку Марійка дуже любила.

Однак у будівлі аеропорту цього разу, крім прикордонників і митників, на нього чекали й інші люди. Мовчазні, суворі, без посмішок на обличчях. Вони мали серйозну розмову до Червоного Дона, і в ситуації, що складалася, навіть він не міг її уникнути, і це було їм, звичайно ж, добре відомо. Червоний Дон побачив їх одразу ж, як тільки ввійшов, і з першого погляду все чудово зрозумів. «Покидьки, — подумав він з прикрістю про прикордонників, митників, службовців аеропорту і особливо своїх підлеглих, тобто про всіх, кого він тут регулярно підгодовував десяток років, — зрадники! Не могли попередити! Злякалися, сукини діти, подумали, кінець Червоному Дону!» Певне, цей факт вразив і образив його куди більше, ніж тема майбутньої розмови. «Усіх звільню!» — зо зла подумав він і, всього лише на секунду затримавшись біля дверей, рішуче пішов прямо на зустрічаючих.

Перетятько його, здавалося, чекав, навіть закип’ятив воду, і тепер, уміло клопочучись, розливав чай по чашках і різав батон.

— А я вас, Родіоне Костянтиновичу, бачив на площі, але вирішив не чіпати. Подумав, ви — людина заклопотана, тож якщо захочете, самі зайдете. То я й пішов на пошту, саме час оформити передплату на наступний рік, тут наше відділення неподалік. Куди ви потім поділися? Дивилися, як знешкоджують бомбу?

— Ні, я в кафе сидів, за мостом. Снідав.

Нервуючи, поспішаючи ковтнути, Рад ледь не обпікся й не облився чаєм, а потім, уже трохи розслабившись, відкусивши батона, з подивом звернув увагу на журнал «Кореспондент».

— Ваш? — запитав він. — Я теж читаю.

— Ні, що ви, я тільки місцеві газети вживаю, а всеукраїнські новини по телевізору довідуюся. Хоча останнім часом тільки фільми дивлюся, стомився вже від новин. Лаються лише, а користі ніякої. А журнал Хріняка залишив, забув, напевно. Я погортав, є цікаві матеріали, але, по-моєму, як і у всіх виданнях, трохи однобокі: наприклад, президента лають, а прем’єра хвалять. А от про вежі тут мені стаття дійсно сподобалася, цікаві факти. Уявляєте, перший видатний хмарочос побудовано ще 1890 року в США, 94 метри! Та й потім, враховуючи й сумно відомих близнюків Всесвітнього торгового центру, найвищі вежі стояли тільки в Америці, аж до 1998 року. Найвищий будинок — 442 метри, неймовірно! Ось, дивіться, які картинки… Потім ось, дивіться — Америка поступається позиціями, ось, бачите, поїхало: Малайзія — 452 метри, Тайвань — 508 метрів у 2004-му. Але вже в 2009-му у Дубаї в Об’єднаних Арабських Еміратах обіцяють закінчити будівництво 800-метрової вежі. Уявляєте, яка велич?! Усе це трохи символічно, вам не здається?

— Анітрохи. А що тут символічного?

— Те, що центр світу знов зміщується в Азію! Вавилонська вежа переїжджає все ближче і ближче до історичної батьківщини!

— Мені, чесно кажучи, якось однаково, Юрію Олексійовичу, куди вона переїжджає. Мені нашої Вежі — отак за ці дні вистачило! — І Рад провів рукою по горлу.

— Я вас розумію. Їдете?

— Так, сьогодні ввечері. Прийшов попрощатися й подякувати за співпрацю.

— Ну, що ви, немає за що. Я й сам через тиждень на пенсію. — Перетятько сумно посміхнувся. — Влітку ягоди збирати, варення варити, а взимку — їсти.

— А наша Вежа, якщо дивитися з моста, чимсь схожа на церкву, вам не здається?

Перетятько заперечно захитав головою.

— Ні-ні, ця будівля так і задумана — як заводоуправління. А церква у них на західному боці міста стояла, поруч із цвинтарем. Тепер, звичайно, немає вже нічого: ні цвинтаря, ні костьолу. Та й де у нас католикам узятися? Але тоді бельгійців багато тут жило, якщо з родинами, то сотень п’ять, не менше. Але правда ваша, історія — цікава річ. Шкода, що тільки ближче до старості розумієш, наскільки все прораховане і взаємозалежне у цьому світі.

— А як ви думаєте, Юрію Олексійовичу, людина дуже змінилася, скажімо, відтоді, як побудували цю Вежу?

— Світ навколо змінився, значить, і людина змінилася. Адже ми складаємо своє уявлення про світ з усвідомлення окремих його частин. Тож час від часу підсумовуючи цей досвід і досягаючи певного віку, рано чи пізно людина гордо заявляє: «Я пізнала світ. Я знаю, як воно тут усе крутиться!» Але між нами й тими, хто будував цю Вежу, все ж таки є одна істотна різниця,

навіть значно глобальніша, ніж час, релігія й національність. Вони усвідомлювали світ за допомогою власного досвіду, досвіду своєї родини, своєї громади, за допомогою книжок, переважно Біблії та підручників. І це все складалося в одну чітку систему цінностей й формувало особистість — вони вірили в Бога й не боялися смерті. А ми усвідомлюємо світ і події переважно за допомогою телевізора, який нівелює і підміняє масовими стереотипами не тільки родинні традиції, але й безпосередньо особистий досвід, думки і навіть життя. Більшість людей живе життям людей із телевізора. Людина-індивідуаліст залишилася сам на сам зі світом — отут її вже й беруть тепленькою з телеекрана! Сучасна людина — як ця Вежа. Велично здіймається над усім світом — над природою, над вірою, над знанням, над традицією, над іншими людьми — така горда і така розумна, вона не вірить у безсмертя — і тому поспішає жити. Але, якщо розібратися, вона дуже нещасна, дуже самотня, їй навіть поговорити по душах нема з ким, навіть з Богом.

— Мовчазна така Вежа.

— Можна й так сказати.

Родіон із сумом попрощався з Перетятьком і, нарешті, зрозумів, чому той був йому симпатичний — старий юрист чимсь невловимо нагадував батька. Рад тяжко зітхнув і подивився на телефон — один неприйнятий дзвінок, той самий, що так злякав його, коли він рятував принцесу, — це дзвонила мама, яка так і не дочекалася його сьогодні. Блазень!!! Картонний принц! Він мимоволі гикнув, і йому здалося, що з гикавкою вискочила й згасла у повітрі остання іскорка холодного полум’я з дамаської сталі.

— Так, мій друже, можеш нас привітати — Дніпропетровськ наш! — весело торохтів у слухавку Валера Івченко, але Рад слухав його мляво, у піввуха, наче пирнув у темну глибочину чи то океану, чи то чиїхось очей. — І ми вже на шляху до Києва! Усе кінчено, ми перемогли! Всі суди виграно, кабінет директора взято штурмом, наш менеджмент повністю контролює підприємство! Тобто повна й беззастережна перемога! Але це дісталося нам дуже важко, повір, друже, ми всі там просто замахалися! А що у тебе, нормально? Шеф сказав, — при цих словах Радик солодко напружився, — щоб ти завтра о десятій приїхав у головний офіс. Він чекає, я теж прийду. Є серйозна розмова. Звісна річ, підготуйся, доповіси спецгрупі про свої пригоди. Зможеш сьогодні звідти вибратися? — Рад відповів, що так, звичайно. — От і чудово! До зустрічі!

От і казочці кінець, подумав він, а хто слухав, той Матвій Степанович Донець! Можна телефонувати Жені, хай збирає речі. Про Червоного Дона Івченко не сказав ні слова, а сам він забув запитати. Може, уточнити? Але тут Йоганн-Себастьян знову зазвучав мобільною віолончеллю. Рад подивився на дисплей і здивувався: ух ти, Качанов! Цікаво, що треба?

— Родіоне Костянтиновичу, доброго дня! Ви мені не приділите хвилин десять свого дорогоцінного часу?

— А що трапилося? — не дуже тепло відповів Рад.

— Нічого особливого. Навпаки — вже все закінчилося. Я тут неподалік від заводоуправління. Якщо ви зараз подивитеся у вікно, то за перехрестям біля жовтого кіоску «Преса» побачите чорний «мерседес». Спускайтеся, я вам цікаві історії розповім.

Які ще цікаві історії? Його зараз хвилювала тільки одна цікава історія — о котрій годині потяг на Київ? — але у вікно все-таки визирнув. Дійсно, біля жовтого кіоску стояв чорний «мерс». Стежать вони за мною, чи що? Рад пішов на прохідну, подумки прощаючись із Вежею. Він щиро сподівався, що більше сюди ніколи не повернеться. Шкода хіба що розлучатися з принцесою, не сказавши їй «до побачення». Ну що ж, значить, так треба. А може, це й на краще. Що б він їй сказав, крім банального «бувай, мала»?!

Качанов виглядав надзвичайно весело і всю дорогу до управління жартував, розповідав анекдоти, однак грайливий настрій, як тільки двері кабінету щільно за ними зачинилися, одразу ж змінив на діловий тон.

— Це, напевно, Родіоне Костянтиновичу, не обов’язково, але я подумав, що фінал цієї нашої історії може вас зацікавити. До того ж, я так розумію, ми не останній раз по роботі бачимося, і попереду в нас ще багато захоплюючих пригод. — Качанов змовницьки посміхнувся. — Як, до речі, ваша рука?

Родіон подивився на руку.

— Нормально, пухлина спала, майже не болить.

— Ну, це добре. Отже, я, власне, про що? По-перше, ті вбивства ми разом з прокуратурою й міліцією через кілька місяців успішно розкриємо і доведемо до суду. Точніше, вони вже зараз практично розкриті, але, як розумієте, поки справа не набула офіційного характеру, подробиць повідомити не можу.

— А навіщо трупи у вежах підвішували, можете сказати?

— А тут ви, як не дивно, були недалекими від істини, Родіоне Костянтиновичу! Не близькі, але й не далекі. Я думаю, злочинці хотіли привернути до себе увагу в такий спосіб. Фанатики, наркомани… Але сказати, що це, наприклад, сатаністи або, як там ви казали, зоро…?

— Зороастрійці.

— Так, зороастрійці — зараз відповідально не уявляється можливим. Усе разом, усе укупі, дика якась суміш. Суміш бульдога з носорогом! Зараз підозрювані на огляді у психіатрів, можливо, у них розладнана психіка. Та не «можливо», а так і є! Розбираємося, але сумнівів немає — вони злочинці, є низка доказів. Схиблені вкрай люди!

— А Островський?

— А що — Островський? — Качанов чомусь здивувався. — Остаточні результати всіх експертиз ще не надійшли, але, думаю, і там все ясно — самогубство. Нажерся наркотиків — і застрелився. Двічі. Ось так.

Приблизно в цей же час у цій же будівлі, тільки поверхом вище, Червоний Дон розмовляв із двома дуже важливими і солідними людьми. Перший — начальник УСБУ в (…) області, другий — його безпосередній куратор із Києва, який приїхав спеціально поговорити з директором заводу про вкрай важливі речі. Вони спокійно, тактовно й лаконічно пояснювали Матвію Степановичу, що контрабанда вантажу подвійного призначення — це дуже погано. Втім, старий Дон це й без них чудово розумів. Він з напругою чекав, коли ж вони, нарешті, заговорять про головне — про документи, креслення для нового заводу, які він переправляв за кордон. Він переймався тільки цим, але особісти продовжували якнайдокладніше змальовувати схему, якою кілька років через кордон контрабандою проходили не тільки вантажі подвійного призначення, але й інша продукція заводу. Але що б вони не казали, що б вони не плели, які б сіті не закидали, чим би не лякали, Червоний Дон чудово усвідомлював дві прості речі. По-перше, довести його провину в контрабанді непросто, але можливо, однак це грюкне величезним міжнародним скандалом — він був значною фігурою не тільки у промисловості. А по-друге, якщо МАГАТЕ стане відомо, що через кордон контрабандним шляхом безперешкодно вийшла така штука, як виймальна частина насоса — адже дійсно, це вантаж подвійного призначення, — то санкції для держави будуть дуже суворі, аж до зупинки виробництва й заморожування інших програм, пов’язаних з атомною енергетикою. Звісно, що на це ніхто не піде. Так що він сидів, слухав, попивав чайок і чекав конкретних пропозицій. І він їх, звичайно ж, дочекався.

— Матвію Степановичу, ви, певно, як і ми, чудово розумієте, що такий гучний скандал нікому не потрібний. Ні вам, ні нам, ні державі. Тому в нас є ідеї.

Червоний Дон ніби здивовано скинув брови: мовляв, які тут ще можуть обговорюватися ідеї? Якщо винний — то саджайте! Якщо ні…

— На місце вбитого Букреєва у відділ зовнішньоекономічних зв’язків ми пропонуємо іншу людину, нашого колишнього співробітника. А замість загиблого Островського…

А от це був удар нижче пояса. Якщо про смерть свого підлеглого Букреєва Матвій Степанович знав, то про смерть Островського почув уперше.

— Коли його вбили? — просипів він. У тому, що Веню саме вбили, Червоний Дон не сумнівався ні секунди.

— У понеділок. Він сам себе вбив. Два рази стрілявся, уявляєте? Отже, замість загиблого Островського всім експортом вашого підприємства керуватиме ваш заступник Назар Іванович Хріняка. Знаєте такого? Частку вашу ми трохи підріжемо, якщо ви не заперечуєте, але зате й безпеку гарантуємо максимальну. Тільки дипломатичний паспорт про всяк випадок вам доведеться здати. Згодні?

Червоному Дону, в принципі, було однаково, хто кришуватиме контрабанду: місцеві бандити чи СБУ. Зрештою, рано чи пізно це повинно статися. Як стається це у сусідній країні, чому він туди й ні вухом, ні рилом. Щодо частки й диппаспорта — це вони, звісна річ, даремно, але, за великим рахунком, яка тепер уже різниця?

— У вас до мене всі питання?

— Абсолютно.

— Я згодний, — Червоний Дон піднявся з крісла й простягнув свою тверду, як камінь, долоню, — дуже дякую за чай. Деталі обговоримо пізніше.

«Я їх усіх кинув! — подумав він, виходячи з Управління. — Інакше й бути не могло. Як останніх лохів!!!»

Питання було вичерпано майже остаточно. СБУшникам залишалося тільки повідомити про блискуче завершення своєї частини операції колегам із ФСБ, які у себе в країні проробили подібне ж, позбавивши світ по ходу вистави від парочки негідників-контрабандистів. Шлях до багатства був вільний.

— Тобто, Родіоне Костянтиновичу, наш чудовий Веня безславно віддав душу якомусь своєму богові таким от ганебним способом. Але, скоріш за все, він молився, я думаю, лише одному Бенджаміну Франкліну, — продовжував розповідати полковник Качанов поверхом нижче, — на цьому і погорів. Навіть записки передсмертної не залишив, уявляєте?

Радик не уявляв і мало вірив у те, що говорив полковник. Щось уже занадто все гладко. Та й навіщо тягти його сюди: щоб повідомляти факти, які взагалі його не стосуються? Ні, навряд, це й по телефону, і в машині можна сказати. Виходить, там у Качанова ще дещо приховано. Немов прочитавши його думки, Качанов перейшов до заводських справ.

— Тепер про ваші проблеми. Тут розслідування також підходить до завершення, і, повинен вам сказати, результати можуть виявитися досить цікавими. Ми розкрили велику банду контрабандистів, яка вже багато років переправляла продукцію заводу через кордон нелегальним шляхом. Очолював її…

Родіон замружився від задоволення, передчуваючи, як урочисто зараз повинно пролунати у цьому кабінеті прізвище Хріняка.

— …очолював її відомий нам бандит Веніамін Островський, а безпосередньо процесом керували Ігор Букреєв й Ольга Єфремова.

— А Хріняка? — здивовано запитав Радик. — Як же Хріняка? Там же скрізь на документах стоїть його підпис! Це ж він усе зробив, він!!!

— Та не хвилюйтеся ви так, Родіоне Костянтиновичу! У ході слідства й після проведення експертиз з’ясувалося, що всі підписи й печатки на документах — підроблені. У зв’язку з цим порушено ще одну кримінальну справу за статтею 358, частина друга: підробка документів, печаток, штампів, а також їх використання. П’ять років позбавлення волі. Букреєв, виявляється, на всі руки майстер був! Ось дивіться — висновок експертизи, звірка зразків підпису Хріняки й підписів на документах із супроводу виймальної частини насоса. Та тут і без експертизи все очевидно, дивіться, бачите, хвостики які різні у літери «Х»?

У Радика попливло перед очима. У літери «Х» були хрінові хвостики, вони стирчали з паперу, як поросячі хвости, літали по кабінету, билися об стелю і скло, штопором вкручувалися в стіни… Хріняка таки викрутився! Дідько! Або це його — викрутили. Звичайно ж, він не міг собі навіть уявити, наскільки його думки й припущення не відповідають дійсності. Він не розумів — не зрозумів, та й не міг зрозуміти, що Хріняка не те що там викрутився або його викрутили — він сам це все придумав і втілив.

— А що ж із Єфремовою? — тільки і запитав він. По суті, тепер помічниця Букреєва залишалася єдиною живою підозрюваною у цій справі.

— Як і раніше, у комі, — тяжко зітхнув Качанов. — Лікарі кажуть, що це надовго. Можливо навіть, на все життя. До речі, ми перевірили той випадок на дорозі, пам’ятаєте, коли ви з кордону поверталися?

— Так, пам’ятаю, звичайно!

— Це контрабандисти. Прийняли вас за конкурента, от і вирішили позбутися. У них там такі розбори часто трапляються. А у вас і вигляд відповідний. — Тут Качанов іронічно пхикнув. — Вибачте, але мені так сказали: чорне волосся, новісінький костюмчик, весь блищить, як бріоліновий хлопчик — так цигани-контрабандисти люблять одягатися. Їх у їхньому світі фраєрами вважають. От вас за цигана й прийняли.

— І ледь не завалили.

— Так, і ледь не завалили, це ви точно зауважили. Ви просто у сорочці народилися, скажу я вам!

— Гамівній, — хмуро пожартував Родіон. — Послухайте, полковнику, тут так багато випадковостей та збігів, але ще більше — випадкових збігів. Навкруги суцільні наркомани, релігійні фанати, контрабандисти, так раптом усе очевидно і просто виявилося! Так тільки у кіно буває. Дивно, правда?

Качанов підвівся з крісла, даючи зрозуміти, що кава й розмова закінчилися, й, люб’язно посміхаючись, розвів руками.

— А що робити? Ми ж теж тут не личаком окрошку жеремо! Таке життя!

От і все. І хрін посперечаєшся.

— До речі, — запитав уже біля дверей Качанов, — ви знаєте, чим дійсний член Академії наук відрізняється від членів-кореспондентів?

— Ні, — здивовано відповів Рад.

— От уявіть собі зграю бродячих собак: позаду — з десяток псів, а попереду біжать сучка разом з найбільшим псом. Він її й оприходує регулярно, а інші — тільки супроводжують і з заздрістю спостерігають. Ось той найбільший, найрозумніший і найсильніший пес і є — дійсний член, інші — тільки члени-кореспонденти.

— Смішно, — пробурмотів Радик. — А ви це до чого розповіли?

— Так, просто захотілося розвеселити вас на прощання.

Напевно, саме зараз абсолютно все у цьому місті для мене й закінчилося, подумав Рад, стоячи за хвилину на високих сходах Управління. І відчув, як на обличчя з неба падають перші краплі невпевненого дощу.

Приблизно у цей же час між міським парком культури і вулицею Над’ярною, на пустирі, який у народі називають Хіросімою, відбувалися не менш цікаві події. Незважаючи на пообіддя, на пустир в’їжджала будівельна техніка. Першим ішов тягач із величезним важким ядром, яким руйнують будинки, за ним їхала машина, що забиває палі, потім екскаватори, вантажівки й крани. Останніми в колоні йшли машини, які тягли за собою вагончики для робітників. Керував процесом профільний заступник мера міста, маленький жвавий чоловічок із променистою посмішкою. Його дуже любили місцеві журналісти за вміння завжди знайти хвилинку для коментарів і вставити у промову доречний жарт. Себто він був тут до діла, тому що ситуація складалась дещо напружена — неподалік осторонь на пагорку стояла група мешканців вулиці Над’ярної з плакатами: «Не дамо вирізати легені міста!», «Захистимо наш парк!» і т. ін.

Невміло написані на ватмані фарбою гасла різко дисонували із загальним піднесеним настроєм усіх інших учасників заходу. Техніка маршем в’їхала на пустир і зупинилася. Бригадири віддавали команди, робітники метушилися, і вже через півгодини у парку запрацювали бензопили, зігнавши зграї круків із насиджених місць, почулися звуки падаючих дерев, а тягач, розвернувши ядро, почав повільно ним розмахувати, намагаючись якомога влучніше прицілитися до першої вежі Хіросіми.

Телевізійники, які, як завжди, трохи запізнилися, теж поспішали розгорнути свою апаратуру, режисер заздалегідь оплаченого сюжету бігав між двома операторами й намагався встановити камери в потрібному ракурсі. Молода журналістка, яка перший раз потрапила на зйомки такого репортажу, вертіла в руках мікрофон і не знала, куди себе правильно поставити. Люди на пагорку почали щось скандувати, ляскали в долоні, але їх абсолютно не було чутно — знизу здавалося, що це якісь глухонімі сектанти виспівують свої тягучі псалми. Нарешті, тягач прицілився й ударив по вежі, й шматки бетону шрапнеллю полетіли у різні боки — на місці удару утворилася величезна дірка. Тягач думав недовго, і вже десятий його удар виявився для вежі практично смертельним, від неї залишилися лише шматки арматури і фундамент. Звук від ударів ядра був глухий, дуже неприємний і незвичайний, в парку тим часом щосили верещали бензопили й ухкали, падаючи, дерева. Гуркіт і виття стояли неймовірні, молодій журналістці хотілося затиснути вуха й швидше куди-небудь утекти. І тільки протестуючі мешканці не могли ніяк вгамуватися й продовжували щось безшумно кричати, але їх, як і раніше, ніхто не чув.

— Візьмеш коментар у заступника мера, нехай докладно розкаже, що тут зараз відбувається. Потім підійдеш до директора будівельної фірми, бачиш, он він стоїть, коло білого джипа, в сірому костюмі, — давав вказівки журналістці режисер. — Нехай розповість, як пройшов конкурс на відведення земельної ділянки, що тут будуватимуть…

— Котеджне містечко…

— Я знаю, що котеджне містечко! Не перебивай!…і скільки людей зможуть тут одержати житло. Потрібно докладно розповісти глядачеві, що це дуже важливий соціальний проект, що після довгих років запустіння на цьому місці нарешті відродиться життя й залунає дитячий сміх. І що небіжчиків у цих страшних вежах більше не знаходитимуть! Це важливо яскраво підкреслити. Зрозуміло?

— Так. А там он люди стоять з плакатами. У них щось запитати?

— Навіщо? Що вони тобі нового скажуть? Тут усе законно: виділення землі, будівництво, сама знаєш, рішення міськради читала. Ану, дай-но я гляну! — Він навів камеру, подивився у вічко, наблизив зображення і уважно роздивився чоловіка в яскраво-зеленій накидці й старому фетровому капелюсі, худу, як жердина, жінку, яка тримала плакат вище всіх, багато інших людей, що стояли на пагорку і несамовито щось кричали й розмахували руками. — Ти знаєш, — сказав режисер, — чудовий план! Подивися, як світло падає, і там така тінь виходить цікава від дерев, що вони начебто на вершині вежі стоять!

Оператор заглянув у камеру.

— Дійсно, класний ефект! Навіть зубці проглядаються! Ніколи такого раніше не бачив.

— Знаєш що: ти візьми мені цей кадр, може, колись десь знадобиться.

Оператор установив штатив якомога надійніше і почав повільно знімати цей чудовий план: сонце й дерева, що створюють разом із пагорком чудернацький образ вежі. На її вершині мовчазно кричали люди, яких ніхто не чув і яких ніхто вже ніколи не почує.

Все тут так швидко змінилося тому, що на попередньому тижні депутати міської ради, поступившись тривалим наполегливим проханням, виділили, нарешті, на Хіросімі фірмі Веніаміна Островського два гектари землі під елітну котеджну забудову. А заразом — і півтора гектара рекреаційної зони парку культури й відпочинку, де, як вирішили депутати, дерева однаково старі й нікудишні.

Втім, для Вені Островського ці давно ним очікувані три з половиною гектари землі вже нічого не вирішували. На іншому кінці міста два напівп’яних гробарі підготували для нього іншу ділянку, два на два метри. Якби Веня був живий, він ніколи б не повірив, що результат його титанічних зусиль у боротьбі за міську землю буде настільки нищівний.

— Слухай, а чого могила така велика? — запитав гробар у колеги.

— Це не могила велика, це горілки мало! — Вони заіржали й по черзі приклалися до пляшки. — Покійник, напевно, дуже жирний, от і могила така!

— Ага, свиня, мабуть, яких мало! — І грудки жовтої землі знову полетіли з ями нагору, до неба, шматок якого звідтіля тільки і було видно.

У парку теж щосили кипіла робота: під ударами стінопробивного ядра впала вже третя вежа, а будівельники тим часом примірялися, де б почати копати котлован. Телевізійники вже згорталися, заступник мера поїхав далі вирішувати невідкладні питання міського господарства, протестуючі похнюпили голови й, тягнучи по землі плакати, розходилися по домівках. Їх роздавили, як комашок. Адже, чесно кажучи, вони розраховували хоча б на те, що їхня думка пролунає у новинах і про їхні проблеми довідаються інші люди, але так і не дочекалися уваги жодного з журналістів. Життя тривало: усі зайнялися своїми справами, і тільки ворони, нестямно каркаючи, кружляли над парком і Хіросімою, не розуміючи, що трапилося з їхніми гніздами.

По дорозі до Льва він купив віскі. До потяга залишалося три години, і йому нестямно хотілося випити. Ще тиждень тому він думав, що найважчий день у його житті той, коли він довідався про батькову смерть. Потім — коли організовував похорон. Потім — коли ховав батька й утішав матір. Потім, уже тут, він подумав, що найважчий день той, коли він довідався, що Женя вагітна, і плакав, як останній жебрак, там, на Скелях. Потім — день, коли його побили. Потім — коли гналися на машинах і хотіли вбити контрабандисти. Але все ж таки найважчим днем, певно, був цей. Мабуть, подумав він, найважчий день завжди той, у якому ти живеш, і відразу намагався згадати, де він чув або читав зовсім нещодавно подібну думку, але так і не згадав.

— Я скоро прийду, — коротко сказав він по телефону Жені. Теревенити було ніколи та й ні про що. — Я купив віскі. Накривай на стіл і збирай речі — ми їдемо.

— Добре, — лагідно, нічого не уточнюючи, відповіла вона. Речей у неї з собою однак не було, і збирати, відповідно, виявилося нічого. Вона хвилювалася, бо Рад не озивався весь день, але сама не телефонувала, не хотіла його відволікати. На плиті ще з обіду Рада чекали у пательнях смажена картопля і яєчня, цими двома стравами Женині кулінарні здібності обмежувалися. «Нічого страшного, — завжди казала вона, жартуючи, подругам, коли мова заходила про кулінарію, — зате у мене великі цицьки!» В принципі, вона абсолютно мала рацію, і подругам із маленькими цицьками, але видатними кулінарними здібностями крити, як правило, було нічим.

Рад хотів швидко напитися й протверезіти ще до потяга, але ні швидко, ні повільно напитися ніяк не виходило. Навпаки, йому здавалося, що він лише тверезіє. Лев пив, не поспішаючи, вже встигнувши звикнути за час перебування Родіона у своєму будинку до гарних напоїв, Радик же вихиляв кожну свою чарку одразу, до дна.

— Щось трапилося? — турбуючись, запитала Женя. Валізи вже стояли біля порога, до потяга залишалося майже нічого, близько години.

— Ні, все гаразд, — відповідав він, — усе просто пречудово! — Він коротко розповів про бомбу (змовчав про принцесу й свій фальшивий подвиг), а також чим закінчилися всі історії з убивствами й контрабандою. — От і все. От і скінчилося моє відрядження. Але, у цілому, треба визнати, воно видалося надзвичайно вдалим!

Лев недовірливо подивився на нього.

— Радику, а чому ти почав віскі колою розбавляти? Це ж шкідливо, до того ж, продукт у чистому вигляді, як на мене, набагато смачніший.

— А це щоб печінка швидше розвалилася на шматки — і я здох.

Радик спробував обійняти Женю й поцілувати, але та відсторонилася, відклала виделку вбік і рішучим тоном запитала:

— Скажи, а ти нічого не говорив у СБУ про те, що Червоний Дон, можливо, вивіз усі документи й креслення за кордон? Що він збирається там побудувати новий завод?

Що міг відповісти їй Рад? Що це ще потрібно довести? Що це затримало б їх тут ще на якийсь час, хто знає, на який, і могло негативно відбитися на його кар’єрі?

— Саме так, що можливо. А можливо, що й ні. — Він знайшов тільки такі слова у відповідь.

— Так це ж якраз і потрібно перевірити! Просто необхідно! У мене купа документів, є свідки. Ти розумієш, що наше місто може залишитися без заводу, а люди — без роботи? Адже це — злочин!

Він не став сперечатися. Не бачив сенсу. Як не бачив він сенсу і щось говорити Качанову про Червоного Дона і креслення. Він розумів, що все це даремно, і якщо до чогось і приведе, то тільки до нових неприємностей. А вони йому зараз абсолютно не потрібні. Як, власне, і потім.

— Ми їдемо. Більше нема про що сперечатися, — його тон не терпів заперечень, і всі замовкли, опустивши погляди у тарілки. Рад хлюпнув собі віскі й знову одним духом випив. — За знайомство. І наше щастя! — Він посміхнувся Жені, але та не відповіла. Пауза затягувалася, і Рад, згадавши Перетятька і Вавилон, вирішив наостанок розпитати у Льва, що той ще знає про вежі. Лев вибачився й вийшов у бібліотеку, а вони з Євгенією продовжували сидіти і роздивлятися стіни.

— Що трапилося, Квіточко? — запитав він. — Щось не так?

— Все нормально. Не звертай уваги, мені трохи зле, — вона погладила свій живіт. — Не пий, будь ласка, більше, нам незабаром їхати.

— Я знаю. Усе добре, пробач. — Йому вперше стало неприємно, що у Жені народиться дитина від іншого чоловіка, і йому стало сумно. Треба ж, адже я дотепер про це всерйоз і не замислювався, сказав він собі. Треба ж!

Повернувся Лев з товстими книжками, трохи погортав і зачитав кілька абзаців: «Символіка Вежі (за картами Таро) — розбиті надії, символ життєвої кризи й ламання стереотипів, старих уявлень. На зміну має прийти нове, це зміна життєвих етапів, але це не кінець — усе минеться, але з сильними потрясіннями…» Так, далі: «Символ сходження й пильності, Вежа зі слонової кістки символізує недоступний жіночий початок, цноту.

У християнстві — символ Діви Марії…» Ага, от іще: «…для жінок — притулок, захист, для чоловіків — фалічний символ. Корелюється із будівництвом Вавилонської вежі…» — «У казках, міфах — архетип руйнування в’язниці. Герой звільняє принцесу і знаходить скарб. Вежа — символ того, що заважає людині побачити справжній стан речей…»

Радик слухав, розкривши рота, мало що розуміючи у загальному, так би мовити, історико-міфологічному контексті, але чудово вловлюючи суть.

— Леве, скажи, там щось є про Вавилонську вежу детальніше? Не можеш пояснити, у чому там фішка?

— Ну, це біблійна історія, — в’яло почав Лев, — яка відома майже всім.

— Як бачиш, далеко не всім.

— Якщо коротко, то це виглядало так: у Вавилоні будували дуже високу вежу, найвищу у світі. Але людям навіть цього виявилося замало, і вони вирішили будувати її ще далі, аж до неба, щоб зрівнятися з Господом, таки вони виявилися марнославні. Але Господь розлютився — і змішав у Вавилоні всі мови, і тоді люди якийсь час не могли спілкуватися.

— А вежа?

— Вежу зруйнували, звісна річ.

— Гм, — Радик здивувався, — треба ж, як багато у світі залежить від мови й від слів!

— Так, навіть набагато більше, ніж ми можемо це собі уявити! — Лев осідлав свого улюбленого коника,

і зупинити його вже було важко. — Кабалісти, наприклад, вважають, що світ створили літери, а комбінації звуків створили реальність. Тому вся реальність — це не що інше, як сукупність звуків, які мають сакральне значення. Напевно, звідси можна зробити такий висновок: якщо «На початку було Слово…», то це Слово було вимовлено, значить, на початку був Звук. Він створив світ, і той Звук є Бог!

— А як це стосується Вавилона? — Рад уже встиг налити й випити і тепер тримав чарку на витягнутій руці перед Львом. Той узяв і теж влив напій у себе одним духом.

— Господи, як я тепер житиму без вас і без віскі? — іронічно-пригнічено зауважив він. — Це трагедія якась!

— На, візьми. — Рад раптом зняв із руки «роллекс». — Це подарунок. Бери-бери! Не можна відмовлятися!

— Так він же страшенно дорогий! Навіщо він мені, я ніколи годинників-то і не носив! — Лев, милуючись, вертів подарунок у руках.

— Не хочеш — не носи. Продаси, я дозволяю, як дарувальник, зробиш собі ремонт. — Радик оглянув убогу кухню. — Вони тисяч на п’ять потягнуть.

— Гривень?

Рад пхикнув від задоволення:

— Доларів, Леве, доларів!

Женя спостерігала цю сцену з величезним подивом. Вона не очікувала такого широкого жесту, в її душі останні години боролися два почуття: з одного боку, вона начебто любила Родіона й хотіла поїхати з ним геть з цього довбаного міста, з другого боку, малодушність Радика щодо Червоного Дона викликала в неї щиру відразу, і вона хотіла залишитися. Хоча б тут, хоча б у Льва, він явно не буде проти. Але Рад знав, що робив. Він відчув Женині сумніви і годинник подарував Львові саме з такою кінцевою метою — ці сумніви розвіяти.

— Дякую, — сказав Лев, — не очікував. Чесно кажучи, щиро зворушений. Мені ще ніколи не робили таких дорогих подарунків! У всіх сенсах цього слова — дорогих!

— Припини. — Рад був гордий собою. «Роллекс», звичайно, шкода, але іншого виходу він не бачив — Женя дорожча. Він здивувався власній думці: наскільки ж швидко за останні кілька годин у нього почало змінюватися до неї ставлення — від захоплено-піднесеного до тривіально-побутового. Починаючи з того самого моменту, коли він точно зрозумів, що нікуди вона не дінеться, а таки поїде з ним. Не зважаючи ні на кого і ні на що.

— А що стосується Вавилона, то у мене є своя версія, — сказав Лев. — Коли люди будували Вежу, вони почали сперечатися між собою, хто ж перший туди підніметься, у результаті чого вони всі пересварилися, через що Космосу загрожувала небезпека знову перетворитися на Хаос — у запалі сварки люди почали навіть забувати, як називається той чи інший предмет, та чи інша дія. І тоді Господь, змішавши мови, подарував людям алфавіт, дозволивши скопіювати знаки з відбитків своїх пальців. Саме тому в людей такий надлишок алфавітів — у Господа виявилося занадто багато пальців!

— Леве, ти надзвичайний, ти геніальний вигадник! — Женя міцно поцілувала його в щоку. — Нам уже час, піднімайтеся, таксі приїхало!

На вулиці лив дощ. Саме такий же дощ, як того дня, коли я сюди приїхав дев’ять днів тому, подумав Рад. Дев’ять днів. Який кумедний збіг. Які кумедні дев’ять днів, який приємний кінець історії. І вокзал як вокзал, і місто як місто. І радісно й голосно розсміявся.

Вже у вагоні вони знову посварилися. Женя ніяк не могла змиритися з думкою, що Червоний Дон зруйнує завод, але спочатку Рад намагався не сперечатися, відмовчувався й запевняв, що коли вони приїдуть до Києва, після того як він довідається, чим же все скінчилося насправді, можна щось придумати. Він, звичайно ж, брехав, сподіваючись на те, що у Києві все швидко минється й забудеться, і нове місце принесе Квіточці зовсім інші, більш приємні турботи, особливо в її-то стані. Думка про майбутню дитину тепер не залишала його ні на хвилину.

Вона, звичайно ж, теж брехала — і чекала, сподівалася, що Рад зможе піти на цей крок, зробити справжній вчинок, доведе, що він теж справжній, не такий, як усі. Це б допомогло розв’язати їй руки й звільнитися від усіх ненависних обіцянок й обов’язків, від усіх завдань, капітанів, майорів і полковників. Для цього йому потрібна тільки одна-єдина дрібниця — чесність і сміливість, ірраціональність, і тоді її вибір збігся б із її почуттями, із її бажаннями — і зробив би вільною. А так — не було сенсу від однієї неправди переходити до іншої.

Але Рад був невблаганним і, коли вони незабаром знову повернулися до теми заводу, нарешті, не втримався і зірвався.

— Ти що, хочеш, щоб я, як той Данко, вирвав собі серце й освітив людям дорогу? А вони потім його розтоптали? Чого ти домагаєшся?

— Нічого. Але ти хоч розумієш, що ми — співучасники? Це — злочин, а ми — його мовчазні співучасники?

— Хто сказав, що це злочин? Хто це довів? Що, хіба вже відбувся суд? Це всього-на-всього лише твої припущення! Ми — не співучасники, ми — випадкові свідки! Хто нас за це засудить? Хто скаже нам хоча б слово докору? — Женя подивилася на нього здивованими очима. — Розумієш, Квіточко, найголовніше у всій цій історії — зовсім не це! Найголовніше — це ти і я. І те, що я тебе кохаю! І те, що ти кохаєш мене! Що ми — разом! Що ми їдемо із цього довбаного міста! Хіба ні?!

— Так, звичайно, але…

— І хто може претендувати на істину? Хто? Ми всі сидимо у темряві й нічого не бачимо навколо! Ми всі сліпі! І німі! Як вежі.

— Особисто я сиджу біля багаття й усе бачу.

— Добре, — цей образ Раду сподобався, — припустімо: люди сидять біля багаття. Але бачать вони тільки те, що освітлено вогнем. Більш того, тать, що стоїть за їхніми спинами у темряві, бачить значно більше! Він бачить і вогонь, і людей, але його очі, які звикли до пітьми, бачать і темряву лісу.

— Але можна взяти смолоскип — і освітити собі шлях!

— І що ти побачиш? Лише обмежену ділянку дороги перед собою. Зрештою, з часом усім набридне йти, люди захочуть відпочити, розпалити багаття, просушити речі, поїсти. І ви сядете навколо багаття так само, як і раніше. Звичайно, навколо буде зовсім інша місцевість. Можливо, не ліс, а поле. І ви подумаєте, що пізнали щось нове, що пізнали істину, яка, звичайно ж, краща за ту, стару, з деревами. Хоча насправді й це місце, і це багаття, і все інше буде за своєю суттю таким самісіньким! Нічого не зміниться!

Женя мовчки дивилася у темне вікно. По склу періщив дощ.

Він утомився. Чорт, як же він утомився. Не варто, звичайно, зараз сваритися, потрібно було стриматися,

але віскі… Рад заплющив очі. Є сенс поспати і заспокоїтися. Вони приїдуть — і щастя повернеться. Усе буде інакше, усе буде добре. Як усі ці дні. Він прислухався: колеса вагонів і тепловоза синхронно відбивали його ім’я: «ро-ді-он-ро-ді-он». Він посміхнувся, згадав батька й маму, важко зітхнув і подивився на Женю. Квіточка тепер сиділа, відкинувшись на кріслі й заплющивши очі. Ми обоє втомилися, подумав він. Треба взяти відпустку на тиждень й махнути куди-небудь у теплі краї. Перед очима виник океан: блакитні хвилі лизали пісок, було дуже тепло й гарно, десь поруч сміялися діти, і він зробив перший крок до води. Прощавай, моя маленька принцесо, подумав він, до побачення, Марійка Донець, якщо згадаєш мене, одержиш камінець! Маленький солодкий камінчик, який, якщо вправно кинути, стрибатиме по воді довго, дуже довго, майже вічність. Прощавай, нехай тобі щастить, і Принц обов’язково витягне тебе з Вежі! Йому стало трохи сумно. Він продовжував повільно, крок за кроком, занурюватися в океан, вода доходила йому вже до самого серця.

Потяг зупинився, і Родіон нарешті звернув увагу, як багато у вагоні вагітних жінок. Вони всі раптом підвелися — гарні, круглі, милі, з великими животами — і попрямували до виходу. Вагітні йшли, весело розмовляючи, щось обговорюючи, багато хто з жінок узявся за руки, вони були такі люб’язні, такі щирі, що Радик навіть замилувався їхніми ніжностями. Він знову не міг збагнути, це дійсність чи сон, але це було не так уже й важливо: те, що він бачив, йому подобалося, і він не хотів, щоб ці жінки йшли. Треба ж, згадав він свою ж думку, адже я теж колись отак сидів у маминому животі, а навколо тривало життя! І тут він побачив, що останньою з вагона виходить дуже знайома дівчина. Він придивився і з подивом переконався, що це Женя. Вона на секунду затрималася біля дверей, подивилася йому в очі — з любов’ю і жалем — і пропала, розчинилася, як цукор. Він хотів щось крикнути, покликати, але не зміг. Неймовірна тяжкість раптом навалилася на свідомість — вода океану зімкнулася над його головою. І він став провалюватися кудись далеко-далеко: спочатку в шпарину, в безодню її очей, у хвилі, у воду, а потім ще глибше, на самісіньке дно, і вуха здавив неймовірний біль. Так, напевно, помирають підводники, подумав Рад. І одразу, немов хтось підключив йому навушники, почув звуки гітари й злегка охриплий, але ясний і спокійний голос Льва:

Плачет сердце мое

О тебе, мой цветок.

Стонет сердце мое

Без тебя, мой цветок.

Мне тебя никогда,

Мне тебя никогда,

Никогда… не-е забыть.

На дні океану було дуже світло: він з цікавістю спостерігав, як граються смугасті рибки, плавають, мило посміхаючись, дельфіни, фланірують у товщі води аморфні медузи. Йому стало гарно.

Мир себя потерял —

В нем чудес больше нет.

Нет со мной той,

Что любил…

Зачем тогда петь?

Мне тебя никогда,

Мне тебя никогда,

Никогда не забыть.

Він відчув, що дуже втомився й не може йти далі. Навколо ставало все темніше, і, обравши зручне місце, Рад приліг на пісок біля нерухомої, немов скам’янілої, п’ятикутної морської зірки. Як чудово шуміли нагорі хвилі! Напевно, я уламок стародавньої вежі, подумав він. Або уламок якоїсь людини. І застиг.

ЕПІЛОГ. БУДЬ-ЯКИЙ ДЕНЬ ТИЖНЯ. БУДЬ-ЯКИЙ ДЕНЬ ВЗАГАЛІ

Він закрив ілюмінатор і втомлено накинув на себе плед. У величезному салоні «боїнга», у три ряди заставленого кріслами, було темно, і практично всі пасажири спали. Матвій Степанович Донець підгорнув маленьку пласку подушку під голову внучки, невдоволено подивився на дружину, яка голосно сопіла поруч, і знову поринув у свої похмурі думки. Він летів у Сполучені Штати Америки. Назавжди. Так, як не дивно, він летів у країну, яку ненавидів більше за всі інші. Але, як не дивно, тепер, після всього, що відбулося з ним за останні кілька місяців, тільки у цій країні він, дуже заможна і поважна людина, міг дожити решту життя у безпеці. Відповідно, тільки тут, у Штатах, він міг забезпечити щасливе майбутнє своїй улюбленій онучці, Марійці, маленькій принцесі, яку він так беріг увесь цей час. Беріг, та не вберіг.

Після того як Назар Хріняка завів свою команду на завод і взяв під контроль практично все керування підприємством, стосунки у них зіпсувалися. Щодня Червоний Дон відчував, як підприємство вислизає з його рук, а влада витікає, як вода крізь пальці. Але найстрашнішим виявилося навіть не це. У Середній Азії раптом, немов за порухом чарівної палички, зайшли в глухий кут усі роботи зі створення нового заводу — припинилося фінансування, і конструктори роз’їхалися в неоплачувані відпустки. Він намагався з’ясувати, що трапилося, у профільного міністра, але той тільки перелякано кивав головою на портрет президента, але друг-президент Червоному Дону був уже не помічник — той кілька місяців лежав хворий, і в країні з дня на день чекали, коли він сконає. І коли цей день настав, Червоний Дон із жахом зрозумів, що всі його багаторічні зусилля марні. Проект закрили, незважаючи на те, що вбухали туди вже не один мільйон доларів. Але хто їх там рахує, ті мільйони?

Матвій Степанович був бувалою людиною і чудово розумів, що, по-перше, у цьому світі нічого просто так не відбувається, а по-друге, біда ніколи сама не ходить. Через кілька тижнів після повернення додому його запросили до тієї ж самої будівлі, у той же самий кабінет два ті ж самі серйозні чоловіки, які спілкувалися з ним не так давно після прильоту із середньоазіатського відрядження у розпалі контрабандного скандалу. Вони були так само небагатослівні й діловиті, і, звісна річ, мали, що запропонувати, а саме продаж усього пакета акцій всіх його підприємств за досить скромною ціною. А як додатковий аргумент вони поклали на стіл, як вони висловилися, «готову до порушення» кримінальну справу за фактом розголошення державної й комерційної таємниць — мова, звичайно ж, ішла про нелегальне переміщення за кордон креслень, яке він здійснював, прикриваючись диппаспортом.

Червоний Дон мав на рахунках у різних іноземних банках досить пристойні суми, тому ціна за акції його не дуже цікавила, заводом уже давно неформально керували інші люди. Він був пригнічений і зломлений крахом своїх надій, тому пручатися не став. Особісти все правильно розрахували, до того ж, навіщо йому на старості літ на лису голову вся ця публічна ганьба? Зрада Батьківщині, хіба це жарти?! І неважливо, що за Батьківщина, гарна чи погана, реальна чи міфічна, статті Кримінального кодексу і в газетах з’явилися б більш ніж реальні.

— Я згодний, — сказав він. — Але проти продажу акцій можуть заперечувати мої партнери, інші акціонери.

— Не можуть, — відповіли особісти. — Полковник Качанов тут якраз представляє їхні інтереси повною мірою.

У кімнаті з’явився полковник Качанов, і вони швидко залагодили всі деталі.

Так Червоний Дон зрозумів, що нікого він не «кинув», а «останній лох» — це він сам. Особісти й київський холдинг розробили цю операцію давно і обдурили його, як дитину, підвівши за білі пещені рученьки до прірви, на самісінькому краєчку якої стояв літак «Київ — Вашингтон».

Дійсно, надалі залишатися в країні виявилося небезпечним. Втративши завод і весь бізнес, він за одну мить втратив і весь свій вплив. Тепер Матвій Донець став звичайним пенсіонером, хіба що із солідним рахунком у банку. І як тільки він відійшов від справ, йому відразу дали це зрозуміти практично всі без винятку: і друзі, і вороги. Він став таким же слабким і беззахисним, як й інші громадяни цієї великої й жахливої країни. Це було дуже незнайоме й неприємне відчуття — беззахисність. Якось він зайшов до аптеки купити таблеток для серця, і його впізнали двоє робітників заводу. Вони осміяли і обматюкали свого колишнього директора привселюдно. У пресі почали з’являтися недвозначні статейки, що нібито відкривали завісу над тим, як він заробив свої мільйони, починаючи від приватизації заводу й закінчуючи останніми подіями. Матвій Степанович чудово розумів, звідки це все йде й чим може закінчитися, тому пропозицію погостювати від двоюрідного брата дружини, який жив і працював у Штатах у якомусь солідному університеті й давно мав американське громадянство, прийняв із задоволенням і невластивою поспішністю.

Матвій Степанович нервово скинув плед, відстебнув ремінь безпеки й спробував акуратно пройти, однак прослизнути повз гладку дружину, не розбудивши, не вдалося.

— Мотю, ти куди? — сонно запитала вона.

— Я зараз, подивися за Марійкою, — відповів відставний директор, тримаючись за серце, що знову нагадало про себе гострим болем.

Він упевнено пішов величезним салоном, заповненим сплячими людьми.

— Пробачте, літак зараз входить у зону турбулентності. Чи не могли б ви повернутися на своє місце й пристебнути ремені безпеки? — сказала, фальшиво посміхнувшись, стюардеса.

Він із тугою згадав свою «аннушку», де він завжди був найголовнішим пасажиром. Але тепер Червоному Дону треба було звикати — і змиритися з тим, що він такий же, як усі. Нітрохи не кращий, однак і нітрохи не гірший. Жити йому залишалося всього два місяці.

Приблизно у цей же час прес-центри силових структур розповсюдили офіційні повідомлення про завершення слідства й розкриття двох жорстоких ритуальних убивств, які так вразили кілька місяців тому всіх мешканців містечка. З повідомлень випливало, що жодного стосунку до експорту продукції заводу ім. Кибальчича, а отже, і до вантажу подвійного призначення ці події не мають. Усі підозрювані на даний момент затримані й перебувають під вартою. Працювала група, три чоловіки. Один — таксист, він підбирав людей із вечірнього московського потяга — цей факт і став відправною точкою. Слідству вдалося встановити, що й Іваненка, колишнього митника, і Букреєва, начальника зовнішекономвідділу заводу востаннє живими бачили саме на залізничному вокзалі. Потім дорогою підсідали ще двоє зловмисників, завозили у глухе місце, накидали на шию дріт — і душили.

У прес-релізі правоохоронці підкреслювали, що всі троє підозрюваних є членами нової релігійної секти невстановленого напрямку. Під час обшуку за місцями їх проживання виявлено багато предметів, за допомогою яких і відправлявся релігійний культ: черепи тварин (яка і коня), а також два людських черепи, ніж-мачете, бубон і таке інше. Із чим пов’язаний ритуал підвішування жертв у вежах, слідству встановити поки не вдалося. Втім, найголовніше те, що злочинців знешкоджено і на них чекає справедливий суд, зазначалося в прес-релізах. І з цим важко було не погодитися.

— Але ти ж обіцяв, що це моє останнє завдання! — Вона плакала, і туш рясно текла по щоках.

— Так, але ситуація змінилася, тому тобі доведеться попрацювати ще.

— Але я не хочу!

— Це нікого не хвилює, сама розумієш! — Він сидів, вільно закинувши ногу за ногу, на зручному дивані. Над його головою висіла фотографія напівголої дівки з написом «Нічний клуб „Янголи“». — А якщо почнеш викидати коники, то твій чоловік довідається про твоє чудове минуле!

— Сволота!

— Ну, навіщо ж так грубо?! Це наша робота, дорогенька.

Дівчина була вагітна, і нервувати їй було шкідливо. Вона розуміла, що виходу в неї немає, і від цього плакала ще сильніше.

— Але ж я могла тоді поїхати з ним! Просто кинути все — і втекти! Я могла…

— Забудь! Нічого ти не могла, — посміхнувся чоловік. — І знаєш чому?

— Чому?

— Тому що він — такий же, як ми. Такий же, як усі. Ти могла втекти з кимсь незвичайним, з яким-небудь героєм, але — не з ним.

«Так, — подумала вона. заспокоюючись і витираючи туш зі щік серветкою, — так і є. Він був лише випадковим свідком… Співучасником кумедних обставин. Якщо кохання, звісно, можна вважати кумедною обставиною…»

— На, візьми, тут дві тисячі, — чоловік простягнув їй гроші. — Це тобі на шпильки. І йди до мене ближче.

Вона подивилася на нього, наче не розуміючи, про що йдеться.

— Іди, іди! Не турбуйся, камери спостереження я вимкнув, — заспокоїв її полковник Качанов, підвівся, зняв піджак і повільно, з легкою посмішкою в очах, почав розстібати зіпер на штанях.

Примітки

1

Пісня Олега Бондаренка.

2

Пісня Олега Бондаренка.

Content

Євген Положій
ВЕЖІ МОВЧАННЯ

ВІВТОРОК. ДЕНЬ ПЕРШИЙ

СЕРЕДА. ДЕНЬ ДРУГИЙ

ЧЕТВЕР. ДЕНЬ ТРЕТІЙ

П'ЯТНИЦЯ. ДЕНЬ ЧЕТВЕРТИЙ

СУБОТА. ДЕНЬ П'ЯТИЙ

НЕДІЛЯ. ДЕНЬ ШОСТИЙ

ПОНЕДІЛОК. ДЕНЬ СЬОМИЙ

ЗНОВУ ВІВТОРОК. ДЕНЬ ВОСЬМИЙ

І ЗНОВУ СЕРЕДА. ДЕНЬ ДЕВ'ЯТИЙ

ЕПІЛОГ. БУДЬ-ЯКИЙ ДЕНЬ ТИЖНЯ. БУДЬ-ЯКИЙ ДЕНЬ ВЗАГАЛІ

Примітки