Євген Положій

МЕРІ ТА ЇЇ АЕРОПОРТ

1. СУСІДИ

«Їж котлету!» — у сонний мозок, наче цвях, уп’явся старий тріскучий голос. Герман перевернувся на інший бік і сховав голову під подушку. «Не буду!» — відповів чистий дитячий голосок за стіною. «Їж котлету, кому я кажу! — Забивання цвяха продовжувалось чіткими енергійними фразами. — Негайно!» — Але Герман уже знову провалився в сон. Закінчення діалогу прослизнуло десь поруч і стерлося з пам’яті.

Колись він мешкав біля кладовища, і недільними ранками його будив оркестр, який грав Шопена. Грав фальшиво, зате далеко і тихо, тому прокидатися було легко.

У новій квартирі Герман ніяк не міг звикнути до галасу центру міста. Особливо влітку, коли люди зовсім не хотіли спати по ночах: йшли вулицею, п’яно співали пісні, гуркотіли по асфальту жерстяними банками з-під пива, били скляні пляшки об стовпи. Жінки голосно реготали або кричали, переважно матом, чоловіки кричали виключно матом.

Будинок стояв поруч із дорогою. Коли Герман розмовляв по телефону, здавалося, що він стоїть на перехресті — шум шин навіть легких машин наче жив у слухавці.

Остаточно Герман прокинувся від завивання тролейбуса. Перші дні цей звук його лякав, йому здавалося, що падає авіабомба. Як у старих кінохроніках про війну.

Він сонно роздивлявся стелю і звично прислухався до сусідів.

Першим був ідентифікований сусід згори, Літрофанич. Як завжди, той недільними ранками ремонтував табуретки. Інколи сусід працював на кухні, а влітку виходив на лавку біля під’їзду і обкладався молотком, пасатижами та цвяхами. Герман ніяк не міг второпати, скільки у сусіда табуреток. Навіть за найскромнішими підрахунками їх мало бути не менш ніж півсотні, хоча б по одній на тиждень, але це було дуже сумнівно.

Митрофанович та його війна

Митрофанович, як завжди, старався. Табуреток у нього було лише дві, а не півсотні, як думав Герман. Одну з них Митрофанович використовував за призначенням, іншу тим часом ремонтував. На сьогоднішній його жаль, життя він присвятив зовсім іншому напрямку людської діяльності. Відколи прийшов з армії й до самої пенсії Митрофанович працював «мухобоєм» на прохідній машинобудівного заводу. Тобто він займався не виробництвом, а його охороною. Якби йому зараз доручили охороняти табуретки, він не мав би жодних проблем, але ж зараз він мусив їх ремонтувати. Тому що довести своїй бабі, хто є хто в цьому світі, — найважливіша і, можливо, остання справа його життя.

Увесь їхній родинний конфлікт сорок п’ять років крутився навколо питання: «мужик Митрофанович чи не мужик?» Баба Олена, яку Митрофанович узяв із свого села, вважала, що мужик удома повинен усе робити своїми руками, «…інакше — для чого він тоді здався?» Він же, використовуючи службове становище, майже всі побутові клопоти вирішував через «шило», тобто спирт, або прохідну заводу, де його називали Літрофаничем. За сорок п’ять років подружнього життя, за сорок п’ять років чергувань Митрофанович жодного разу нічого не зробив власноруч. Але тепер, коли його відправили на пенсію, він водночас втратив майже всі життєві надбання і переваги, залишившися сам на сам із дружиною. Раніше він сміливо міг сказати: «Тобі яка різниця, де та хто? Роботу зроблено!» — і гордо йти з газетою до дивана. Тепер же зловредна баба із задоволенням брала реванш. Дійшло до того, що він, пригнічений ідіотською ситуацією, майже повністю втратив інтерес та бажання до статевих стосунків. І причина тут не у віці, Митрофанович чудово себе почував, а в цих клятих табуретках, які ніяк не давались його незвиклим до такої праці рукам.

Митрофанович вкотре примостився біля табуретки, і, не кваплячись, кілька разів сильно вдарив молотком. Табуретка знову підступно скосилася вбік.

У цій трагікомедії його по-справжньому хвилювали дві речі. Перша: він розумів, що ніколи не зможе самотужки відремонтувати табуретки. Друга: світова статистика вказувала на те, що він помре раніше, ніж баба Олена. «Бабці, якщо їх не вбивати, завжди живуть довше за дідів», — подумав Митрофанович і якось недобре глянув на дружину, яка клопоталася поруч. Перший факт його хіба що гнітив, а з другим він змиритися не міг у силу несприйняття загальносвітової дисгармонії.

Герман та його бажання до рудої мами

Стеля була звичайною, недбало вибіленою.

Герман любив недільні ранки, навіть останнього року, коли вони стали такими гамірливими. За стіною ліворуч почувся рев дитини. Саме рев, а не плач. Герман би й сумнівався, що дитина на таке здатна, але він часто бачив, як із сусідньої квартири виносили коляску. Мама була досить симпатичною дівчиною років двадцяти, батькові, здавалося, на вигляд не більше сімнадцяти. Дрібненького хлопчину було ледь видно за коляскою, коли він тяг її на третій поверх. Але хто саме живе у квартирі ліворуч і скільки там людей, Герман достеменно так і не з’ясував. Усі його спроби порахувати цих сусідів закінчувалися провалом, виходило навіть гірше, ніж із табуретками Літрофанича. Окрім батьків, старших Кальченків, їхньої доньки, її юного чоловіка, онука (чи онучки?) він часто бачив ще одну жінку з дитиною. Певне, це була старша донька Кальченків, бо обидві дівчини схоже симпатичні і руді, хоча справжній колір волосся сучасних жінок пам’ятають тільки їхні батьки та вчителька початкових класів. Мешкає тут старша донька Кальченків постійно чи ні, Герман ніяк не міг розібрати, але її син під наглядом бабусі часто копирсався у дворовій пісочниці помаранчевою лопаткою.

Одного разу він спостерігав, як та лопатка опустилася на голову місцевому коту, іншого разу — злетіла високо вгору під крик малого: «Ура! Мама приїхала!» Лопатка впала за паркан дитсадка, та цього ніхто не зауважив — мама, лишивши валізи посеред дороги, кинулася до сина і радісно підняла його догори.

За добротним фірмовим одягом та манерою поводитися Герман одразу визначив старшу із доньок Кальченків як ілюзіоністку за фахом. До цирку чи естради в лексиці Германа це слово не мало жодного відношення.

Усі тутешні чоловіки стверджували, що саме в цьому місті живуть найкрасивіші жінки у світі. Проте Герман філософічно ставився до цієї аксіоми. Він не бачив іще жодного міста, де б чоловіки стверджували протилежне. «В нашому місті найкрасивіші жінки» автоматично означає «ми володіємо найкрасивішими жінками, отже, ми — найкрутіші чоловіки!»

Але симпатичних дівчат та жінок тут справді було багато, і справді чимало з них виїжджали за кордон. Але лише одиниці досягали вершин професійної майстерності, тобто ставали висококваліфікованими ілюзіоністками. Це тонка, складна і дуже відповідальна робота. Одна помилка — і може розбитися людська доля, а можливо, і не одна. Суть професії полягає у тому, що ілюзіоністка має не одного-двох-трьох постійних коханців-клієнтів водночас, а мінімум шість-сім. Точна їх кількість вираховується за кількістю мобільних телефонів у ілюзіоністки. Мобільний телефон — перший з аксесуарів, який дарується клієнтом, ознака підвищеної інтимності стосунків. «На цей телефон тобі телефонуватиму лише я, домовилися, люба?» Чому б і ні, бовдуре? Кожен із коханців каже їй приблизно таке: «Крихітко моя, я знаю, що у твоїй країні на тебе чекають хвора мама і багато молодших братиків та сестричок, які хочуть їсти. Я розумію, що тільки безпросвітні злидні спонукали тебе зайнятись тим, чим ти займаєшся тут. Я також знаю, що ти ніколи не кинеш цього доти, поки напевно не знатимеш, що твоя велика родина не жебракуватиме. Скажи мені, скільки ти заробляєш за ніч? Я буду давати тобі гроші, але за умови, що ти кохатимеш мене і спатимеш тільки зі мною. Ти згодна?» Звісно, вона була згодна. Чому б і ні, бовдуре? І він дарував їй мобільний телефон, на який дзвонив тільки він. Усе, що їй потрібно тепер, — створити для цього чоловіка ілюзію кохання. І чим дужче закохується, тим більше зиску вона з нього має. Тому — ілюзія, тільки ілюзія того, що вона його кохає, що він — один-єдиний для неї в усьому світі. Чоловікам завжди не вистачає кохання і тепла, вони так до цього незвичні, а наші дівчата — такі прекрасні актриси. Але західні чоловіки не тільки благородні, але й дуже зайняті. Тому незабаром з’являється вільний час, який можна використати ще для однієї ілюзії, потім ще і ще, таким чином, через півроку вони стають професійними ілюзіоністками, здатними без проблем і зайвих вагань створити ілюзію щастя і кохання як для одного чоловіка, так і для кількох водночас. Більше мобільних телефонів — більше ілюзій — більше грошей та подарунків. Отже, одвічні аматорські жіночі забави наші дівчата першими поставили на професійні рейки. Рейки розгалужувалися так само часто, як дівчата розводили ноги.

Старша із сестер Кальченків, хоча він і бачив її лише кілька разів, дуже подобалась Герману. Інколи перед сном він мріяв про неї.

Герман та пані Польська

Герман натяг ковдру на голову і заплющив очі. У квартирі не було холодно, але вставати зовсім не хотілося. На столі лежали книжки, мобільний телефон, пульти від музичного центру й телевізора і чекали рухів господаря.

У двері подзвонили. Надягати халат і йти відчиняти не було ніякого сенсу, він ні на кого не чекав. Скоріш за все, це наглядачі «Водоканалу» чи «Обленерго», які розносили рахунки, або чергові жебраки-шахраї. Хай там як, нічого втішного він для них не мав, а рахунки йому завжди передавав сусід по поверху, старий партизан Андрійович, квартира напроти по діагоналі. Старому було далеко за сімдесят. У будинку взагалі мешкали люди переважно похилого віку.

Герман познайомився з Андрійовичем, коли той ремонтував замок; на вхідних дверях висіла червона табличка «Тут мешкає ветеран Великої Вітчизняної війни». Із замком Андрійович шурхався майже цілий день, але двері все одно відчинялись і зачинялись погано, процедура була досить гамірною, зі скрипами й грюками. Його дружину Герман ніколи не бачив, тільки чув її голос із глибини квартири. Зате часто бачив пса, з яким сусід не розлучався, — просто Іван Бунін на схилі життя. Це був не якийсь там дрібний мопс, такса або дворняга, а справжній бультер’єр. Цього факту Герман ніяк не міг второпати — образ собаки-вбивці не хотів в’язатись у його свідомості з образом тихого дідуся-партизана. Щось було не те: чи то буль — неадекватний, чи то старий — не такий уже й тихий, як здається.

Дзвонити нарешті перестали. Герман почув, що незвані татари тепер турбують Андрійовича — гавкіт пса, гуркотіння замка й дверей, діалог, не розібрати, що до чого, але голоси впевнені й вимогливі, отже, точно носії рахунків.

Герман постарався згадати, що йому наснилося. Але пригадувалися лише фрагменти: чиясь тонка рука, обличчя дівчини (не Мері); будинок, навколо нього — рів із водою, красивий вигнутий китайський місток… відчуття, що повертаєшся додому… Поки все. Більш нічого. Легка туга у серці, відчуття покинутої давно, сотні років тому, домівки. Безнадійність пошуків дороги — це, мабуть, усе, що він міг залучити зі сну до свого активу. Десь посеред дня він обов’язково згадає, що цей будинок сниться йому вже вкотре.

Герман перевернувся на лівий бік. Треба сходити до туалету, випити склянку води, потім можна трохи почитати. Ні, ще треба викурити сигарету. І сьогодні можна обійтися без гантелей.

Знову хтось ішов сходами. Для неділі сьогодні в під’їзді було напрочуд неспокійно і гамірно. На перший погляд цей будинок здається дуже затишним, але якщо недільним ранком лежати мовчки і прислухатись…

У першу ніч після переїзду Герман довго не міг заснути. Нарешті, десь о п’ятій, його таки охопив сон. Та виспатись не вдалося — славен[1] України, який увірвався в кімнату навіть крізь двоє металевих дверей, здався Герману чомусь дуже схожим на славен Радянського Союзу, який він ненавидів саме за звичку лунати по радіо о 6.00. Хто із сусідів умикає радіо на повну гучність з ночі, і кого йому ненавидіти, Герман так і не зрозумів.

Він згадав своє здивування, навіть розпач, коли наступного дня біля квартири його перестріла чемна бабуся, в якій він упізнав викладачку з кафедри психології своєї альма-матер. За його підрахунками, бабці зараз мало би бути років зі сто, але він справедливо вважав, що в наш час люди стільки не живуть, тим більше викладачі. Але для пані Польської часу, здавалося, не існувало. В університеті про її принциповість ходили легенди. Вона була останнім залізобетонним муром радянської школи психології. Студент, який промовляв прізвища «Фройд» або «Юнґ», міг спокійно готуватися на відрахування або брати «академку», такі люди іспити у пані Польської здавали виключно на «два». Пані Польська, дякуючи Богу та деканату, у Германа не викладала, але одного разу йому довелось побувати на її лекції. З кафедри ледь чулося монотонне буботіння, аудиторія сиділа нишком, і від нудьги Герман намалював у зошиті пані Польську в будьонівці, із шаблею в руці, поруч із могилою, на якій замість квітів ростуть ереговані фалоси, та підписав: «Перша Кінна армія на могилі Зіґмунда Фройда». Малюнок пішов по рядах і зрештою потрапив до викладачки. Лекцію було зірвано.

— Молодий чоловіче, хвилиночку! — без сумніву, це була саме вона і вже міцно вхопила Германа за лікоть сухою рукою. Подітися було нікуди — в одній руці він тримав ключі від квартири, в іншій — рюкзак. — Ви наш новий сусід?

Він скосив око — бабця мала рішучий вигляд. «Господи, скільки ж таки їй років?» — подумав Герман, але думати довго над простими питаннями молодим людям пані Польська ніколи не дозволяла.

— Я питаю, чи ви — наш новий сусід?

Тікати було безглуздо, це вам не лекція. Ще коли він їздив у міському транспорті, то помітив, що люди похилого віку — найнебезпечніші. По-перше, у них найтвердіші лікті, по-друге, найжорсткіше взуття, по-третє, саме вони поводяться найбрутальніше.

— Так, я ваш новий сусід, — відповів він стисло і по суті, як і належить навченому студенту.

— Я хотіла спитати, вам радіо не заважає? Я погано чую будильник, тому звечора вмикаю радіо на повну гучність. Вам не заважає?

— Ні, даруйте, все в порядку, я сплю, як хом’як.

— Хом’як потерпить. — Стара явно недочувала. Та це було й не дивно. — Головне, щоб вам не заважало. У нашому домі дуже тонкі стіни, тож майже все чутно… Зачекайте, — вона потягнулася висохлим зморщеним тільцем догори, — ви не в нашому університеті навчались? Я вас пригадую! Який факультет, фізичне виховання?

Останні слова були сказані з очевидним докором і блідою зневагою.

— Ні, художня творчість. Шість років тому закінчив.

— Я пам’ятаю вас. Але екзамен не приймала. Ви не дуже сумлінно навчались, так?..

«Бісова бабця! — Герман поклав книжку на подушку. — Ну й пам’ять! Я ж лише одного разу був у неї на лекції!»

Герман, його мрії та Мері

Герман посміхнувся і нарешті підвівся з ліжка. Санвузол спільний. Він подивився у люстро і зостався задоволений побаченим. Для тридцяти одного року — непогано. Живота немає, жиру — також, так, трохи на бочках, «блакитне сальце», але з його роботою це не дивно. Майже весь час сидіти і дивитись у монітор… Зачіска влаштовує, але через тиждень потрібно обов’язково відвідати перукарню. Голитись у неділю — від лукавого. Сеча була якась жовтувата — цей факт непокоїв його вже кілька днів («Сподіваюсь, це не СНІД!»), але що робити і до якого лікаря звертатись, він іще не вирішив. Собаки смердячі, все одно нічого не лікують, тільки гроші деруть.

У кухні в раковині чекали сьогоднішнього миття тарілки. Герман виставив пику у вікно: кінець березня, а снігу… Термометр показував —10° за Цельсієм. Весну наче вкрав Кабінет міністрів.

Колись він звідси поїде. Коли і куди, достеменно Герман не знав, але те, що поїде, — точно.

Однак час минав, справи закручували, і так виходило, що більші гроші, більші події для нього відбувалися саме тут. Герман вирішив, що це — доля, і спробував дочекатися дня, коли ані події, ані гроші не цікавитимуть його. «Тоді ти будеш зовсім мертвим! — казала Мері. — І що ти робитимеш потім? Ти ж індивідуаліст, хіба зможеш працювати на когось?» — «У мене буде купа грошей, я куплю собі острів, як Марлон Брандо, і житиму на ньому з трьома прекрасними юними креолками, читаючи книжки і слухаючи Ваґнера! Може, там, під зоряним південним небом, під плескіт хвиль, під саму старість я розроблю найгеніальніший рекламний макет усіх часів та народів!» — «А де буду в цей час я?» — стиснувши красиві губи, запитує Мері. «Ти? Ти будеш моїм агентом на всьому узбережжі. Раз на місяць припливатимеш до мене за роботами. Ми кохатимемось до самого ранку, потім моя яхта відвозитиме тебе до берега, на якому чекатимуть твій чоловік і двоє діточок. Він невтішний, але добре розуміє, що тільки так може втримати тебе коло себе…» — «А мій чоловік не міг би жити на острові?» — питає з іронією Мері. «Ні, задля чого мені твій чоловік?» — «Ти чудово розумієш, що я маю на увазі! Я питаю ПРО НАС!» — «Мені не можна одружуватись, сонечко. Мені можна мати, навіть потрібно мати купу дітей, завжди будь ласка, але одружуватись категорично не можна. Психіатр забороняє!» — «Облиш, мерзотнику! То ти не візьмеш мене на острів?» — «Ні. Немає сенсу» — «Немає сенсу — немає сексу!» — розлючена Мері грюкає дверима, і звук удару прокочується всім під’їздом, наче землетрус.

Герман подумав, що в одному Мері мала рацію: він навряд чи міг жити у будь-якій системі, крім тієї, яку створює сам. Це — їхній одвічний диспут навколо аеропорту, точніше, не аеропорту, а метафори аеропорту як сталої системи. Мері стверджувала, що такий аеропорт необхідний кожній людині, що це — чітка система взаємовідносин, регламентований порядок, розклад рухів та рейсів, розумно й тонко організована система, на якій тримається весь світ, у якій кожна людина почувається безпечно і може приносити користь собі та суспільству. Це — як родина, яка необхідна, щоб не вмерти від самотності, кожній людині. Саме так і потрібно вибудовувати своє життя, за цією схемою. Герман же вважав, що в аеропорту найважливіше — злітно-посадочна смуга — і літак з достатньою кількістю палива на борту.

Герман закурив і включив радіо. У новинах передавали, що перші, хто постраждав від війни, — це туристичні фірми. Крім іракців, звісно. В Азії вже третій день гуркотіла війна. Кляті янкі. Згори знову почулося гупання молотка. Герман клацнув пультом музичного центру, але тут і Ґоран Бреґович був безсилий. Здавалося, що сьогодні Літрофанич відкрив цілий цех з ремонту меблів. Шум і ярість!

Сусіди та їхні звичні недільні справи

Митрофанович із люттю вдарив молотком по табуретці. Він ніяк не міг второпати, чому вони весь час ламаються?! Він їх клеїв найміцнішими клеями, збивав найбільшими цвяхами, скручував шурупами, але не більше як через тиждень вони знову розхитувались, скрипіли, і дружина, єхидно так посміхаючися, знову доводила свою перевагу — вона житиме довше. Іноді йому хотілося викинути табуретки прямо з балкона, з четвертого поверху, а іноді просто розтрощити на голові дружини, одним ударом завершити цей марафон, цю малоцікаву гру, яку не він придумав, але на яку завзято погодився, вважаючи, що немає в цьому світі нічого простішого, ніж довести до ладу пару табуреток. Він поклав молоток на стіл і прислухався до музики знизу: «Господи, ну хто цю циганщину слухає?! Як нормальна людина взагалі може таке слухати?» Він ще трохи посперечався подумки із сусідом знизу, хоча, якщо не брати до уваги музичні смаки, в цілому Митрофанович ставився до нього прихильно: чемний, здоровкається, і взагалі, якась чоловіча солідарність відчувалась у його погляді, хоча у свою війну Митрофанович нікого не втаємничував. Усім знайомим казав, що це в нього від неробства на пенсії таке хобі — возитися з табуретками. Ремонтує по дві-три на тиждень і здає на базар за невеликі гроші, так, на «Біломор». І дружина рада, і він при справі. Не в телевізор же днями очі вилупляти!

Похитавши головою, Митрофанович затиснув молотка в руці і з усієї сили ще раз увалив по кришці табуретки, яка вмить, замість того щоб стати на місце, тріснула навпіл. Митрофанович поглядом повільно обстежив тріщину, наче хотів пересвідчитися, що та не намальована, обережно провів по ній пальцем, акуратно здув тирсу і, остаточно переконавшись, що це таки сталося, з лев’ячим ревінням — «Ет, матір твою… прости, Господи!» — підскочив від розпачу та злості чи не до стелі, з серцем кинув молотка на підлогу й пішов на подвір’я — курити.

Пані Польська слухала радіо. Перший Національний передавав про нові ініціативи президента. «Нам потрібна не реформа заради реформи. Нам потрібно, щоб діюча влада стала ефективною», — казав пані Польській президент. «Наволоч. Типова наволоч, — пані Польська не любила президента. — То ти сам щойно визнав, що діюча влада неефективна. Ти сам це про себе сказав! То якого біса ти там сидиш? Тобі треба застрелитись!» — пані Польська не визнавала компромісів. Але, на жаль, президент не чув порад пані Польської, його виступ передавали в запису.

Музика, яка тільки-но увірвалася із квартири напроти, їй не заважала — вона її просто не чула. Виходячи на двір, Митрофанович затримався біля дверей пані Польської і прислухався: з ким вона цього разу розмовляє? З-за дверей напроти, де жив новий молодий сусід, продовжувала верещати духовими циганщина. Грюкнув замок од дверей Андрійовича, і почулось хрюкання Баксика.

— А до вас міліція не заходила, доброго дня, Митрофановичу, сьогодні? — запитав, висунувши голову у пройму, сусід.

Герман та його етикетка з-під майонезу

Крізь Бреґовича з коридору пробивалося лише гучне баксикове «гав-хрю-хрю-гав» і грюкіт дверей. Герман роздивлявся оформлення постера із нового компакт-диска. Він подумав, що річ, скоріш за все, в розмірах, саме в розмірах пакета. На СВ, як не вмощуйся, як не дизайнуй, які постери не вкладай, такого ефекту, як на конверті вінілової платівки, не досягнеш. Він згадав, із яким трепетом уперше доторкнувся до фірмової платівки Deep Purple, як бухкала кров у скронях, наче він тримав у руках усю мудрість світу. «Обережно! Не впусти! — крикнув Віталя Скрипін, щасливий володар біблії меломанів та дяді в Ніґерії, — там же ж Блекмор, Ґіллан, Лорд, такий концерт, у-ух!» Зараз, чесно кажучи, Герман не пам’ятав, якого саме року то був концерт, але пам’ятав, як вдалося добути п’ять рублів, щоб заплатити Сашкові за перезапис, і що наступного ж тижня його ледь не вигнали зі школи за те, що продавав бобіни з Deep Purple, власноруч на «Маяку-205» за дві безсонні ночі переписані, старшокласникам. Хіба можна уявити, щоб він тримав компакт-диск із таким трепетом? Герман поставив поруч «конверти» компакта і платівки Genesis. Дизайн останнього явно був кращим. «Звісно, справа в розмірах. Це не новина. Але як вмістити ідею, яка продаватиме товар, на зовсім маленьку етикетку для майонезу?» Це питання не давало йому спокійно жити весь останній тиждень. Найгірше, що відповіді на нього не знав не тільки Герман, а й рекламне агентство-замовник, яке підв’язалося під багатого клієнта просто так, на фарт, але у пошуках ефективного рішення зайшло у глухий кут. Тож, перекинувши роботу на Германа, колеги розраховували не лише на бездоганне технічне виконання, але й на креативне рішення. Гонорар передбачався відповідний. Але ефективне рішення Германові у голову не приходило, час спливав, і він починав потроху панікувати.

Неділя та її звичайні клопоти

— Ні, а хто міліцію викликав і що трапилось? — Митрофанович, який весь свій трудовий вік провів у ПОХРі, міліцію не любив. Швидше, зрозуміло, як конкурентів, бо прямих причин до нелюбові не існувало, але так уже склалося, що поява міліціонера майже ніколи не несла нічого доброго.

— Ніхто не викликав, самі приходили. Ось сюди. — Григорій Андрійович, старий партизан, показав на двері Германа. — Дзвонили, дзвонили, але ніхто не відчинив. Чи спав, чи той…

— Що? — Митрофанович зацікавився.

— …чи навмисне не відчинив. Та він ніколи не відчиняє нікому, крім дівок. Бачите, скільки папірців уже? — Він простяг руку із комунальними рахунками. — Треба віддати, поки не забув… Питали, хто такий, чи давно мешкає, кого водить… ну, таке…

— І що ти сказав?

— А що я скажу? Що бачив, те й сказав. Ось, про папірці. Третій місяць не плачено, куди це годиться, відключать гарячу воду всьому будинку через нього!

— А ким він працює?

— Не знаю. Іванівна, хазяйка квартири, казала, наче художником якимсь. На комп’ютері. До роботи виходить пізно, приходить о першій, а то й о другій ночі. Як правило, не сам, зауважте. Різні й симпатичні…

— А ти, Андрійовичу, як їхні обличчя зі спини бачиш у вічко?

— А я їх ранком бачу, коли вони виходять. Для чого ж із спини… — Андрійович наче образився.

Бультер’єр Бакс знов чи завив, чи захрюкав. Герман взагалі дивувався цьому псу, який як для своєї породи видавав занадто багато звуків. Звично булі — такі собі похмурі, мовчазні собаки, а цей просто артист розмовного жанру! Нетрадиційний такий буль.

Покуривши, Герман продовжив спостереження за стелею, паралельно обмірковуючи, що треба купити в супермаркеті. Курча чи телятину на сніданок, десяток яєць та, мабуть, макарони на вечерю, олії потрібно купити, може, ще креветок із пивом? Але пиво й креветки потребували компанії, а по неділях Герман принципово був сам, сам із собою, така собі ізольована релаксація. Він спохмурнів і ще раз спробував пригадати сон, але марно.

Крамниця була неподалік, хвилин десять пішки. «У цьому місті все знаходиться на відстані п’яти гривень на таксі!» — жартувала Мері. Хоча чому жартувала, це правда. Він вийшов на вулицю і нарешті відчув, що в цьому світі, крім звуків, є кольори. Відчув тому, що навколо все здавалося сірим і брудним, люди, які натовпом ішли з базару, були невиразними, майже непомітними, машини, що проїжджали, також здавалися брудними і одноманітними, обшарпані будинки пригнічували. Герман знав це своє відчуття невиразності вулиці. Воно означало, що він нарешті прокинувся, все нормально, життя триває, він його бачить таким, яким воно є. Значно гірше було, коли він не звертав уваги ні на кольори, ні на людей, ні на машини. Тоді його погляд був спрямований кудись у порожнечу чи у самого себе, і день обіцяв бути важким аж до вечора: робота валилася з рук, нічого не виходило, світу навколо взагалі не існувало — тільки роздратування, і краще взагалі в такі дні до нього не підходити. Увечері його потроху відпускало, він швиденько виконував якісь незначні замовлення і телефонував Коту. Треба було трохи випити, але якщо і це не допомагало, а таке траплялося раз на два-три місяці, то Герман на тиждень залягав удома, де дивився дурні програми по ТБ і читав книжки. Це була найстрашніша хвороба — синдром поміжсезонної депресії.

Герман ішов, нікуди не поспішаючи, насолоджуючись саме цим — що ось він іде вулицею і нікуди не поспішає. У нього було вдосталь часу, щоб роздивитись усе, що він хотів роздивитись протягом тижня. Це і дерева, і небо, і пташки — він наче мала дитина радів тому, що вони є, і він їх нарешті бачить, усвідомлюючи, фіксуючи у свідомості, що дерево — це дерево, і вітер коливає гілочки, що це — пташечка, точніше, горобчик, ось він пострибав, щось поклював… Назустріч і поруч ішли люди, їм він також радів. Герман відчував, що він з ними одного виду, однієї національності, однієї раси, тобто багато в чому вони з ним тотожні. Він зайшов до крамниці, яка була переповнена меланхоліками, санґвініками, флегматиками та холериками. Крамниця була переповнена також інтро- та екстравертами, всі вони ходили на двох ногах, розмовляли двома мовами, слухали двома вухами, дивились на світ, а в конкретному випадку — на прилавки — двома очима. Для тих, хто ходив на чотирьох, на дверях висіла табличка: «Шановні собаки! Чекайте, будь ласка, на власних господарів біля крамниці!» Виключно через наявність таблички Герман і вибрав цю крамницю для своїх недільних візитів. Її асортимент нічим не відрізнявся від інших, вона навіть була трохи далі, але такої таблички на інших точно не було. Кожної неділі, відкриваючи важкі скляні двері, Герман читав оголошення для собак і намагався уявити, що ті відчувають, коли, чекаючи на господарів, читають цю дискримінаційну листівку.

От і цього дня три вірних пси — німецька вівчарка, сенбернар і боксер — терпляче сиділи біля входу, чекаючи, і проводили очима кожного, хто виходив з магазину. Вийшла пара, потім два підлітки, потім дамочка з білим пуделем на повідку. Собаки здивовано перезирнулись. «Непорядок! Хтось із цих двох точно не вміє читати — або дамочка, або пудель», — подумали вони.

Поки Герман ходив по залу, вибираючи м’ясо, народ потроху розійшовся. Він заплатив гроші, зупинившись між філе з курчати та філе з телятини на першому, і поклав їжу до рюкзака.

— У вас монеток нема? — запитала продавщиця, риючись у касі. — Здачі не буде, мабуть, у мене.

Симпатична крихітка. Герман придивився уважніше. Остання продавщиця була в нього на другому курсі університету, тобто дуже давно. «Може, допоможе чимось з етикеткою для майонезу?» — подумав він і сам собі посміхнувся.

— Як у вас із майонезом справи?

— Дуже добре. Вибирайте! — Вона підняла руку, показуючи на вітрину, і Герман з’ ясував, що з грудьми там також усе в порядку. Він пробігся очима по майонезних етикетках, яскраво представлених на верхніх полицях. Нічого нового й особливого.

— Та ні, дякую, такі в мене всі є.

— Ви що, колекціонер? Майонез колекціонуєте?

Так, вона чудова. На жаль, за прилавком не видно ніг, але повинні бути, бо висока. Років двадцять п’ять. Чорнява. Макіяж помірний, що для продавщиць рідкість. Руки доглянуті, обручка, манікюр без остаточних явищ, задирок немає. Герман хотів було запросити її роздивитись колекцію етикеток, але вчасно згадав, як років зо два тому випадково переспав з керівницею місцевого осередку соціал-демократичної партії (о), і як йому було ніяково, як він нудився і до, і після, і під час, взагалі, задоволення посереднє від того, що нічого сказати, а промовчати просто не дають.

— Дайте якусь шоколадку на здачу або цукерок.

— Газету візьмете?

— Візьму, дякую. Свіжа?

— Вчорашня. До побачення. — І звабливо так посміхнулася.

Герман кинув у рюкзак газету і вийшов із крамниці. З собак біля дверей вже нікого не лишилось. Він озирнувся навкруг: вийшло сонечко, на вулиці значно потеплішало, і йому стало весело-весело.

Герман надів темні окуляри і повільно рушив додому. Весна, безумовно, була вже зовсім поруч. Але от із ким?

Митрофанович сидів на холодній лавці, палив і пригадував, чув він сусідську музику минулого понеділка вдень чи не чув, аж доки не згадав, що ні його, ні дружини в той день не було вдома. «Питали, — розказував Григорій Андрійович, — чи був він минулого понеділка вдень, між тринадцятою та чотирнадцятою, вдома? Я сказав, що не пам’ятаю, принаймні, не бачив…» Разом вони намагалися згадати, коли бачили сусіда останнього разу, але ця розмова слугувала лише фоном. Основною темою для обговорень була стаття у вчорашній газеті про жорстоке вбивство п’ятьох людей на вулиці Першотравневій. Їх застрелили в одній квартирі, одразу всіх, море крові, неясно хто і за що, розмови різні, але газета пише, що вбивство пов’язано з торгівлею людьми. Фірма начебто була лише зашифрована під туристичну. Вбито чотирьох жінок, одного чоловіка, начебто — міліціонера. Але що він там робив?

Тепер сусіди гадали, чи не за цією справою приходили сюди сьогодні міліціонери, і дружно зійшлися на думці, що цього не може бути.

Нарешті хоч трохи пригріло сонце, і брудні купи снігу почали помалу танути. Йти додому після вранішньої поразки Митрофановичу не хотілось, хоча за годину куріння він уже добряче промерз. «Не вистачає спілкування на нейтральні теми», — Митрофанович згадав про сина та онуків, які давно вже не заходили.

— Доброго вам дня! — привітався Герман, підходячи до під’їзду.

— Доброго дня! — Митрофанович хотів ще щось додати сусідові, але не наважився, лише подумав, як же той ранком устиг прослизнути повз нього та Андрійовича непоміченим. «Точно дома не ночував!» — вразився він своїй здогадці.

Герман уже підіймався сходами. Сусідові він відповів автоматично, автоматично діставав ключі, автоматично привітався зі старшим Кальченком, який заходив до своєї квартири і на нього якось дивно глянув, наче хотів щось сказати, але потім передумав.

— Доброго дня, пане колишній студенте! — О, тільки не це! У проймі дверей своєї квартири стояла пані Польська у білій у тоненьку жовту ромашку нічній сорочці. — А до вас учора міліція приходила! І сьогодні також!

Пані Польська в уяві Германа була схожа на смерть. Рідке сиве склочене волосся, палаючі допитливі очі, бездоганно-впевнений тон.

— Міліція приходила? — він трохи не зрозумів.

— І до мене приходила. Двоє. Не у формі, але я документи перевірила — все правильно. Я глуха, але ж не сліпа!

— А чому ви вирішили, що вони приходили саме до мене? — Герман, правду кажучи, був трохи збентежений і слабо розумів, про що йдеться.

— Тому, що питали виключно про вас. Про те, що ви робили минулого понеділка з 13-ї до 14-ї? Ви щось накоїли?

— Я нічого не накоїв.

— Настає кінець світу! І починається він із нашого міста! Певне, ви чули про цей жах? П’ятеро, п’ятеро людей! Ви мені не повірите, але це — ритуальне вбивство. От побачите!

— Дякую, пані Польська, до побачення.

— Як поживає ваш хом’ячок?

«Який ще, в біса, хом’ячок?» — хотів було перепитати Герман, але вчасно осікся. Той самий хом’ячок, якому заважає спати український славен. Із ранку їхнього знайомства пані Польська була переконана, що Герман тримає вдома хом’яка. Герман занервував, тому що дуже швидко згадав про те, що він робив минулого понеділка з 13-ї до 14-ї. Розповідати про це будь-кому, особливо міліції, не входило в його плани.

Внизу Митрофанович терпляче дочекався, поки пані Польська зачинить за собою двері, і лише потому не поспішаючи почав підніматися нагору.

У цей час Кальченки, сусіди Германа по квартирі ліворуч — молода руда мама Наталя, двадцяти років, тимчасово безробітна, з донькою Яною, восьми місяців, її, Наталин, як думав Герман, чоловік, а насправді — молодший брат Вадим, вісімнадцяти років, студент; їхня мати та водночас уже двічі бабуся Ірина Олександрівна, сорока семи років, бухгалтер, із онуком, п’ятирічним Вовиком, сином старшої доньки Тетяни, на руках, та їхній батько і вже двічі дідусь, Сергій Анатолійович, сорока дев’яти років, безробітний — сиділи на кухні і пили чай каркаде. На столі лежала вчорашня газета, та сама, яку обговорювали сусіди. На першій сторінці було написано про вбивство, що сталося минулого понеділка, і вміщено п’ять світлин убитих. Основною темою бесіди, само собою, була ця подія. Але вже не стільки сама подія, як факт того, що до їхнього сусіда ліворуч і вчора, і сьогодні приходила міліція. При цьому ні вчора, ні сьогодні їм не вдалося з ним поговорити. Вчора його не було вдома — це відомо точно, але сьогодні він не відчинив їм двері — чому? Сергій Анатолійович докладно відповів міліціонерам на всі запитання стосовно сусіда, але ж нічого такого, що б їх порадувало, розказати не зміг. Як не дивно, але того понеділка із Кальченків нікого не було вдома. Хіба що заходила старша донька посидіти з сином, поки той спав, але про це старший Кальченко промовчав. Усе це його трохи непокоїло, бо він належав до тієї категорії людей, які вважали, що в цьому світі жорстко регламентовано і дозовано і щастя, і нещастя, і гроші, і їх відсутність, і здоров’я, і болячки… Тому, чим більше негативу буде в когось, тим менше дістанеться йому. У даному конкретному випадку найбільше він переживав за свою старшу доньку Тетяну, чия робота за кордоном не була секретом для слідчих: скільки років там працює, чи заміжня, де зараз, яка адреса, телефон? Питання були простими, але в той же час і підступними, він не знав, як правильно відповідати, тому нервував і плутався. Звісно, вона тут ні до чого, та як би там не було, вся ця історія дуже не подобалась родині Кальченків. Вони пили чай, привезений з Арабських Еміратів, і чекали на Тетяну, яка з хвилини на хвилину мала прийти та всіх їх заспокоїти. Вона повинна була сказати: «Не хвилюйтесь, усе нормально. Ваш світ не потурбують».

Дома Герман увімкнув радіо. У Багдаді було не так щоб зовсім усе спокійно, але, принаймні, нічого особливого як для війни не сталося: так, потрощено трохи будинків, убито десятків два чи три арабів.

Герман подумав, що людство схоже на дитину, якій у руки потрапила цікава іграшка. З дослідницьким задумом розібратись, як та іграшка влаштована, дитина потихеньку починає її розбирати, зовсім не турбуючись, як усе це потім знову скласти докупи. Врешті-решт, дитина розщеплює іграшку на атоми і намагається зібрати щось цікаве із залишків деталей. Інколи це вдається, інколи ні, а часом виходять просто геніальні речі, які спрощують життя. Але нічого кращого за ту, першу іграшку винайти не вдається. Тоді дитина, яка паралельно з процесом, не відходячи далеко від іграшки, їла, розляпуючи довкола кашу, спала, не міняючи пелюшок, блювала, не витираючи рота, чхала й кашляла, не витираючи шмарки з-під носа, забажала знову зібрати іграшку докупи. Але виявилося, що вона не пам’ ятає не тільки того, як та іграшка влаштована, а й того, який насправді вона мала вигляд. Фотокамеру було винайдено пізніше, малювати дитина навчилася лише нещодавно, до того ж багато деталей виявилися втраченими назавжди, деякі було просто викинуто як непотріб, а деякі визнано небезпечними для життя — і знищено безслідно… Дитина розплакалася, бо тримала в руках замість великої красивої іграшки, якою могла гратися досить довго, може й вічно, купу маленьких, здавалось би, корисних, але досить безглуздих іграшок, які давали їй сумнівні знання, дрібну допомогу в тому, що змінити все одно не можна, і звичку до неохайності та розбещеності.

Герман одразу зайшов на кухню. У животі бурчало, свіже повітря і монолог пані Польської розбудили просто звірячий апетит. Він кинув сковороду на плиту, запалив газ, дістав із наплічника олію та продукти. «Яким має бути майонез? Точніше, якою має бути етикетка, яка його продасть?» Не народжувалось ані тексту, ані генерального кольору, не було не те що ідеї, навіть і натяку на неї! Єдине, про що пронявкало рекламне агентство-замовник, так це про побажання клієнта, що фішка має полягати в тому, що це мовби такий майонез, який вживають справжні «зірки» естради чи кіно. Він начебто такий корисний, такий дієтичний, так допомагає їм мати чудовий вигляд… При цьому жодної «зірки», звісно, на етикетці зображено бути не повинно, авторське право і таке інше. І це все. Не мало, але як куцо! А час спливав! «Геро, ти дизайнер, ти рекламіст, врешті-решт, ти і думай! Ми тобі за це і платимо!» Вони, вочевидь, перебували в цілковитому розпачі. М’ясо на сковорідці приємно зашкварчало, кілька крапель олії вистрелило на стіл. Макарони чи рис? Макарони швидше. І він поставив на плиту каструлю з водою.

Нарешті Герман дістав із рюкзака газету. Дивлячись на світлини вбитих людей (чотири жінки, один чоловік, і справді мент) минулого понеділка між 13-ю та 14-ю у будинку на вулиці Першотравневій… Він здригнувся. Неприємний холодок пробіг по спині, і трохи захотілося вийти до туалету, подивитись, як там справи в унітаза.

Герман уважно роздивлявся обличчя на фотокартках. Одне наче видалось йому знайомим. Ця жінка на вигляд була найстаршою, обличчя кругле, ніс прямий — звичайна зовнішність… Боже ти мій! Це ж клієнтка! Його клієнтка, він робив їй оригінал-макет рекламного блока… у газету чи журнал, він достеменно не пам’ятав. Вона обіцяла заплатити, але так і не зайшла, ось чому він її запам’ятав! Це було рік тому чи півроку, а зовсім недавно вона телефонувала йому, і вони домовлялися про зустріч! Але от коли саме? Треба подивитись у журнал замовлень. Збуджений цим несподіваним відкриттям, Герман ткнув ножем м’ ясо — годиться, та й запах був просто чудовим. Час було снідати-обідати. Раптом у пам’яті з’явилося продовження діалогу зі сну. «Їж котлету, кому я кажу, і не мели дурниць!» — «Бабусю, а скільки важить мамонт?» «Увечері прийде батько і все тобі розкаже, добре? Але тільки після того, як ти з’їси котлету!» — «А це котлета з мамонта? А тато ввечері прийде?» — «Ввечері». — «Тоді я й котлету ввечері їстиму. Щоб він бачив, як я їм котлету з мамонта, інакше він не повірить!»

«Чудовий хлопчик, — подумав Герман, нетерпляче роздираючи тупим ножем шмат м’яса, — винахідливий. Не інакше, син адвоката. Але від котлети даремно відмовився…»

З коридору почувся якийсь регіт, шум, гомін. Сходами хтось збіг униз, грюкнули двері під’їзду. Герман важко і солодко лежав після сніданку-обіду на дивані і переглядав газету, але сторонні звуки від сусідів і шум за вікном заважали йому зосередитися. Герман подумав, що лише за рік він навчився візуально ідентифікувати тих сусідів, звуки з квартир яких чує недільними ранками. О 6.00 український славен — квартира напроти, пані Польська; поламаний замок, скриплячі двері, хрюкання Бакса — квартира напроти по діагоналі, Григорій Андрійович, старий партизан; рев дитини, безкінечний ґвалт — квартира поруч, велика родина, Кальченки; грюкіт молотка — сусід зверху, Літрофанич; туберкульозний кашель за стіною о пів на четверту ранку, відхаркування, шум води у ванній кімнаті — сусід за стіною, сусідній під’їзд, чоловік похилого віку, сивий, кривий, як звати — невідомо. Нарешті, неслухняний онук із тріскучою бабусею — жодного разу не бачив, очевидно, живуть десь поруч, але важко зрозуміти, де саме. Інші мешканці будинку начебто й існували, стояли надворі, ходили сходами, вітались, але Герман їх однак не міг запам’ятати.

Газета детально сповіщала про все, що трапилося на вулиці Першотравневій минулого понеділка. Усіх п’ятьох убито пострілами з пістолета у ліве вухо. Двоє з убитих жінок (його клієнтка в тому числі) підозрювались у тому, що відправляли за кордон дівчат займатись проституцією. Квартира правила їм за офіс, але офіційно фірма, ясна річ, зареєстрована не була. Ще одна вбита — дівчина, яка нещодавно повернулася з Іспанії. Повернулась не одна, а з іспанцем на ім’я Сезар. У середу в них мало бути весілля… («Просто караул».) Також загинуло подружжя: капітан відділу боротьби з організованою злочинністю, курирував сектор боротьби з торгівлею людьми («Круто!») та його дружина. Відповіді на логічне запитання, що міліціонер робив у квартирі людей, яких мав за родом діяльності заарештувати, газета не давала. Всі вони сиділи на кухні, — доповідає газета, — пили каву («Звідки це відомо газеті?»). Першим застрелили капітана, який відкрив двері. Іспанець був останнім, хто бачив їх усіх разом живими. За півгодини до вбивства він кудись поїхав. Міліція вже затримала кількох людей, у тому числі декого з родичів загиблих.

Герману стало моторошно від думки, що так недалеко від його дому позбавили життя в такий кривавий спосіб одразу п’ятьох людей. Він підвівся з дивана, підійшов до полиці і вибрав книгу. Вечір був безнадійно втрачений — не через німців, скрипку та поганий психічний стан поета і його мами, — але від того було не легше і не важче, думки постійно крутилися навколо газетної статті про вбивство, вони повністю витіснили МАЙОНЕЗ ЗОРЯНИЙ ДІЄТИЧНИЙ з усіма його прибамбасами та друкований текст. «Може, це й на краще», — подумав Герман. Починалась інтелектуальна імпотенція, і він увімкнув телевізор.

Того вечора йому навіть ніхто не зателефонував.

По телевізору розказували, як війська коаліції, до якої країна, де жив Герман, чи то входила, чи то не входила, переможно вбивають усіх на шляху до Багдада.

Чергова неділя без Мері добігала кінця.

Герман та його потворні менти

«Нам потрібен Герман С.! Він є?» — з цим банальним питанням на вустах двоє людей вранці в понеділок з’явилися у дверях його офісу. Вони тримали в руках по тоненькій папці так, начебто збиралися зараз передати Герману якісь надважливі папери. Він відірвав погляд від монітора — там було одне речення, написане звичайним Times New Roman — МАЙОНЕЗ ЗОРЯНИЙ ДІЄТИЧНИЙ.

— Торговим агентам вхід заборонено! — пожартував Герман, хоча добре розумів, що це явно не торгові агенти і жартувати з цими людьми не слід. Двоє почали потроху змінюватися на обличчі. Обидва — середнього зросту, трохи плюгаві, один — світловолосий, другий — чорнявий. Майже як брати від різних батьків і однієї матері, яка змалечку водить їх до одного перукаря й одягає на базарі в одного продавця. Цього разу, мабуть, був масовий завіз шкіряних курток із комірцем типу «баран» із Туреччини.

— Це ви — Герман С.? — повторили вони питання.

— Так, це я — Герман.

— І прізвище ваше?

— Так, і прізвище моє.

— Нам треба з вами переговорити. — Вони це сказали проникливо, як родичі, які от-от збираються прочитати ваш заповіт і на щось дуже сподіваються.

— Говоріть. — Герман був злий. Всю дорогу до офісу він думав про кляту етикетку для клятого майонезу, про вбивство п’ятьох, про кров, яка, мабуть, текла по трубі в кухню сусідам знизу… Він відчував, що не виспався, що світ — хижа сіра тварюка, яка знову заважає йому жити. Але де ж тоді жити? Отож!

— Нам треба проїхати у відділок. Це ненадовго.

— У мене багато роботи.

— Буквально півгодини. Ми машиною. Тут можуть бути ваші співробітники, зайві люди… Швиденько складемо протокол — і баста.

— І баста, — повторив Герман. — Нікого немає, і ніхто не прийде, проте гаразд. Це пов’язано з убивством?

Чесно кажучи, у будь-якому іншому випадку він ніколи б не погодився їхати у якийсь відділок, але сьогодні йому було нудно на роботі, він розумів, що все одно нічого не винайде.

— Так, — відповіли менти, — певним чином. Буквально пару-трійку запитань для протоколу.

Першого удару світловолосий завдав йому відразу, як тільки вони увійшли до кабінету. Удар був професійно-підступний: по нирках, зі спини. Герман осів на підлогу: різкий біль, темрява в очах.

— Ну що, визнаватимемо провину і збережемо нирки для пива, чи як?

Герман, лежачи на підлозі, хапаючи ротом повітря, не розумів, що відбувається. До чого тут він?!

— Я питаю, — ану вставай, сука! — я питаю тебе: ти за що замочив п’ятьох? — слідчий явно був задоволений своєю рішучістю.

Герман чомусь згадав улюблену відповідь, яка належала геру Мюллеру із «Сімнадцяти миттєвостей весни»: «Я не їм солодкого!», і відповів через паузу:

— Я не п’ю пива.

— Тобто ти хочеш сказати, що нирки тобі не потрібні?

Герман уже майже підвівся, коли серія ударів по корпусу знову звалила його з ніг.

— Падло, для чого ж ти Серьожу замочив, га?! Ну, тепер тобі п…ць! Ми тебе в камеру як півня запхнемо, як опущеного, мучитимешся до кінця життя підором. Ти, падло, у нас повісишся на власних кишках!

Били недовго, але дуже ретельно. Герман уже нічого не хотів розуміти чи пояснювати собі. Ситуація сталась — і вийти з неї потрібно було з найменшими втратами. У даному випадку — фізичними. Він, як міг, закривав голову і статеві органи, підтягував коліна до обличчя, прикривався ліктями, але чотири ноги були спритнішими. Судячи з усього, менти тренувалися так мало не щодня. А Германа так давно ніхто уже не лупцював, років з десять, це точно.

— Все, баста. У камеру підора. Ввечері договоримо. Давай наступного!

Герман та його товариші по нарах

— Який із запахів ти б назвав наймерзеннішим у своєму житті?

Вони лежали на нарах. Тимур був давнім знайомим Германа, він уже не пам’ ятав у якій, але в якійсь із шкіл вони навчались разом. Потім Тимур зник із поля зору. Коли вони через кілька років випадково зіткнулись у барі «Коламбус», виявилося, що той часто виїжджає за кордон, де працював то столяром, то муляром, то будівельником, то охоронцем, — словом, ким тільки не працював, лише б не стирчати тут. Останнього разу вони бачились років зо три тому. Виявилось, що за цей час Тимур кардинально змінив підхід до фізичної праці і, як він висловився, з експлуатованого став експлуататором. Експлуатував він власні зв’язки по всі боки майже всіх європейських кордонів з однією метою — зробити щасливими якомога більше дівчат (цитата) «шляхом їх працевлаштування шлюхами».

— Ти вважаєш, вони не знають, чим там займатимуться? Чудово знають! Повір мені! Усі жінки — бляді!

Так це чи ні, Германа, чесно кажучи, хвилювало менше за все.

— Запах? Не пам’ятаю…

— Коли я служив в армії — уявляєш, я служив в армії!

— Ти служив в армії?

— Так от, — Тимур явно завівся на довгу розмову, — коли я служив у будбаті — королівські війська! — ми працювали на будівництві. Мені подобалось бути каменярем, класти на цемент цеглини… Таке відчуття… справжності, чи як це точніше сказати… Твоя робота просто очевидна, однозначно корисна, ти щось будуєш… Коли стану стареньким, привезу онуків до цієї клятої країни, покажу, що їхній дід збудував ось цими руками!

Тимур показав йому білі рихлі долоні навіть без натяку на важкі трудодні.

Герману наче весь час хотілося по маленькому, але сама думка про це завдавала болю. Суки. Просто суки! Нирка і спина несамовито боліли.

— Германе, — продовжував свій лікбез Тимур, — ти можеш нікуди не поспішати. Це якраз те місце, де нікуди не слід поспішати. Повір мені! У тебе попереду цілих 72 години. Як мінімум.

— Тобто?

— Ти, як і всі люди, що зачинені тут, у цій камері, затриманий «до з’ясування особистості». Це у них такий прикол, у ментів. Так що 72 години гарантовано. А якщо зізнаєшся, то просидиш трохи більше, якщо пощастить, звісно, можливо, місяць або два, поки не знайдуть справжнього вбивцю. А якщо не пощастить, то хтось із нас просидить за ґратами все життя. Довічне ув’язнення гарантовано. Чотири людини плюс мент, це тобі не жарти! Те, що тебе били менти і кричали, що ти вбивця, ще нічого не означає. Тут усім так казали. Так що не переймайся, якось владнається!

— Мужики, у карти граєте? — якийсь мужик на півголови зазирнув на їхній другий поверх.

— У дурня? Чи в очко?

— Поганий жарт, Тимуре, не до місця. Скажи спасибі, що тут блатних немає.

— От за це — спасибі. Погуляли б тоді.

— Тимуре, розбишако, — мужик доброзичливо посміхався, — ти новенького не підбадьорюй сильно. А то бачиш, — він показав рукою кудись у темний кут камери, — ти Ґоґі вчора ввечері підбадьорював, а його сьогодні ледь до смерті не забили. Не навроч. — Його півголови зникло.

Герман поки мало що розумів. Він пригадував цікаву книжку, котру якось знайшов в Інтернеті. Вона називалась «Як вижити у в’язниці» і була написана киянином, майже його однолітком. Сьогодні вона б йому стала в пригоді. Корисні поради, які читати треба було уважніше: не як детектив, а як «Довідник для городника».

— Тимуре, зачекай-зачекай, — Герман спробував трохи призупинити нескінченний монолог приятеля, — зачекай. Кілька запитань, добре? По-перше, вони чудово знають, хто я, де працюю і все таке інше. Яке тут може бути «з’ясування особистості»? По-друге, чи то, скоріш, по-перше — я нікого не вбивав і жодного стосунку до цієї справи не маю, а мене, як злочинця, витягли з роботи, відбили нирки і тримають у в’язниці! По-третє, хто такий Ґоґі? І якщо він зізнався, то нас повинні всіх випустити! Я…

Тимур зареготав. У камері було нудно, тому будь-який жарт чи анекдот, навіть невдалий чи «бородатий», користувались успіхом.

— Відповідаю запитанням на запитання: ти з ментівкою давно справу мав і чи мав узагалі колись?

— Давненько. Я…

— Дві секундочки! Облиш. Часи змінились. У цьому вбивстві за ці кілька днів уже шестеро зізналося! Але, даю член на відсіч, ніхто там і близько не стояв. Тут так п…ть, що краще зізнатись, ніж потім усе життя кров’ю харкати і через трубочку мочитись. Особливо, якщо на тобі не одна справа висить. На Ґоґі, наприклад, торгівля наркотою. Дрібненька, але років на п’ять-вісім вистачить, а при бажанні і «паровозі», який слідаки навісять, — і до червонця дотягне. До часу ніхто його не чіпав, бо мало хто там ті наркотики у нього купляє, не всі ж наркомани — пропащі люди, є і досить-таки не пропащі, я тобі скажу… Отож. Але пробили куранти, і менти всіх під прапори поставили. Усіх, кого могли, хто може мати хоча б який стосунок до всіх цих справ, усіх, хто на гачку, кого, якщо не впіймають справжнього вбивцю, можна було б завести до залу суду і посадити. Розумієш, вони тут специ великі… тут київські опери приїхали, справа — на особистому контролі міністра. Так що, думаю, ще мінімум людей десять присягнуть на допитах, що це — вони, вони і ще раз вони — і ніхто інший застрелити тих п’ятьох не міг! А там — буде як буде. Впіймають — слава богу, а не впіймають — виберуть підходящих — і вперед, за орденами! Тут, звісно, на довічне тягне, але при нормальному підході до справи… Потрібні люди у нашій країні більше п’яти років у в’язницях не сидять! І то — це я ще так, по совісті накинув.

Герман мовчав. Нарешті до нього почали доходити реалії в повному обсязі. Його очі нарешті відірвались від монітора з написом «МАЙОНЕЗ ЗОРЯНИЙ ДІЄТИЧНИЙ» і втупились у сіру стелю камери, яка не символізувала дійсність, а була нею. Притому досить гнітючою: він перебував у СІЗО, його тіло і нирки нестерпно боліли від ударів ментівських черевиків, його клієнтка, з якою він спілкувався менше ніж два тижні тому (чи три?), лежала десь з простреленою головою (її мали поховати вже?). Це майже все, як він думав, що могло пов’язувати його з убивствами, але цього було достатньо, щоб тримати його в камері. Наразі, так вважали тут, у міліції. Але що вони могли йому поставити в провину, крім візиток (чи макет у газету?), що він зробив колись за тридцять хвилин тій нещасній жінці? Якась ланка тут явно була відсутня.

Але яка? Та факт лишався фактом: у результаті нескладних, але досить дійових ментівських висновків він перетворився зі звичайного дизайнера в підозрюваного у вбивстві! Вражаюча кар’єра для понеділка.

— Цікаво, що там американці в Іраку? — Герман почув запитання крізь сон. Він роздер очі. Похитуючись, наче пританцьовуючи, біля нар стояв молодий хлопець симпатичної зовнішності, модно вдягнутий і підстрижений, якийсь ненормально акуратний для СІЗО. Він звертався до Германа.

— Американці? Американці, думаю, непогано.

— Вибач, я не помітив, що ти заснув. Багдад не взяли?

— Ні, біля Басри.

— Довго воюватимуть?

— Ні, не довго. — Герман приліг і сперся на лікоть. Усе боліло. Усе дуже боліло, навіть яйця. — У них озброєння на два покоління мінімум випереджає Саддамове.

— Суки, — сказав красунчик. — Сашко, — і простягнув долоню.

Герман із сумнівом глянув на руку. Він багато чув про те, як на «зоні» опускали тих, хто навіть випадково порозмовляв з «опущеним».

— Я теж не підтримую американську агресію, — холоднувато відповів він і руки не подав.

Красунчик розсміявся.

— Чого ти нервуєш? У нас нормальна камера. Тут сидять винні в одному — всі так чи інакше пов’язані з виїздами за кордон, вивозом проституток, або просто знайомі тих, кого вбили у понеділок. Так що розслабся, чувак, я тренер із танців, а не те, що ти подумав!

Герман дико розсміявся. На волі йому б і на думку не спало взагалі надавати якоїсь уваги сексуальній орієнтації цього типа, хоча він і не сприймав «голубих» як адекватних представників людства, не розуміючи, як вони взагалі можуть претендувати на якесь суспільне визнання. З одного боку, йому було взагалі однаково, хто з ким і яким чином трахається, нехай хоч із козлами, лише б ті не були проти і це не позначалось на козячому поголів’ї. Це приватна справа, врешті-решт, кожного козла! З іншого боку, він ніяк не міг уторопати, як уряд будь-якої країни може взагалі підтримувати тих, хто не може продовжувати свій рід виключно через свої особисті нахили. Тут було щось не те, за цим стояла якась сила, якась хитра гра, тонка пропаганда неприродних цінностей. Хтось пропагував індивідуальний вибір, який на фоні демографічної кризи і природних інстинктів людей абсолютно суперечив здоровому глузду. Як людина, щоденно пов’язана з віртуальною, маленькою, але все ж неправдою, яку звуть рекламою, Герман це відчував підшкірним жиром.

— Хіп-хоп, брейк денс. Танцгурт «Ельдорадо», ти нам логотип розробляв, пам’ятаєш? Дівчина така білява, симпатична, тоді від тебе працювала, не пам’ятаю зараз ім’я. Мері начебто?

— Мабуть. Вона не працювала, лише трохи допомагала. — Герман сів, потер очі, помацав боки. Він навіть не помітив, що задрімав. Тимур хропів поруч.

— Боляче? — поспівчував Сашко. — А мене не дуже били. Я одразу зізнався. Сказав «так, це я їх убив» і все підписав. Потім розберемось. Тим більше, що я того понеділка взагалі у Німеччині ще був.

— І що тепер?

— Нічого. Чекатимемо. Думаю, скоро всіх повипускають. Чув, що вже є основний підозрюваний.

— І за що ж він їх так?

— Ти не зрозумів. Основний підозрюваний — це не та людина, яка насправді вбила. Основний підозрюваний — це та людина, чиї особисті якості, тобто слабкий характер, невдалі знайомства, і, головне, відсутність жорсткого алібі найбільше підходящі для того, щоб навісити на неї цю гидоту. Ментам справу потрібно якнайшвидше в прокуратуру передавати. Зараз подільника йому знайдуть — і все, приїхали.

Сашко розсміявся.

— А подільник для чого? — запитав Герман.

— Не знаю. Певне, вважають, що один навряд чи п’ятьох би завалив, якщо він не Рембо, звісно. А цього, — Сашко кивнув на Тимура, — пройдисвіта звідки знаєш?

— Вчилися разом. У школі.

— А такі хіба у школах навчаються? — Сашко криво посміхнувся. — По-моєму, це для них зайве. Навіщо ж учителів мордувати, казенні гроші переводити?

Судячи з усього, у Тимура у певних колах була не найкраща репутація. Герман помітив для себе це спостереження і знову провалився у сон. Нирки боліли скажено.

У камері було не жарко, у камері було неможливо жарко. Труби, пофарбовані у класичний совковий синій колір, здавалося, зараз розплавляться. Дихати було майже нічим, просто як у забитому мішками та п’яними мужиками у незнімних три тижні шкарпетках купе потяга недалекого сполучення. Герман лежав із закритими очима. Цей запах він ненавидів, це абсолютно точно. Він думав, що, хоча надворі зараз і мерзотно, там холодно і вітер, але все ж таки є одна незрівнянна перевага над камерою. Це — свіже повітря, яким ти можеш дихати, коли заманеться. І цей ступінь свободи не вимірюється.

І ще він подумав, що якби не майонезна етикетка, від сидіння у СІЗО він небагато б (окрім нирок) взагалі й втратив. Зараз майже вечір, а на волі й досі ніхто не знає, що він тут. Більше того, навряд чи в найближчі 72 години хтось по-справжньому кинеться його розшукувати.

Сказати, що цей висновок його стурбував, було б неправильно, але, з огляду на ситуацію, Герман розумів, що такий стан справ робить його значно вразливішим за інших, таких же як і він, підозрюваних. За тих уже телефонували родичі, несли хабарі міліцейському начальству, наймали адвокатів… Його ж спокійно можна було тримати досить довго — у цьому місті в нього не було ані родичів, які б кинулися збирати гроші, ані колег, які б найняли адвоката, ані високопоставлених приятелів-чиновників. Він був практично один, і ситуація небезпідставно вказувала йому на цю слабкість. Він був мало захищеним, прямо як пенсіонер. Мері? Мері краще не знати про це. Вона далеко, і не з ним.

Він згадав, як вони вперше разом поїхали відпочивати до Єгипту. Це було позаминулого літа. Він завжди мріяв побачити піраміди, йому здавалося, що коли він їх побачить, то зрозуміє всю мудрість світу і сенс життя. Тому, коли з’явилися гроші, питання, куди їхати відпочивати, не виникло. Але дорога від Хургади, де вони жили в готелі Long Beach, до Каїра була настільки довгою та важкою, араби настільки крикливими та нав’язливими, що світосприйняття притупилося, і врешті-решт вони озирали три велетенські споруди як багатоповерхові новобудови у якомусь із мікрорайонів міста. Краплинку справжнього відчуття дотику до величі він відчув лише в Карнакському храмі, коли в них була вільною ціла година і вони самі, без гіда, який постійно смішив їх поганою російською, промовляючи «Олександр Макдональдський» (Македонський), «кольоса (колоси) Мемфіса» або «автомальчики» (автоматники), гуляли серед могутніх колон, які були споруджені так давно, що уявити неможливо. Мета їх будівництва також не піддавалась розумінню: для невідомих і незрозумілих сучасній людині культів, які відправлялися невідомими і незрозумілими людьми. Навіщо цей цирк? У Національному музеї Герману вдалося дати нову трактовку імені Нефертіті. Виявилось, що «нефер» із давньоєгипетської перекладається як «прекрасний». Ну, а «тіті» вони і в Африці тіті. Тобто царицю звали «прекрасні тітьки»…

Тепер Мері живе з іншим чоловіком, єдина користь від якого лише в тому, що він готовий був одружитись на наступний день після знайомства. Герман і не думав, що для жінок це так принципово і важливо. Індик також не думав. Чи думав? Її чоловік — льотчик. Добре, що не космонавт. Тут Герману в голову прийшла якась дика ідея, така дика, що він намагався її одразу відігнати від себе, але та нав’язливо дерлася до мозку, навіть у сні він думав про це. Він відчував, що з його боку історія з Мері далеко не завершена, що він має зробити ще якийсь важливий крок. Під самий ранок вівторка Герман нарешті зрозумів, що хоче помститися. Цинічно і жорстоко.

Сусіди та їхні тривоги

Біля під’їзду зібрались майже всі, візуально ідентифіковані Германом як сусіди: пані Польська з ображеним виразом обличчя, Митрофанович з новим «Клеєм для професіоналів» і півлітрою самогонки в кишені, старші Кальченки з невиправданими старшою донькою надіями, старий партизан Григорій Андрійович із бультер’єром Баксом, який недовірливо роздивлявся пані Польську. Звісно, що двома основними темами їхньої бесіди знову були вбивство п’яти людей на вулиці Першотравневій та агресія Сполучених Штатів в Іраку.

У цей час із крамниці напроти йшла бабця Євдокія, на яку чекав удома онук, батько якого, її син, учора ввечері так і не повернувся додому. Результатів цієї події було кілька. По-перше, його малий син так і не дізнався, скільки важить мамонт, а тому так і не покуштував котлет. По-друге, бабця Євдокія зранку ще раз зателефонувала сину на роботу, а потім по черзі в усі міські лікарні, міліцію, морги. Та ніхто нічого цінного їй не повідомив. Хіба що у черговій частині сказали, що в розшук подавати ще зарано. Мовляв, часто таке трапляється, коли дружина у відрядженні і чоловіки зникають на деякий час, а потім заявляються додому з розстебнутою матнею, напівпорожньою пляшкою в руці та помадою на сорочці. Так що хвилюватися зарано, почекайте до вечора. Але бабця Євдокія все ж хвилювалась: її син не прийшов додому ночувати, чого раніше не траплялось ніколи, у місті пачками вбивали людей, невістки третій день не було вдома, начебто у відрядженні, а онук не хотів їсти котлети, і ріс, судячи з усього, махровим циніком. Тобто його виховання негайно вимагало материнського тепла та міцної батьківської руки.

Усе це було недобре зараз і не обіцяло нічого позитивного в майбутньому. Бабця Євдокія сказала сусідам: «Добрий день!» і пішла далі. Їй ніколи було стояти біля під’їзду. Вона мала щось зробити. Спочатку, наприклад, придумати, як сказати онуку про те, чому батька досі немає вдома, і не заплакати. А потім вирішити, кому потрібно зателефонувати ще.

Піднімаючись сходами, бабця Євдокія подумала, що таку прохолодну погоду о цій порі року вона пам’ятає тільки аж у вісімдесят п’ятому. Треба буде тепліше одягнути онука на прогулянку.

Слідчий Романов та його паскудний настрій

На вулиці справді було холодно, слизько й мерзотно, дув пронизливий вітер. Дивлячись у вікно, можна було б сміливо стверджувати, що зараз лютий, але календар із рекламою фірми «Комп’ютери для офісу та дому», що висів на стіні над головою старшого слідчого Романова, підтверджував червоними лініями позицію «березень». Слідчий Романов був один з трьох оперів, що прибули з Києва розслідувати справу про одне з найкривавіших убивств за останні роки. Він дивився у вікно і думав про те, яка ж лиха година занесла його у цю провінційну діру, та ще й по такій гнилій справі. Торгівля людьми — р-раз, убивство міліціонера — два, три — вбивство не при виконанні прямих службових обов’язків, а при розпитті кави з жертвами, які підозрюються в дуже негарних речах. Рахувати далі? І чи доповідати заступникові міністра про те, що місцеві лобурі повністю завалили початковий, найважливіший етап розслідування, а обстеження і опис місця злочину взагалі виконані дилетантськи? Як відмазувати честь мундира? Можна, звісно, сказати, що капітан — це наш Шарапов, а хто ж тоді його дружина? Шарапова, звісно… У цю нісенітницю ніхто не повірить, ніхто, навіть газети. Тобто по вуха в багнюці. Романов перевів очі на календар — до строку, визначеного міністром, лишалося п’ять діб. Він підняв слухавку внутрішнього телефону.

Герман та його товариші по нарах

Герман пригадав дурне запитання Тимура про запахи. Він би міг назвати запахи, які йому подобаються. Наприклад, він добре пам’ятав запах вантажівки «Колхіда». Він не був упевнений, що всі вантажівки пахнуть саме так: сіном, нагрітим на сонці металом, соляркою, важкою працею. Цей запах — запах проведених літніх канікул у бабусі в селі. Запах пізнання, свободи та безвідповідальності. Або запах мокрого піску, у який він у дитинстві закопав свого пластмасового солдатика-Чапаєва з метою викопати того через тридцять або шістдесят років і впевнитись, що пластмаса не піддається розпаду за такий короткий термін. Якби він тоді знав, що Петька — Пустота, він би закопав і його, тому що закопати порожнечу було б цікаво, а викопати її через кілька років — ще цікавіше… Чи піддається порожнеча розпаду за тридцять років? Запах дитячих мрій та надій. Але назвати запах, який би він ненавидів, Герман одразу не міг. У голову лізли банальні каналізації та екскременти, але він навряд чи міг сказати, що відчуває до них огиду. Вони природні, а ненавидів він, як правило, явища неприродні, тому до таких речей ставився спокійно. Інша річ, запах дезодоранту, змішаний із запахом поту, від яких його одразу починало нудити.

— Уяви, — поруч знову невпинно тріщав Тимур, — мене з кельмою в руці на шостому чи сьомому поверсі новобудови. Травень місяць. Вечір. Сонце йде до заходу. У повітрі — оптимізм усього світу. Пташки. Через десять-п’ятнадцять хвилин почнеться наша зміна, і я знову будуватиму, кластиму цеглу одна на одну, тобто створюватиму щось корисне і нове. Серце буквально співає! І тут… у повітрі розходиться та-акий сморід! Це неможливо передати, це потрібно нюхати! Це м’ясокомбінат робить якісь викиди, спалює кістки тварин, і світ миттєво стає гидотним, і ти розумієш, що див не буває, а все твоє щастя інколи напряму залежить від якоїсь фабрики з переробки корів на ковбасу.

Люди в камері займали вільний час переважно грою в карти. Герман лежав на нарах і по голосах стежив за грою: «Флеш рояль», «Стріт», «Підіймаю!» Всього тут перебувало чоловік чотирнадцять, хоча камера розрахована була на вісьмох. Це, звісно, міліцейське начальство ніяк не турбувало, тому що такі дрібниці їх взагалі турбувати не могли. Ув’язнені тримались невеличкими групами, ніхто особливо не спілкувався і не нав’язувався, і з цим йому просто пощастило. Страшно було навіть уявити, що він, у такому стані, опинився б серед непростої бандитської публіки, де вуха могли б відірвати за дві хвилини. Та й не тільки вуха… Герман зважив, що взяли його вчора, у понеділок, десь близько одинадцятої, потім везли, потім били, потім, певне, була ніч… А потім пройшов ще деякий час, простіше спитати.

Сашко дістав із кишені старого годинника.

— Мама передала, — пояснив він, — мій менти забрали, можна попрощатись. Десята ранку, думаю, вам, маестро, скоро на допит. Тут у них такий графік. Рекомендую — зізнавайся. Немає сенсу, підписуй, просто ж покалічать — і все. Чи ти на них до суду вирішив подати?

Герман подумав, що в словах Сашка є сенс і здоровий глузд, але він не уявляв, як може власноруч підписати документ, де б зізнавався у вбивстві, неважливо скількох, людей. Від самої думки про це в нього по спині пробігли мурахи.

Слідчий Романов та його цікава пропозиція

— Це дуже просто, — пояснював йому слідчий Романов, — ти береш ручку і пишеш, як убивав, за яких обставин, які мотиви. Я тобі все розповім, ти не хвилюйся. Але проблема в тому, що я особисто вважаю, що ти це й без мене добре знаєш.

Герман перевів погляд з календаря «Комп’ютери для офісу та дому», який він власноруч зробив у грудні, на слідчого. Від того, що навіть у міліції є його робота, Герману стало приємно, хоча особисто йому цей макет ніколи не подобався.

— Ви чудово знаєте, що я ні в чому не винний, — відповідав Герман, — завтра вранці тут буде мій адвокат. Ви можете мене бити, але це — безглуздо, я…

— Розумієш, громадянине Германе, — ми б’ємо тих, хто справді невинний. Ми і про тебе таке думали.

Але от обставини… — Романов смачно затягнувся сигаретою. Потім повільно, ніздрями випустив три кільця диму. Герман уперше за день відчув, як він хоче курити, — …обставини серйозно змінились. Точніше, ми виявили деякі факти. Тож моя пропозиція така: ти пишеш чистосердечне зізнання, суд дає тобі п’ятнаху, ми забезпечимо пом’якшувальні обставини, не хвилюйся, довічного ув’язнення ти не отримаєш. Керівництво та преса заспокоюються, а ми спокійно, без тиску та вереску, продовжуємо слідство. Якщо ти винний — відсидиш своє і вийдеш, якщо ні — то вийдеш максимум через рік. Ну як? — І пригостив Германа сигаретою.

Герман закурив. Хвилі перед очима продовжували свій нескінченний рух, накочуючись на стіл слідчого. Він подивився на стелю, на стіну, на календар і згадав той злощасний понеділок, коли світ йому здавався особливо сірим і ненависним. Він пізно прокинувся, валявся в ліжку, читав Муракамі, потім гучно ввімкнув музику, Los Lobos. Зробив зарядку. Потім пішов у ванну прийняти душ. Los Lobos просто розривав квартиру роколатинським драйвом. Крізь шум води він ледь почув дзвінок у двері. Звісно, він і не збирався відчиняти. Дзвонити перестали. Він витерся рушником із зображенням єгипетського бога Тота, накинув халат і вийшов у коридор. У двері знов подзвонили. Тихенько, щоб не було чутно, він підійшов і глянув у вічко. Дивно, але замість дядька з «Обленерго» Герман побачив привабливу дівчину, в якій упізнав рудоволосу сусідку, старшу Кальченкову доньку. Трохи повагавшись, він відчинив двері.

— Я перепрошую, — сказала рудоволоса, — я прийшла у гості до сестри та батьків, — ні з ким дитину залишити… Вона зараз спить.

Вона зробила паузу і спитала, чи можна зайти.

— Так, звісно, — відповів Герман. Вона була симпатична. Зранку цього іноді досить, щоб запросити дівчину додому. Він згадав, що інколи мріяв про неї перед сном.

— …у вас музика дуже гучна. Але добра музика, — вона посміхнулась, — я люблю Los Lobos. А можна зробити трохи тихіше і роздивиться, що у вас ще є? Мене Тетяною звати.

— Герман, — буркнув Герман із кімнати і зробив музику тихіше, — дуже приємно. Чай будете?

— Буду. І не тільки чай.

Врешті-решт все закінчилось тоді небанальним сексом.

Тому, коли слідчий з особливо важливих справ Романов спитав, де він був у понеділок, у день убивства, між 13-ю і 14-ю, Герман відповів, що вдома. Звісно, підтвердити це ніхто не міг. Окрім Тетяни, але її коханець… Її коханець не був каратистом чи боксером, але його прізвище було відоме в місті майже всім, і говорили його навіть між собою лише пошепки. Це був відомий бандит, тому назвати менту ім’я Тетяни було рівнозначно самогубству. Звісно, вона просила залишити все, що відбулося, поміж ними, у таємниці. Навіть за буденних обставин так було краще. Не кажучи вже про обставини нинішні. Тому зовсім передчасно надавати цьому неприємному дядькові зайві козирі для шантажу. Тим більше, подумав Герман, що сусіди теж повинні були чути музику або бачити, коли він виходив на роботу. Але слідчий його розчарував, зауваживши, що ніхто із сусідів його не чув і не бачив, як і коли він вийшов з дому. Тобто алібі в нього немає.

— Та все значно гірше, громадянине Германе, значно. — Романов запустив ніздрями ще два кільця диму прямо йому в обличчя.

— Розумієте, шановний… Ви Тетяну Соколову знаєте? Дівоче прізвище Кальченко, старша донька ваших сусідів? Повинні знати. — Гостре обличчя слідчого розтягнулось у посмішці. Посмішка видалась Герману неприродною, фальшивою, і він уже готовий був її зненавидіти, але посмішка була ще й по-справжньому ментівська, така собі всезнаюча підла хвалькувата посмішка, тому Герман настерігся ненавидіти її зараз. Він відклав ненависть на потім.

— Ви не нервуйте, — продовжив Романов, — не нервуйте. Так уже вийшло, нічого не поробиш. Треба якось викручуватись. Давайте разом і спробуємо згадати. Ви бачили коли-небудь жовтий «фольксваґен-жук»? Наприклад, у понеділок, у день убивства?

Першого разу з незнайомою жінкою гарний секс рідко коли вдається. Але того разу стався виняток. Може, вплинули регулярні Германові тренування, може, її професіоналізм, а може, просто так склалося, і їм пощастило, зірки зійшлись у ту обідню минулопонеділкову пору, врешті-решт, усе вийшло добре, усе вийшло природно, небагато слів, багато емоцій і насолоди. Герман завжди із задоволенням згадував такі хвилини, у них, йому здавалося, було багато справжнього. Потім він іще раз прийняв душ, Тетяна пішла. Не поспішаючи, він також одягнувся, подивився у вічко, чи немає пані Польської, вийшов, зачинив двері і пішов незвично тихими сходами на вулицю. Прямо перед під’їздом стояв жовтий «фольксваґен-жук». Таких машин у їхньому місті він досі не бачив, тому глянув на номери. Номери були українські, які точно, він не звернув уваги. Усе це, за винятком візиту Тетяни та сцен небанального сексу, Герман і розказав слідчому Романову. Він просто не надав значення тому, що «фольксваґен» стояв біля під’їзду, от і все. До чого взагалі тут він, як це кореспондується з ним, із Германом?

— А не треба так нервувати, це зайве, — голос слідчого Романова був спокійним. Герман уважно стежив за його рухами, шукав у словах підтексти, але, здавалось, Романов був упевнений у тому, що казав. Навіть надмірно впевнений. — Значить, ситуація в тебе така, — продовжив Романов. — Алібі немає: був ти дома чи не був, одному Богові відомо. І…

— А мотив, який же в мене був мотив? — Герман криво посміхнувся і перевів очі зі слідчого на календар «Комп’ютерів». У подальшому потрібно все ж не погоджуватись з макетами, які пропонують клієнти, дивитись соромно!

— …і бували ви в тій квартирі неодноразово: спробували придивитись, розрахувати все. Пояснюю і показую. — Слідчий дістав із ящика столу візитку Германа, на якій простим олівцем було написано: «Понеділок, о 13.15, офіс». — Ви були неуважними — це лежало прямо на столі перед убитою, Вікторією М. Ви випадково залишили цей речовий доказ. Такі ось деталі й відрізняють професіоналів від дилетантів… У вас була зустріч призначена, зустріч начебто по роботі. До речі, у вашому службовому журналі півроку тому зафіксовано замовлення від їхньої контори… Тому вони і відкрили вам двері. Це у вас цікава ідея була… Вони двері відкривали тільки людям перевіреним і знайомим…

— Міліціонеру, наприклад…

— Досить базікати! Твій подільник, придурок, Журавльов Вадим, — Герман сіпнувся, як від удару током, — в усьому зізнався. Ось його свідчення. Читай!

Герман обережно взяв чотири папірці. Віддруковано машинкою, з помилками. Глянув відразу в кінець. Там стояла дата, вчорашнє число, від руки, нерозбірливо, майже дитячим почерком: «З моїх слів записано вірно», — і підпис. Вадим Журавльов. Увесь текст Герман одразу осмислити не зміг, навіть загальної суті. Пробігся очима взагалі. Потім спробував читати уважно, з самого початку, не поспішаючи. З написаного виходило, що він, Герман С., і Вадим Журавльов, його давній приятель, за попередньою згодою, детально розробивши план, убили п’ятьох людей на вулиці Першотравневій з метою помститись за дружину Журавльова, Соню, яка була відправлена до Греції працювати покоївкою і не повернулася додому начебто тому, що загинула там у автокатастрофі. Але Журавльов не вірив цій інформації, бо Соня, перед тим як зникнути, два рази телефонувала йому і жалілась, що її примушують працювати повією, а їй уже набридло. Тому він вирішив помститися тим, хто займався працевлаштуванням дружини, і вбити їх. Але сам він не впорався б, тому за 20 000 американських умовних одиниць найняв Германа С., свого давнього друга. Так і було написано: «…американських умовних одиниць…» Були і пом’якшувальні обставини — вбити хотіли не п’ятьох, а трьох, але так уже вийшло…

У Германа волосся на голові піднялося дибки. Тепер усе стало на місця. І чому він тут, і чому його зараз поки що не б’ють… Але, мабуть, краще б били. Вадима він востаннє бачив… стоп-стоп-стоп… Він приходив нещодавно, хиткий, у пом’ятому светрі, неголений, щось розпитував, сидів, розказував, про дружину також, але Герман неуважно якось слухав, про щось своє думав, подивлявся в монітор… Журавльова Герман знав давно, з самого дитинства. Вони жили в одному будинку, але Вадим завжди був схильним до речей напівкримінальних, у результаті за крадіжку мопеда в п’ятнадцять років потрапив на підліткову зону. Потім, теж за крадіжку і начебто якусь бійку, отримав і другий строк… Але коли Вадим був на волі, вони час від часу бачились, він запросто приходив до нього в контору. Хлопець він був не злий і чимось Герману цікавий. І от — відмінний фінал! Герман обхопив голову руками. Слідчий Романов посміхався і пускав кільця диму.

— Офіційне обвинувачення тобі буде пред’явлено післязавтра зранку, коли скінчиться час попереднього затримання. Тоді хоч адвоката, хоч чорта лисого. Поздоровляю! — І слідчий Романов на секунду подумки перекинувся додому, у Київ, де значно тепліше, світліше і прибутковіше. Він, безумовно, був задоволений тим, як швидко просувалася справа, але щось його непокоїло, тому з офіційними обвинуваченнями, заявами для преси та іншими нецікавими формальностями він вирішив не поспішати. Він відправив підозрюваного, закурив чергову сигарету і знову взяв у руки газету, де на першій сторінці була вміщена стаття про вбивство. Зазначив, що, за винятком кількох деталей, кореспонденти досить точно описали обставини, які супроводжували вбивство. Найдужче йому не сподобалося риторичне вже на цей час запитання, чому так швидко відпустили останню людину, яка бачила жертв живими, а саме іспанця Сезара Ґерреру?

— А що це за собака такий страшний? — спитала Тетяна і торкнулася рукою чорної статуетки на книжковій полиці.

— Це Анубіс, єгипетський бог мертвих.

— Абуніс? Навіщо мертвим боги?

— Анубіс. Він бог царства мертвих. Він охороняє їх, — уточнює Герман. Його тіло ще дихає теплим ліжком та її поцілунками.

— Та від кого ж їх треба охороняти? Вони ж мертві!

— Від злих духів. Людині ніде немає спокою. Ні в цьому світі, ні на тому, тому потрібні боги, які б її скрізь охороняли. Так вважали давні єгиптяни.

— А ти як вважаєш? — Вона почухала Анубіса за довгим собачим вухом.

— Я вважаю так, — Герман посміхнувся, відкинув її руде волосся і ніжно почухав за вухом.

Сусіди та їхня цікава роль

— Так, шановні громадяни, зараз ви — поняті і будете присутніми при обшуку у квартирі вашого сусіда, Германа С., який разом зі своїм товаришем застрелив минулого понеділка п’ятьох людей на вулиці Першотравневій.

Сусіди Германа тихо стояли в коридорі. Здавалося, слова міліціонера заткнули їхні завжди балакучі роти, немов кляпи.

— Проходьте, будь ласка, — оперуповноважений у турецькій шкіряній куртці з комірцем типу «баран» показав рукою в бік кімнати. — У вашій присутності ми зняли з дверей печатку, тобто у квартирі з того самого моменту нікого не було…

Пані Польська, яка просто не могла пропустити такий важливий захід, і Митрофанович, що потрапив у цю халепу досить випадково, — як не дивно, більше нікого із сусідів не виявилось удома, хоча зазвичай все було навпаки, — сіли біля вікна на стільці, які з кухні їм приніс міліціонер.

— Почнемо? Квартира невелика, тому довго ми вас не затримаємо, — міліціонер вмостився у великому кріслі, бо стільців у Германовій квартирі виявилось тільки два, взяв зі столу книжку, глянув на назву, щось сказав із цього приводу, дістав з портфеля папір і ручку. Двоє молодих міліціонерів почали обшук.

І пані Польська, і Митрофанович уперше були присутні при такій процедурі і поводилися тихо. Поспішати їм було нікуди, бо президент сьогодні ані по радіо, ані по телевізору, на превеликий жаль пані Польської, не виступав, а Митрофановичу при самій лише думці, що новий клей, який він придбав позавчора і яким він дві години тому міцно склеїв табуретку, може виявитися негодящим, ставало погано. Тому вони були уважними, сиділи мовчки, враженнями не обмінювались, крутили головами, придивлялись до міліціонерів, які ліниво порпались у речах, і оперуповноваженого, який щось невпинно строчив у кріслі. «У цілому, — подумав Митрофанович, — не можна сказати, що так, як у кіно, але не можна і стверджувати, що в кіно брешуть. Врешті-решт, певне ж, кожен проводить обшук по-своєму, зважаючи на те, що шукає…»

— О, дивіться-но! Гроші! — один із міліціонерів раптом радісно показав оперуповноваженому поліетиленовий мішок. — Рахуйте!

Оперуповноважений наче й не зрадів зовсім, тільки знизав плечима, узяв мішок і почав рахувати. І пані Польська, і Митрофанович не могли відвести очей від його рук і зеленуватої купки, яка лягала на стіл. За все своє некоротке життя вони ніколи не бачили стільки іноземних грошей разом.

— Так, усього — двадцять тисяч доларів, копійка в копійку, — сказав оперуповноважений у комірці типу «баран». — Будь ласка, перерахуйте, — звернувся він до понятих.

— Ні-ні, дякуємо, ми вам довіряємо, — сказав невпевнено Митрофанович, але сказав якось так ніяково, і оперуповноважений уважно на нього подивився.

— Щось не так? Зачекайте хвилиночку, зараз ознайомитесь із протоколом і підпишете, ми вас довго не затримаємо. Ваші дані ми потім запишемо.

Пані Польська трохи голосніше за загальний фон бесіди і трохи стурбованіше, ніж загальний фон бесіди, сказала:

— Молодий чоловіче, ви повідомили, що наш сусід когось убив. Це достеменно?

— Звісно, достеменно. Є всі докази: відбитки пальців, пістолет, свідки, речові докази, оце — останній, двадцять тисяч доларів, які він отримав від замовника і водночас співучасника.

— Але суду ще ж не було? — пані Польська трохи нахилилась до слідчого. — І тут повинен був бути хом’ячок, я за нього зовсім забула. Не може бути, щоб він здох, небагато часу минуло. Та і я б почула, ніс у мене кращий, ніж зір… Де хом’ячок?

Міліціонери знизали плечима.

— То ви не бачили хом’ячка? — пані Польську, здавалося, це питання турбувало найбільше. — Ні?!

Вона встала зі стільця і почала заглядати під диван, вийшла на кухню, зазирнула у ванну. Хом’ячка ніде не було. Міліціонери здивовано перезирались, але зупиняти активну бабцю не наважились.

— Так, — нарешті сказав оперуповноважений, — протоколи майже готові, залишилось прочитати і підписати. Ось… — Він простягнув папірці Митрофановичу. — Якщо хочете щось додати або у вас є якісь зауваження щодо наших дій, можете дописати знизу. Дату не забудьте поставити.

Митрофанович обережно взяв протоколи, витяг із кишені піджака, який надів на цей випадок, окуляри і поважно начепив на носа. Пані Польська вже завершила пошуки хом’ячка, всілася поруч і теж, не кваплячись, почала читати.

— А що потрібно написати? — спитала вона.

Слідчий доброзичливо усміхнувся.

— Пишіть, що бачили. Все, як було. Потім напишіть «підтверджую». Якщо зауважень немає, то так і напишіть, якщо є, то напишіть, що є — і докладно, які саме. Потім тут, — він показав жовтим прокуреним пальцем, — отут і отут поставте підписи і дату. До суду ми вас навряд чи викликатимемо…

Герман та його товариші по нарах

Після допиту Герман довго лежав на нарах із заплющеними очима. Він навіть нічого не відповів на запитання Сашка. Просто зайшов і одразу ліг. Перший шок майже минув, але він ніяк не міг собі уявити, що всі наступні роки свого життя проведе у в’язниці. Точніше, не у в’язниці, а «на зоні». Він згадав «Колимські оповідання» Шаламова і розповіді Вадика Журавльова про його життя там — і здригнувся. Він іще десь читав, що для довічно ув’язнених існують спеціальні «зони» з таким суворим режимом, що мало хто живе там більше п’яти років. Він, зрештою, не доктор Лектор, для науки чи криміналістики жодного інтересу не становить, він, за версією цього київського мента, — всього-на-всього найманий убивця, який за двадцять штук баксів погодився допомогти вбити трьох людей. А вбив п’ятьох. Який абсурд! Нонсенс! Катастрофа. Суцільна катастрофа. І зовсім уже неможливо повірити, що саме з ним сталася така дика несправедливість. «Квартира! Машина! І гроші, гроші, гроші!» — у голові чомусь закрутилась рекламна херня з телевізора. Але чи сталася вже? Хіба нічого не можна змінити? Тільки алібі. Алібі! Але чому Романов питав про Тетяну та жовтий «фольксваґен»? Навряд чи він щось знає. Але те, що знає, чим вона займається, це точно. І якщо сказати, що вони були разом, то коханець-бандит тут ні до чого, коли йдеться про таке… Але чи не буде так навіть гірше? Думай, Германе, думай! Що ти про неї знаєш? Що в неї класні цицьки і вона чудово трахається? Що їй подобається дивна для ілюзіоністки музика, що вона працювала в Греції, що чимало заробляла, потім, імовірно, з нею там сталося щось не дуже гарне? Що в неї є син, коханець, сестра, племінник, батьки, які жили з тобою через стінку? Це майже нічого не дає. Більш того, це тільки погіршує справу. Тому що ментам буде легко, їм буде дуже легко примусити Тетяну сказати, що нічого між ними не було. Ні, не так, вона сама скаже, що він бреше, просто скаже, що він збожеволів. Якщо вже не сказала. А потім швиденько поїде до своєї Греції. (Господи, Греція, яка чудова країна!) А він опиниться у такій багнюці, у такому болоті, з якого вже не вилізти. Так, певне, і є. Це пастка. Герману схотілося трохи повити, щоб хоч якось виплеснути емоції. Повити, як вовк, якого підстрелили при паруванні.

— Вечерятимеш? Я твою порцію зберіг. Хоча вечерею це важко назвати. — Сашко стояв із мискою в руках. — Поїж, бо кафе тут не передбачено. Ти явно не в гуморі і без синців. Це поганий знак. — Він поставив посуд на край нар. — Твого приятеля, Тимура, годину тому відпустили. Знаєш, чим він займається зараз?

— Зараз, я думаю, він приймає душ або жере горілку, — Герман сів і зазирнув у миску. Бурда, що лежала невеличкою купкою, нагадувала лайно і нічого, крім бажання жбурнути об стіну, не викликала. Він відсунув миску далі, і та ледь не перекинулась на підлогу.

— Це ти неправильно робиш. Хоча, я думаю, нас усіх завтра випустять. Кажуть, що той хлопець зізнався. Більш того, кажуть, він не один був… Той також зізнався. Обидва вже тут. Так що скоро на волю. Може, відзначимо це діло завтра ввечері? Сходимо в «Торнадо». Там усі стриптизерки — мої знайомі. Доробляють після швейцарій до пенсії, ха-ха…

— Із задоволенням, але років, у кращому разі, через тридцять. Якщо твої стриптизерки не здохнуть від старості, звісно. — Герман закурив. — Сигарети слідчий подарував. Сказав, для того, щоб я був лояльніший і не сильно плакав. Сука. Мене київський допитував, Романов. Не знаєш? Завтра мене повинні перевести до іншої камери.

Сашко нерозуміюче посміхнувся.

— Ти що, вирішив тут назавжди залишитись? Що там у тебе трапилось?

Герман коротко переповів розмову зі слідчим. Вони курили, струшуючи попіл у миску з їжею, і Герман думав, що сьогодні, можливо, останній день, коли він може собі дозволити отак неповажно поводитись стосовно цієї миски бурди, бо завтра чи післязавтра вона стане об’єктом його мрій і бажань.

Сашко уважно вислухав його і перепитав, чи знає він, чим займається Тимур? Герман відповів, що так, здогадується, щось чув, але це не точно.

— Отже, слухай мене уважно, — Сашко підняв середнього пальця, — фак твою перефак, уважно! Твій приятель, як ти правильно зауважив, займається відправкою дівок за кордон. Але при цьому далеко не всі вони знають, що їдуть працювати повіями, а не покоївками. З часом, звичайно, переважна більшість ламається і погоджується на все, що вимагається, тим більше, що гроші важко порівняти і дороги назад немає: ані коштів, ані паспортів. Дехто довго пручається, а потім ламається, та Соні, дружини твого Вадика Журавльова, це аж ніяк не стосується.

— Звідки тобі відомо, що кого стосується?

— Помовчи, будь ласка. Це тебе якраз не обходить. Соня працювала за позовом тіла, а не з примусу, тому навряд кому прийде в голову її примушувати, не той випадок. Але не виключено, що Соня вже давно в Україні, а Журавлю про це нічого невідомо. Чув я трохи про це діло, в яке вона вляпалася в Салоніках, смердюча справа. Слухай сюди, каторжнику! — Сашко просто на очах із ніякуватого керівника танцгурту, у якого, крім сексапільних стриптизерок, нічого на думці не буває, перетворювався на людину, яка точно знала, що робити далі. Хоча, не виключено, це одне і те ж: секс із танцюристками і плани на майбутнє, наразі, одне одному аж ніяк не суперечать.

— Як ти гадаєш, — продовжував пошепки він, — що робить наша шановна міліція, коли на кін поставлена її честь та її гроші? Думаєш, вона когось заарештовує? Правильно думаєш, але справа ховається в сейф, а наш герой, арешт якого зовсім не бажаний, бо тягне за собою отакенного хвоста, випускається на волю, де продовжує свою благородну місію. Але вже не сам, а під наглядом міліції, точніше, під її охороною. Не за просто так, звісно, а за гроші. Це називається «криша». Не «дах», а «криша», це різні речі. Той капітан, якого застрелили разом з дружиною, нашому Тимуру і був такою «кришею». Як і тим дівчатам з Першотравневої, пухом їм земля… Зрозумів? Він стукач! Це я достеменно знаю.

Спочатку Германові було байдуже, що розповідає Сашко. Він ніяк не міг второпати, яким чином ці складні і неважливі обставини стосуються його проблеми. Він спіймав себе на думці, що шок від новини, ні, скоріше, від нечуваного нахабства мента, який точно знав, що Герман абсолютно невинний, але в очі казав зовсім протилежне, шок і жах від ментівського цинізму і власної беззахисності і громадської жалюгідності, були такими сильними, що він майже одразу сприйняв події як невідпорні, почав себе жаліти і думає зараз не про те, про що повинен думати. А саме, як знайти хоча б єдину шпаринку в пастці, так жорстоко розставленій слідчим Романовим. Взагалі, їм же однаково, кого посадити! Це було б дуже професійно, коли б ішлося про виявлення справжнього злочинця. Але їм було однаково зовсім в іншому сенсі. Їм було однаково, винен той, кого вони посадять, чи ні, головне, що хтось сидить. З цього і потрібно виходити, будуючи свій захист. Тобто замість себе він повинен їм дати когось іншого. Власне, саме це і зробив Журавльов. Він замінив себе ним, Германом, до того ж, падлюка, пише, що навіть намагався втекти, мовляв, передумав, але він, тобто Герман, відмовився віддавати гроші і майже під пістолетом примусово затягнув у квартиру… Звісно, що, за показаннями Журавля, стріляв тільки Герман, а сам Журавель майже одразу таки втік, бо вже перед дверима дуже злякався звірячого погляду подільника… Ну, цирк на дроті! Як у це можна повірити?! Але Герман здогадувався, що суд повірить. І до того ж досить легко. І йому вже ні на кого кивати, коло замкнулося на ньому. Пастка клацнула і зачинилася, а рудоволоса наживка вислизнула, навіть не замочивши чудових довгих ніг.

Сусіди та їхнє бачення справедливості

Митрофанович підписався першим, потім передав папірці протоколу пані Польській. Та, не читаючи, перепитала в слідчого, де розписуватись. Слідчий ще раз показав жовтим прокуреним нігтем місце для автографа, навіть поставив риску на паперах — «тут», «тут» і «отут», і пані Польська взяла ручку і почала довго виводити літери. Міліціонери помітно поспішали, але намагалися не подавати вигляду, нарешті пані Польська скінчила, і слідчий якомога ввічливіше сказав «дякую» і, вдоволений, забрав протоколи і похапцем засунув спочатку до бруднуватої синьої папки, а потім і до портфеля. Митрофанович спитав, чи можуть вони йти, і слідчий байдуже відповів «так». Сусіди вийшли з квартири, трохи постояли біля дверей і, не промовивши жодного слова, розійшлися. Митрофанович — до своїх табуреток, пані Польська — слухати, чи не виступає сьогодні по радіо чи телевізору президент. Слідчий сказав підлеглим, щоб вони швидше закінчували, вийшов на кухню, пошукав очима чайник, відкрив навісну шафу, шукаючи каву, але не знайшов і повернувся до кімнати. «Ну все, поїхали».

Папка, в яку він поклав протоколи обшуку, дійсно була вельми потерта, але слідчий, не зважаючи на дотепи колег, не розлучався з нею майже вісім років і ні за яких обставин не хотів міняти на нову — папка приносила удачу. А сьогоднішній день виявився для нього аж занадто щасливим. Такої жирної здобичі він ще не ловив ніколи.

Генерал та його ненависть

Начальник обласного УМВС, генерал-лейтенант Бідненко проводив останню нараду з приводу розслідування вбивства на Першотравневій. Він був задоволений головним: є основні підозрювані, є деякі факти, які, поки немає підозрюваних, можуть жити власним життям, але коли вони все ж таки є, то легко, як караван верблюдів, проходять у вушко будь-якої голки, тобто карної справи. Сьогодні ж справа набула завершених контурів: є зізнання одного з убивць, а це інколи важить значно більше, ніж факти. Генерал розумів, що на суді прокурору, може, й не буде легко, але ж і київське начальство, і жителі міста, і родичі постраждалих навряд чи будуть дуже прискіпливими. Він точно знав — у такій ситуації на злочинця просто треба показати пальцем, але дуже впевнено показати, а все інше — несуттєві деталі. Муки совісті його вже давно не турбували, за стільки років роботи в міліції для них не лишилося місця. Людина, яка щось запитує у власної совісті, повинна себе спитати, що вона взагалі робить в міліції? Їй там не місце.

— Отож, шановні, я поздоровляю вас із майже успішним завершенням розслідування. — Бідненко обвів очима підлеглих. — Ми непогано попрацювали і спромоглися за короткий термін розкрити важкий резонансний злочин. У нас є два підозрюваних, але вже сьогодні ми можемо впевнено сказати, що вони і є вбивці. У цьому немає жодних сумнівів. Точніше, вбивця у нас один — Герман С., а Журавльов проходить як замовник. Обидва нами затримані, знаходяться у слідчому ізоляторі, дають свідчення. І нікуди вони від нас тепер не дінуться!

Бідненко ще раз обвів очима опергрупу. Хтось із них був паршивою вівцею, хтось із них здавав пресі деталі розслідування. Але хто? Генералу не давала спокою газетна публікація, у якій журналісти досить ретельно і точно оповіли про все, що відбувалось навколо справи. Навіть ті деталі, які, крім членів цієї опергрупи, ніхто знати не міг. Але він вирішив не поспішати з виявленням запроданця, сьогодні важливіше — чітко завершити справу, не розмінюючись на дрібниці, довести її до кінця, доповісти нагору, провести прес-конференцію, а тут, на нараді, якщо вже так склалося, довести до преси через цю паршиву вівцю ту інформацію, яка потрібна. Ані тіні сумніву не повинно промайнути в його словах, ані тіні…

— Сьогодні у нас середа, — продовжив він, — завтра, у четвер, ми проведемо прес-конференцію, на якій розкажемо цим… е-е-е… журналістам про завершення попереднього слідства… Дякую всім за оперативну роботу, особисту подяку я хотів би висловити нашим київським колегам, яких очолює капітан Романов. — Генерал зробив невеличку паузу, відпив мінеральної води зі склянки. — Сподобалось вам у нас, товаришу капітане?

— Дякую, товаришу генерал-лейтенанте, — Романов підвівся і хотів щось додати, але генерал його перебив.

— Зараз капітан Романов доповість усю картину злочину взагалі і в деталях. Давай, капітане, скоро станеш майором…

Всі розсміялися. Це була улюблена пісня генерала, він обожнював Висоцького.

Романов підійшов до генерала, щось тихо сказав йому на вухо і поклав на стіл газету.

— Сьогоднішня, — вже вголос сказав він.

Генерал почепив окуляри, уважно прочитав кілька рядків, вираз його широкого обличчя раптом став неприємним та злим. Він швидко подивився поверх окулярів на підлеглих, які, не розуміючи в чому річ, бо, на відміну від Романова, свіжих газет читати звички не мали, сиділи трохи знітившись.

— Усі вільні, — коротко, грізно й тихо сказав генерал. — Нараду продовжимо пізніше. Усім бути на місцях… Прес-конференцію відмінити.

Ті, хто працював з Бідненком не перший рік, зрозуміли, що вдома їм сьогодні не ночувати.

Генерал важко перевів очі з газети на капітана Романова.

— Що це означає?!

— Це ще не все, товаришу генерал-лейтенанте…

— Чому раніше не доповіли? — крикнув Бідненко.

— Кхм… Вас на зв’язку не було…

Генерал обурився. Слухавку він справді не брав, був на доповіді у голови облдержадміністрації, трохи не ладилося з вибиванням пакета акцій чергового молокозаводу — директриса виявилась упертою, головного бухгалтера ніяким СІЗО не проймеш, та ще й в адміністрацію президента скаргу, сучка, надряпала, але ж тут, тут нічого такого не повинно було трапитись! Усе було розписано і сплановано, як по нотах!

— Дозвольте доповісти докладніше, товаришу генерал-лейтенанте, — Романов досі стояв поруч. Генерал глянув на нього, наче піддаючи сумніву сам факт існування співбесідника взагалі. Але Романов не знітився, почувався спокійно, може, навіть занадто спокійно як для ситуації, що складалася. Загалом, боятися йому було нічого. Завтра-післязавтра він буде в Києві, а там — своє начальство, так що цей кремезний генерал йому — до сраки, але й генералу не подобалися такі самовпевнені молодики, він багатьом пообламував роги і продовжував обламувати, тому що вони повинні розуміти, що як без нього, важливої складової системи, так і без усієї системи, яка карає, милує, забирає або нагороджує, надає можливість прихопити грошей або не надає, системи, яку налагодив ще екс-міністр, вони — гусінь. Їх можна перетворити на метеликів, які будуть радіти життю, а можна і розчавити, просто наступити ногою і розтерти по землі. Треба трепетати і ділитись — це була основна заповідь генерала, якої він сам ретельно дотримувався відносно свого київського начальства і вимагав, щоб підлеглі дотримувались відносно нього. Ділитися, крім інформації, капітану з ним було нічим, але ж він і не трепетав. «Пацан!» — зле подумав генерал, але зовні зберіг спокій і повернув обличчю діловитий вираз.

— Доповідайте, капітане, — генерал тяжко видихнув повітря. — Спробуйте.

Герман та його товариші по нарах

Ніч з вівторка на середу Герман провів неспокійно. Тіло боліло, нило, крутило, а на душі скребли всі коти міста. Герман намагався спати, але сон, якщо і йшов, то був уривчастим, снилися різні потвори, снився санаторій, снилися якісь незнайомі люди… Вони бігали з пістолетами за ним то по його квартирі, то по санаторію, намагаючись убити.

Вдень у камері з’ явилися нові люди, Герман не міг собі і уявити, що так багато людей потрапляють у міліцію, цей шмат життя проходив, виключаючи епізодичні ремарки з життя Журавля, повз нього, він ніколи не читав кримінальних хронік у газетах, та що там, і самі газети він читав на великі свята. Десь у кутку то хропів, то стогнав, то щось викрикував грузинською Ґоґі («Горець! Маклауд! Безсмертний! Наш Дата Туташхіа, борець за наркотичне рівноправ’я», — знущався з нього Тимур, який, певне, уже точно прийняв ванну, нажерся горілки і розважається з потенційними ілюзіоністками). Ґоґі, однак, світив строк, незважаючи на те, як завершиться ця справа, — десь він перебрав, а може, просто набрид ментам одвічними проблемами з малолітками, та і який із нього навар, якщо сам на голці?

Прокинувся Герман до підйому. Співкамерники ще мирно похропували та видавали інші звуки, властиві людині, що спить, батарея пекла на всю, сморід стояв майже нестерпний. Але Германа це все хвилювало не в першу чергу; різкий біль унизу живота, дуже хотілося ссяти, він ледь зміг сповзти з другого поверху на підлогу і дійти до параші, але, на подив, довго над нею стояв, казав собі «піс-піс-піс», але сеча не хотіла розлучатися з міхуром, таке враження, що вона десь зникла по дорозі або потекла в іншому напрямку. Герман спробував розслабитись, відволіктись від процесу, різь ставала майже нестерпною. У голову прийшов сьогоднішній, як не дивно, сон. Як не дивно, бо Герман думав, що в такому стані люди снів бачити не повинні. Вони просто провалюються в небуття — і все. Однак сон був, і був таким. Це був його власний похорон. Він десь читав, що люди взагалі люблять уявляти власний похорон, за яким вони спостерігають начебто збоку. Де ж тебе ще так пожаліють, як не на власному похороні! Але у його сні похорон проходив якось надмірно спокійно, ніхто не плакав, не ридав, не кидався на труну, і взагалі, йому не вдалося впізнати жодного обличчя. Всі люди були вдягнуті в чорний довгий одяг з білими комірцями, але не в халати і не в сутани. Музика не грала, всі йшли мовчки, повна тиша, труни зовсім не видно. Але Герман точно знав, що вона там, попереду, зверху на вантажівці («Колхіда»?); і що це саме його похорон, сумнівів жодних не виникало, хоча власного трупа він не бачив. Але найбільше його вразила інша деталь — не було не тільки музики і квітів, не було навіть вінків. Натомість у кожного з процесії в руках були чорні повітряні надувні кульки, на яких було написано: «Від родичів», «Від колег», «Від друзів», «Від радянської міліції»… Інших написів Герман не запам’ятав. Але більше вже й не було потрібно, бо сеча, хоч і повільно, але побігла в парашу. Біль перемістився в статеві органи, на очах від несподіванки виступили сльози… Так почалася середа, його третій день у СІЗО.

Сусіди та їхні тривоги

Бабця Євдокія сиділа на дивані і дивилася, як онук самотужки намагається взути черевики. Вона думала, що раніше, коли було важко, у сина та його дружини не було роботи, і вони жили в однокімнатній квартирі, майже тільки на її пенсію та на субсидії, коли син розривався в пошуках копійки, а невістка трохи заробляла на перекладах, було лагідніше. Жили бідно, але їй справді було спокійніше, тому що вона звикла жити бідно, і це, вона вважала, нормально, тому що бідність і злидні — то різні речі. З голоду, як колись, ніхто не пух, а жити багато і водночас спокійно взагалі неможливо, принаймні, вона такого у житті не бачила. Там, де гроші, там і клопіт. Тоді Василь більше часу проводив дома, читав сину книжки, щось будував з конструктора чи пластиліну. А тепер його днями, та вже й не тільки днями, не буває, і невістка цілком звалила турботи по дому і онука на неї і тижнями у відрядженні… Ні, вона не проти, дай Бог кожному на старості потішитись з онуками, але вона добре бачила, що щасливішими вони від кількості грошей чи нової квартири не стали, зовсім навпаки… Діти почали частіше сваритись, вона серцем відчувала, що тих ніжних стосунків, якими вона так тішилася, між сином та невісткою вже давно немає, навпаки, точно знала, що і в сина, і в невістки ще хтось є. Але нікого не виправдовувала і не жаліла, тільки дивилася зараз на онука і думала, що доля, яка його чекає в цьому жорстокому світі, який дме зараз північним вітром у віконну раму, як не дивно, може бути значно важчою, ніж її власна. А в неї у житті були і страшенний голод, і жорстока війна, і висилки рідних на Урал та в Сибір, і злидні… Та не зважаючи на ці зовнішні обставини, які стоять на дорозі майже кожного покоління, вона була весела й енергійна, бо знала, що все це минеться, що є в її житті щось головне, заради чого вона все стерпіла і вижила. Син казав: «Мамо, ти в мене яскрава представниця залізобетонного покоління!» Але що вона могла запропонувати онуку, що могла протиставити пісеньці «Квартира! Машина! І гроші, гроші, гроші!» — рекламі лотереї, що лунала зараз із телевізора, якщо навіть її син, якого вона намагалася виховувати зовсім інакше, поринув у заробітки з головою, точніше — без голови, забувши не тільки, коли востаннє був на могилі батька чи діда, а й те, що діди його взагалі колись існували? А маленьким він так любив про них слухати!

— А коли мама приїде?

— Скоро. — Невістка не телефонувала вже п’яту добу.

— А тато коли прийде? — онук починав розкисати. На оченята навернулися сльози.

— Скоро. Все в тебе є: і залізниця, і ведмідь великий, і машинки, і вояки, і велосипед, і бабуся. Одного тільки нема — батьків. Прости, Господи, — бабця Євдокія швидко перехрестилася, сподіваючись у цю мить, що син і справді десь загуляв, а не потрапив у чергову халепу. — Годі рюмсати, ходімо на двір.

Несподівано задзвонив телефон, розірвавши невеселий діалог з онуком. Бабця, у передчутті чогось дуже недоброго, швидко почала знімати чоботи. — Спускайся сходами сам, я зараз одягаюсь і йду…

Менти та їхні несподівані проблеми

— Можна, товаришу капітан? — слідчий просунув голову у двері кімнати, яка тимчасово служила кабінетом капітану Романову. Його обличчя було вдоволеним, в очах читалось бажання піти випити пива.

— Заходь. Зробили обшук?

— Усе, як наказали. Бабця така смішна попалася, все хом’ячка якогось шукала, — слідчий сів на стілець. — Блін, поки дочекалися, коли вона напише… Сьогодні середа? Упарився зовсім! Мені на нараду не йти до генерала? — типу пошуткував. Слідчий повільно дістав протоколи обшуку квартири Германа з синьої потертої папки.

— Давай подивлюся, що ви там намалювали, — Романову ці двоє помічників у шкіряних куртках турецького виробництва з комірцем типу «баран» не подобались. На жаль, їм не дозволили виїхати сюди всією опергрупою, вони б тут швидко ситуацію розкрутили. А ці двоє місцевих… недороблені якісь, начебто і правильно все розуміють, але рівень виконання… Розбалував їх генерал. Окрім грошей, ні дідька не бачать, треба ж хоча б інколи і бандитів ловити.

Романов зосереджено почав читати протоколи. Дійшовши до останньої сторінки, спохмурнів, потім посміхнувся, уважно подивився на слідчого, який уже енергійно натискував на комп’ютерну мишку у пошуках «Тетріса».

— Ти сам-то читав, що поняті понаписували?

— Читав, звісно, — слідчий навіть не повернув голови в його бік.

— Тобто вважаєш, що завдання ти виконав?

— Ну! — «Тетріс», нарешті, було знайдено.

— А яке в тебе було завдання?

— Ну… піти, — гра активно розпочалася, — взяти санкцію в прокурора, піти до квартири підозрюваного, провести там обшук. При понятих, звісно… А що не так?

— Це все? — Романов знову закурив, він явно був розгніваний.

Слідчий, відчувши небезпеку, але не розуміючи, яку саме, відірвав обличчя від монітора і знизав плечима. Він не розумів, у чому може бути проблема, бо все начебто зробив правильно: сказали піти — пішов, сказали знайти гроші — знайшов, поняті підписали, що ще? Він невпевнено сказав:

— Ну… Треба було знайти… гроші, двадцять тисяч доларів… Отримав «ляльку» у матчастині, вже здав, усе чьотко…

— І хто з тобою ходив?

— Ходив… той… Ходун і… той, Демченко…

— Читай, герой! Та не протокол, а те, що поняті написали! Голосно читай, ідіот!

Слідчий взяв протоколи обшуку, покрутив у руках, потім, затинаючись через старечі каракулі, голосно прочитав: «Я, Кузьменко Володимир Митрофанович, підтверджую, що був присутній при обшуку у квартирі Германа С. за вищевказаною адресою. Підтверджую, що обшук було проведено у моїй присутності. Зазначаю, що поліетиленовий пакунок з грошима, який було начебто знайдено в шафі, був пронесений у квартиру одним з міліціонерів і лежав у нього у внутрішній кишені піджака. Потім пакунок було підкинуто в шафу. Гроші не перерахував, тому сума мені невідома. В іншому з моїх слів записано вірно». Дата, підпис.

— Далі читай! — Романов уже не кричав, він ревів, як морський лев перед злучкою.

— «Я, Польська Вероніка Петрівна, підтверджую, що була присутня при обшуку у квартирі Германа С. за вищевказаною адресою. Підтверджую, що обшук було проведено в моїй присутності. Зауважую, що гроші у вищевказаній сумі один з міліціонерів витяг із кишені і засунув у шафу під одежу, а інший міліціонер дістав їх звідти і показав мені. Інше з моїх слів записано вірно». Дата, підпис.

— Йо тобі по голові!!!

Із трагікумедним виглядом слідчий простягнув руки до вікна і став дивитися, як просвічуються на скупому березневому сонці папери протоколів, наче хотів пересвідчитись, що їх ніхто не підмінив по дорозі або чи вони не фальшиві.

— Потерти не забудь, йолопе! — У Романова скажено запрацював мозок у пошуках виходу. — Це протоколи обшуку, а не бакси! На них немає портретів американських президентів!

Сусіди та їхнє непокоєння

У цей час пані Польська сиділа на кухні, пила чай і слухала дротове радіо. Передавали чергового проповідника, який так і сипав цитатами з Євангелія: «Від цього дня я починаю наводити страх перед тобою на всі народи!», «Я — ловець людей!», «Не вбивай! Не чини перелюбу! Не кради! Не свідкуй неправдиво на свого ближнього!»

Пані Польська думала про те, що сучасна молодь не має ніякої поваги ні до її віку, ні до педагогічного стажу і що, можливо, вона дарма витратила стільки часу на викладання в університеті. Вона ніяк не могла второпати, як ці міліціонери, представники держави і закону, могли так вчинити? Як вони могли так нахабно і так підступно намагатись її обдурити? Її, заслуженого педагога?!

Відповіді на її питання лежали на поверхні: міліціонери просто не знали та й знати не могли, яка за пані Польською ходила слава. А щодо іспитів, то ще жодній людині у світі досі не вдалося непомітно дістати при ній шпаргалку. Пані Польську найбільше дратував навіть не сам факт злочину з боку міліції, а те, як була виконана операція з підкидання грошей. Їй-богу, студенти робили це значно якісніше. Пані Польській навіть не хотілося вдаватись в етичні деталі. Врешті-решт, вона вже давно для себе зробила висновок, куди котиться цей світ. І більше говорити про це було нічого.

Митрофанович був задоволений собою. Табуретка стояла на кухні, він на неї якраз сідав, на ній вертівся, вставав, знову сідав, але та була непохитною і не подавала жодних намірів розламатися. Він зробив це, нарешті відремонтував табуретку! І тепер з нетерпінням чекав, коли дружина повернеться з магазину.

Що ж до сьогоднішнього обшуку, то Митрофанович вважав, що вчинив правильно. Розцінював свій вчинок як мужній, і маленькі переможні сурми грали в нього в серці. На питання дружини, що там було, відповів, що нічого особливого, зробили обшук, підписав папірці — і все. Він був гордий, що не втратив професійної пильності й одразу помітив, що один з міліціонерів трохи нервує, весь час торкається рукою нагрудної кишені піджака, наче хоче пронести щось через прохідну. Митрофанович придивився уважніше, наче щось хотів спитати, і помітив за пазухою поліетиленовий пакет. Діти! Малі, неосвічені злі діти, які не відають, що коять, яким хтось дав кобуру, засунув туди пістолета і надав владу над долями людей! Інше було справою досвіду. Він ще раз із задоволенням глянув на табурет — тепер можна було йти на вулицю курити. Повернулася дружина, але Митрофанович ані словом не обмовився про своє досягнення, відтягуючи час тріумфу на самий вечір. Дружина всілася в крісло і включила телевізор.

— Серіал? «Дика миша»? Я на вулицю, повітрям подихаю. — Митрофанович відчинив вхідні двері й почув гавкіт пса.

— Баксику, Баксику! — покликав. У відповідь поверхом нижче вдоволено захрюкав пес, грюкнув замок, заскрипіли двері та закректав Андрійович.

Герман та його товариші по нарах

Майже весь наступний день Герман провів спокійно. Камера помірно заповнювалася новими людьми, і до обіду з учорашніх мешканців залишились тільки він і Ґоґі. Сашка, як і передбачалось, тихо відпустили. Герман попросив його зв’язатись з адвокатом і зателефонувати двом своїм знайомим, які, можливо, могли надати якусь допомогу. Сашко пообіцяв, що ввечері, максимум наступного дня зранку, все виконає, як Герман і просив. Герман у цьому чомусь не сумнівався і, чекаючи допиту, лежав на нарах та розмірковував про щастя всіх людей на землі. Перший раз у житті воно видавалось більш реальним, ніж його особисте, Германове щастя. Вплинути на власну долю звідси сильніше він уже не міг. Лишалося сподіватись на нормального адвоката і посмішку долі, яка цими днями стала настільки кривувата, що Герман, фаталіст по натурі, інакше як знущанням вищих сил її назвати не міг. Він усвідомлював, що витягти його з цього бедламу може тільки такий же ідіотський збіг обставин, який і затяг сюди.

На сусідніх нарах примостився досить поважний дядечко в дорогому спортивному костюмі. З усього було видно, що він ретельно готувався до візиту в СІЗО. Мило, рушник, зубна щітка, зубна паста, зміна білизни, ще щось у великій блакитній сумці з надписом Prolit він тримав біля себе, почувався впевнено. Дядечко курив Marlboro, підкурював недешевою запальничкою, лускав насіння і час від часу позирав на годинник. Годинник був цікавий, «командирський», але Герман такої моделі не бачив, тому, запитавши про час, затримав погляд на руці сусіда.

— Спецзамовлення, партія в три тисячі штук, майже всі на експорт, — дядечко явно пишався годинником. — Олександр Іванович, бізнесмен, — представився він.

— Герман С., убивця, — він подумав, що краще одразу розставити все по місцях, щоб потім сусідові не довелося з переляку міняти нари.

— Треба ж! — бізнесмен не дуже то й злякався, навпаки, одразу запропонував сигарету.

— Якщо не буде для вас важко, мені краще мило.

— Будь ласка, — бізнесмен явно був не проти потоваришувати, — ось, користуйся, мені завтра ще передадуть.

Герман перший раз за майже півтори доби мився нормальним милом, тому плескався біля рукомийника хвилин із десять.

— Гей, чувирло, воду бережи, — пролунав голос з крайніх від віконця нар, де четверо грали в карти. Герман відзначив їх ще зранку: тримались упевнено, а за характером татуювань було очевидно, що блатні. — Парашу понесеш, га-га-га!

«О, почалося», — подумав Герман, і всі його думки миттєво перекинулись на те, як захищатись за цих обставин. Він мовчки повернувся на своє місце і ліг на спину, уп’явши очі в стелю.

— Ти не хвилюйся з приводу цих, — Олександр Іванович знов запропонував сигарету. — Ми їм швидко пельку заткнемо. Ну, не ми, так знайдеться хто… Ти що, справді… того?

Цього разу Герман від сигарети не відмовився, хоча Marlboro поважав тільки натуральне, а не сурогат, вироблений на якійсь українській тютюновій фабриці. Але сигарета і виявилась якраз натуральною, Герман здивовано подивився на кільця диму, а Олександр Іванович, почухавши потилицю і вдоволено посміхнувшись, сказав: «І не сумнівайся!»

Герман коротко розповів свою невеселу історію, на яку Олександр Іванович реагував спокійно, а коли Герман завершив, розсміявся, вибачився і сказав, що нічого ще не втрачено і все ще може змінитись на краще. Герман зрадів, подумавши, що, може, той має якусь нову, невідому йому інформацію про хід слідства, але Олександр Іванович мотивував свою впевненість лише життєвим оптимізмом і досвідом. «Повір мені, люди і не в такі халепи вскакували. Головне, що ти не на гроші завис і дорогу нікому не перейшов. А значить, шанси завжди є! От якби тебе хтось замовив, тоді все, капздець!» Германа це мало втішило, але те, що поруч із ним опинилася досить весела людина з почуттям гумору, яка не вішає носа і в якої є мило, його радувало, і він узявся розпитувати, чому сусід тут, а не на Канарах.

Іванович виявився людиною не бідною: володів контрольними пакетами трьох колишніх колгоспів, двома заводами з переробки сільгосппродукції, вітряками, кількома посередницькими конторами, декількома продовольчими крамницями в обласному і районних центрах, навіть туристичним агентством. Взагалі, багато чим ще володів. Сказати, що його справи йшли добре — нічого не сказати, але лише доти, поки не змінилося керівництво області. «Ну, ти про цих знаєш!» — жорстко так підкреслив він. Справді, про них важко було не знати, бо навіть Герман був обізнаний від клієнтів-бізнесменів, що справи в них інколи йдуть не дуже. «Душать, падлюки, і сильно душать! Якби не душили, я б тут не сидів. Правда, і на Канарах, як ти сказав, навряд чи відпочивав би. Роботи — от-так! — Іванович провів долонею по шиї. — Клята політика! Дістали!» Вже півроку його схиляли передати контрольні пакети акцій всіх підприємств «…за такі смішні гроші, що ти б навіть не реготав» людям із команди губернатора, «…вважай, самому губернатору, але я не погоджуюся. Такі от справи. Вважаю, що не достойний такої високої честі!» — Олександр Іванович тяжко зітхнув, на мить відвів очі, але одразу ж усміхнувся: «Нічого, я хлопець простий, у селі виріс, якось прорвемося!» Герман здивовано слухав, але з розповіді було зрозуміло, що такі речі — буденна справа в їхньому місті.

Вони проговорили майже до вечері. Згодом до них підсів іще один неборака, як виявилось, також бізнесмен, і вони гомоніли години до дванадцятої. Блатні їх більше не чіпали, грали в карти, курили анашу та реготали у своєму кутку. На допит Германа чомусь сьогодні не викликали, і це його трохи непокоїло, але Іванович сказав, що поспішати нікуди, завтра чи післязавтра буде адвокат, і, може, щось розвидниться й стане хоч трохи зрозуміло, куди далі сунутись. На тому й полягали спати. «Ранок має настати, — подумав Герман, — де б я не ліг спати і де б я не прокинувся. Тому Іванович має рацію, потрібно себе опанувати». І він почав згадувати Мері. Останнє, про що подумав, — якщо полігамія є природним станом чоловіка, то, значить, вибору не існує? Який, до біса, вибір, якщо це закладено на рівні генотипу? Тобто можна зробити висновок, що моногамія, яку проповідують інститути сучасного суспільства, релігія та етичні традиції — це якраз і є спроба вибору, намагання людства покоління за поколінням існувати не за природним форматом, а на власний розсуд… Він згадав обличчя Мері, її посмішку і все, чим перед нею завинив, потім — усі щасливі моменти їхнього кохання, а потім із болем, до скреготу в зубах, — про їхнє розлучення, таке неприродне і таке паскудне. «Прикрим. Прикрим і неможливим видається зараз те, що відбувається…» — з відчаєм подумав він…

Сусіди та їхні тривоги

Бабця Євдокія взяла слухавку.

— Ало, мамо?

Телефонував син. Серце калатнуло: слава богу, живий.

— Вибач, мамо, так вийшло, не зміг попередити…

— Ти де, Васю?

— Я в Києві, мамо. Поїхав у неділю з друзями в кегельбан пограти, думав, ранком повернусь. Але не вийшло, справи закрутили…

— Ти що ж, синку, зателефонувати не міг, — бабця Євдокія розплакалась. — Синок тебе питається, я ж тут одна, Катерини немає…

— І досі немає? — Син удавав, що не здивований, що все йде за планом. — Вона у відрядженні, певне. Я сьогодні ввечері буду. Скоро виїжджаємо…

— Що ти там забув, у тому Києві? Тут що, кегельбану немає?

— Ну що ти так хвилюєшся, мамо? Гроші ти знаєш, де лежать. Я думав, Катерина приїде… А в нашому кегельбані доріжка на два метри коротша від стандартної, хіба то гра?

— Мозок, Васю, у тебе став коротший останнім часом на два метри, от що я тобі скажу. Їдь додому, на тебе дитина чекає!

— Добре мамо, скоро буду.

Вона уявила собі, як вони повертаються додому, весела нетвереза компанія, з дівчатами, пивом, музикою, як обганяють на великій швидкості машини, подають їм сигнали, регочуть над словами, яких вона не розуміє. І зрозуміло, що не в кегельбані справа, не в короткій доріжці, не в двох метрах, просто син обрав собі такий спосіб життя, і, що найгірше, він йому справді подобався. Вона витерла сльози, вдяглася і пішла на вулицю до онука. Хіба що зміниш тепер? Єдине, на кого вона могла ще хоча б якось вплинути, гралося з сусідським собакою. Такі породи їй не подобались, вони були злі і вбивали людей, це вона достеменно знала, про це розказували по телевізору і писали в газетах. Але цей пес був зовсім підозрілий, занадто доброзичливий і люб’язний, смішно хрюкав і махав куцим обрубком хвоста. Холодно, вітер, дуже неприємна погода, але після такого очікування і такої розв’язки («У кегельбан грав, паскудник! Три доби!») необхідно було пройтись, зайти в магазин, купити щось на вечерю… Приїде годині о десятій, не раніше.

Двоє сусідів, діди приблизно одного з нею віку, стояли біля під’їзду і про щось жваво балакали, розмахуючи руками. Вона нікого особисто ще не знала, але з усіма чемно віталася.

— Ви за онука не бійтесь, Баксик його не вгризне. Григорій Андрійович мене звати, — це, мабуть, був хазяїн пса.

— Володимир Митрофанович, — привітався й другий сусід. — Хай грається. А вас як звати?

Вона схаменулась і подумала, що за власними турботами зовсім перестала звертати увагу на людей. Так не можна.

— Євдокія Миколаївна мене звати.

— Ми тут про вбивство все оте розмірковуємо, чули? Нашого ж сусіда, Германа, заарештували. Він недавно тут живе, як і ви. Сьогодні обшук був, от Митрофанович понятим виступав. Таке витворяли, мерзотники!

Бабця подумки перехрестилась і подумала, що, слава богу, сина не було в місті. Вона зовсім не знала, чим він займається («Бізнесом, мамо!»), та й не хотіла знати, але те, що він був від цієї справи далеко, був у іншому місті, її втішало. Одним можливим негараздом менше — очікувати можна при такому житті чого завгодно.

Насправді Григорію Андрійовичу Лісному було не так уже й весело. Щойно сусідка, з якою вони вже майже двадцять п’ять років прожили двері напроти дверей, Кальчениха, пошепки сказала, що її донька, Тетяна, ще позавчора забігла, кинула дитину, речі, гроші — вони навіть і не бачили її — та кудись поїхала, й досі нічого не чутно. Правда, телефоном потім попередила, що буде все добре, нічого не трапилось, не треба хвилюватися, просто на деякий час їй необхідно з’ їздити до Москви. А як буде нагода, то зателефонує, не хвилюйтесь, усе в порядку, цілую, бай-бай, мій хлопчику, крапка, Таня… Негарні якісь речі відбувалися навколо, старий партизан це відчував спинним мозком. Ну, добре, то їхні справи. Але що йому робити з тим, що він бачив минулого понеділка? Андрійович щось відповідав новій сусідці, слухав розповідь Митрофановича про обшук і підкинуті гроші, про написане в протоколах і думав, що, певне, сьогодні йому трохи доведеться переглянути власні партизанські принципи. Він попрощався, залишивши Митрофановича самотужки розпускати хвоста перед Євдокією Миколаївною (симпатична, одначе, бабця), гукнув Бакса, бо той із хвилину ще крутився навколо хлопчика, і пішов сходами нагору, додому, порадитись із дружиною. Григорій Андрійович думав, як би краще їй розповісти про те, як він, зовсім випадково, минулого понеділка на початку другої години дня підійшов до дверей, потім, раптом почувши гучну музику, зазирнув у вічко і побачив, як донька сусідки, рудоволоса хвойда Тетяна, — ну, ти ж знаєш її добре, ще зовсім недавно була мала, тепер дитина в неї, хлопчик, швидко ростуть чужі діти, так, — подзвонила у двері нашому сусідові — так, це того самого понеділка було, — і той, уявляєш, відчинив, наче чекав на неї, не інакше. А вийшла вона приблизно через годину, це я також випадково примітив… Ні, міліції нічого не сказав. Я знаю, що не наша справа, але ж сусіда-то заарештували, проте Митрофанович каже, що, мабуть, невинний він, бо вони з пані Польською понятими сьогодні виступали. Що «ну»?! Так ті мерзотники міліціонери хотіли гроші підкинути при обшуку, — мовляв, ті самі, що заплатили йому за вбивство… А вони… Ну хто вони, Тасю? Митрофанович із Польською, звісно, — у протоколах так і написали, що гроші підкинуто… Хто дурні? Вони дурні? Сама ти дурна! По-твоєму виходить, невинну людину — у тюрму? Навіть не питаю, що мені робити… Як скажеш, так і буде, нам боятися нічого… То йти? Могла б і не відповідати…

Менти та їхні напруги

Капітан Романов напружився. Він шкірою відчував, що генерал зараз думає про нього щось негарне, ще один крок — і йому загрожує небезпека, хоча він, реально оцінюючи ситуацію, розумів: його вини в тому, що сталося, немає. Навпаки, лохонулися саме місцеві опери, підлеглі генералу, але в тому-то, він це добре розумів, і полягала небезпека. Генерал ніяк не міг дозволити, щоб хоча б малесенька тінь упала на його відомство. А винний обов’ язково має бути, це — закон їхньої служби. Тому для Романова було важливо правильно почати доповідь. Він почав було щось казати, але генерал махнув рукою, тобто «посидь і помовчи, поки я…», узяв газету і став уважно роздивлятися першу сторінку. За всіма законами жанру в газеті на першій сторінці була вміщена сенсація — схема вбивства на вулиці Першотравневій, до того ж напрочуд точна, зовсім не така, яку вони хотіли подати на прес-конференції. Цю схему знало не більше десятка людей, відтворити її, не маючи результатів експертиз, достеменних свідчень, даних допитів, неможливо… Генерал тяжко зітхнув — він явно не оцінив серйозність витоку інформації. Генерал подумки уявив, якого кожуха вичинить з тієї поганої вівці… Зі схеми і статті випливало, що вбивство скоїла одна людина, а не дві чи три, і якщо це так, то це означає, що просто людина з вулиці, яка вирішила за щось помститися, вбити п’ятьох людей самотужки аж ніяк не могла. Це міг зробити тільки професіонал, до того ж добре підготований. Це генерал і так знав, без газети, але чому це знали газетярі? Він знов придушив свій гнів, якому тепер не було місця в цьому кабінеті — потрібно було терміново приймати рішення і рятувати ситуацію. Завтра, хай хоч небо впаде на землю, у міністерство повинна піти доповідь про закінчення слідства і передання справи до прокуратури.

— Ну, — генерал спідлоба подивився на Романова, — ваші пропозиції? Я слухаю, — і спокійно відкинувся в кріслі.

— Є ще погані новини. — Романов чомусь посміхнувся. — Про гроші. Все зробили, як ви й наказали, але виявили халатність при проведенні операції і…

— І? — генерал аж підвівся.

— …і поняті побачили, як Ходун підкинув «ляльку». У протоколах все відображено. Вони так і написали: бачили, як міліціонер підкинув гроші!

Очі у генерала полізли на лоба. Такого за час його довгої служби в органах ще не бувало. Якби цей капітан був не з Києва, то… він уривчасто, коротко дихаючи, запитав:

— А ці поняті — хто такі, що за люди? Розмовляли з ними? Спробували зам’яти справу? Пропонували щось?

— Розмовляли… Щойно від них. Пенсіонери. Кажуть, що написали, як просили, тобто те, що бачили. Звісно, свідчень не мінятимуть.

— Треба було залякати! — Генерал знав, що гарячкував, але втриматись від гніву, змішаного з гірким розпачем, уже не міг.

— Товаришу генерал-лейтенанте, це й так провал, ви ж газету читали? Не варто, мені здається, бо якщо й про це, не дай боже, дізнаються, то… Та й нічого їм уже боятися, тим понятим, чесно кажучи, окрім Господа Бога і власної совісті!

— Ти совість і Господа не чіпай! Якось без тебе там обійдуться!

— Це ще не все. — Здавалося, Романов отримує велике задоволення від провалу операції. — Ось протокол допиту свідка Григорія Андрійовича Лісного, сусіда підозрюваного Германа С. по поверху…

— Ну, це я вже читав! Далі!

— Не читали, товаришу генерале. З цим свідком я розмовляв півгодини тому.

— Якого біса ви з ним розмовляли, Романов?!

— Він прийшов дати свідчення. Сам. Кгм… Підтверджує алібі Германа С. Він бачив, як до нього у квартиру в той понеділок приблизно о 13-й заходила Тетяна, старша Кальченкова донька.

— Це ота руда хвойда? Подруга Соньки? Іспанська підстилка?

— Саме так, Миколо Івановичу.

Це й справді було все. Версія з найманим убивцею Германом С. і замовником-помічником Журавльовим просто розсипалася на очах. Буквально за півгодини. Проти Германа С. у них тепер немає нічого, крім свідчень Журавльова, зате за нього — майже все, включаючи алібі.

— Дозвольте? — Романов знову сів. — Є пропозиції.

Генерал дивився на слідчого уважно. Від того, що він зараз скаже, на жаль, залежало багато, а часу було обмаль. Вони самі загнали себе в кут.

— Не бачу іншого виходу, ніж Германа С. відпустити, просто відпустити, а все навісити на Журавля. Це, звісно, міняє зміст угоди, яку ми уклали з ним і Сонькою, але що робити?

— Гаразд, вези Соньку з дитиною сюди. Вони на нашій базі, на Узріччі. Тільки швидко. Візьми мою машину.

За три години вони наламали Соньку змінити показання і дати свідчення проти Журавля, її чоловіка. Натомість, в обмін Сонька випросила свободу і безпеку собі і подрузі Тетяні, новий, чистенький закордонний паспорт та можливість виїхати звідси за кордон якнайшвидше по каналах СБУ.

Герман та його свобода

У середу пізно ввечері Герману здалося, що принаймні половину життя він провів у СІЗО. Все навкруги сприймалося як знайоме, навіть до смороду він звик, більше того — сам став його частиною. Поруч сопів Іванович. Ще один новий знайомий, бізнесмен Ігор уже хвалькувато розповідав про те, що таких, як він, надовго не закривають, що це з ним таке вже вдруге, потримають добу-дві, поки гроші друзі зберуть, одним дадуть, іншим, потім з тими ж ментами, прокурорами та податківцями в сауну: горілочка, дівчаточка… Менти й самі кажуть, що такі, як він, — це їхній золотовалютний фонд. І якщо таких, як він, у в’язницю саджати, то за що ж жити і хто ж ментам машини заправлятиме? Ну?! Він у них типу спонсор, ха-ха! А в СІЗО закривають час від часу так, для порядку, щоб місце знав, не розслаблявся, тобто щоб пам’ятав, хто «криша». Взагалі менти зірочки за бандитів отримують, а хліб насущний — від таких, як він, тому…

Більшість часу Герман знову мовчки лежав на нарах і згадував Мері. Він думав, що, може, цей несподіваний арешт — знак, сигнал, примус до дії, і він, нарешті, повинен назавжди звільнитися від цієї залежності, стати вільним у власному коханні? Якщо він вийде на волю, то чи зможе він і далі жити так, як жив? Знов, як раніше, сидіти за монітором комп’ютера і придумувати рекламу (саме цієї миті, до речі, він придумав ідею до МАЙОНЕЗУ ЗОРЯНОГО ДІЄТИЧНОГО)? Спілкуватися з клієнтами, бігати по дівках, повертатися додому, дивитися сни, вітатись («віта» — це ж життя з латинської?) з сусідами, відкривати двері новим дівкам, знову спати, просинатись, слухати сусідів, ходити на роботу? Ні, він не зможе відтепер так жити, бо відчуває, відчуває, як граф Дракула відчував свіжу кров, що десь недалеко, майже зовсім поруч, живе Мері, яка просто його кинула, просто кинула — і все. Тому, що кохала, але хотіла заміж, точніше, хотіла чогось надійного, постійного, міцного, свого маленького аеропорту, щоб наче на все життя, за розкладом, тобто зовсім не того, чого прагнув він. Якщо розібратись детально, то він взагалі ні до чого не прагнув, просто жив — і все. І тут із глибин Інтернету з’ являється містер льотчик, Терешков грьобаний, і він готовий одружитись, отак, просто взяти — і одружитись! Вона знайшла те, чого прагнула, а він лишився, наче в кайданах, жити зі своєю болячкою, щосекунди залежати від неї, щосекунди думати про неї… Але неправда, він прагнув, але, може, трохи пізніше, ні, він зовсім уже заплутався: чого він прагнув, чого Мері прагнула? Хтозна… Все! Не все. Двері камери зарипіли й відчинилися: «Германе С., на вихід із речами!» Герман підвівся, і не поспішаючи, ні з ким не попрощавшись, пішов до дверей. Речей у нього не було.

Свобода! Чи ти знаєш, що це таке? Коли вдихаєш на повні груди будь-яке, навіть забруднене заводами і фабриками, повітря, коли ти йдеш, куди хочеш, коли ти можеш їсти й пити те, що захочеш, коли на тебе ніхто не дивиться у вічко камери, коли ти можеш ходити в туалет автономно, не відчуваючи поглядів та прислухувань, коли ти можеш сам обирати запахи і повітря, яким дихаєш, коли ти можеш просто бути на самоті, а можеш — і не на самоті, наприклад, з дівчиною? Коли ти просто вільний? Ні, таке відчуття не відтворюється, його просто треба пережити, але от чи треба? Це просто щастя, коли ти вільний. Маючи цю волю задарма, як даність, ти ніколи її не оціниш. Ти вільний! І північний холодний вітер, який будь-якому перехожому здається злим, гладить твої щоки, а зовсім не березневий крутий морозець видається приємним стимулятором руху, а чорний сніг здається найчистішим, найбажанішим у світі, тому що все це: і вітер, і мороз, і сніг — справжні, вони є і будуть, і ніяк не обмежують твої основні бажання. А основним бажанням Германа було швидше дістатися дому, зняти з себе одяг і залізти у ванну. Надовго так залізти. А потім, почитавши на ніч якого-небудь Кортасара, заснути у власному ліжку. Сьогодні — точно одному. А завтра… Завтра буде завтра з МАЙОНЕЗОМ ЗОРЯНИМ ДІЄТИЧНИМ.

Із речей в міліції Герману повернули верхній одяг, паспорт, посвідчення водія і мобільний телефон. Він не пам’ятав, скільки в нього було грошей, знав, що незначна якась сума, але і її у кишенях не знайшлось. «У нас про гроші нічого не зареєстровано. Значить, не було у вас при собі тоді грошей», — впевнено відсік його несміливе запитання сержант.

Герману нічого не пояснювали і не вибачалися, сказали, що вільний, просто помилка. Так, вільний і може йти, перепустка в зуби. Ось і все. Герман подумав, що Іванович точно щось знав, але не хотів казати, випереджати події, але згадав і власні роздуми на задану тему і зробив висновок, що теорія відносності рабі Альберта все ж таки має суттєві вади, так само як і теорія імовірності… Він спустився сходами, вийшов на вулицю і повернув у напрямку домівки. Йти хвилин десять, їхати — трохи менше, але менше за все йому хотілося лізти в громадський транспорт, а на таксі грошей менти йому не залишили. Нехай подавляться, він іще здере з них своє за ці три втрачені доби життя, за відбиті нирки, за відбиті яйця, що ще там з ними, невідомо… А було б добре, щоб, як у кіно, біля воріт в’ язниці його, як знаного злочинця, зустрів автомобіль із кращим другом і подільником.

Насправді його чекала машина, але не лімузин, а старенька дводверна «цигарка» Audi-80 зеленого кольору. За кермом сидів Сашко, а на задньому сидінні — журналіст місцевої газети, автор двох сенсаційних статей про вбивство на вулиці Першотравневій.

Герман трохи знітився, але перебував у тому радісному спокійному настрої, коли на несподіванки й різку переміну планів реагуєш, як на зміну погоди.

— Це Антон, журналіст. Якщо хочеш щось розповісти або спитати, то можеш з ним поспілкуватись. Не хочеш, то відвеземо тебе додому.

Герман почувався ніяково. Хотілося затишку, але ж він був допитливою людиною і хотів дізнатися, як сталося, що він вийшов сухим із цього лайна.

— Добре, тільки без диктофону…

Антон виявився, як і вимагає професія, людиною говіркою. Він довго розпитував про те, як арештовували, які обвинувачення висунули, чи було це зроблено офіційно (смішний!), про що розмовляли зі слідчим Романовим, хто ще був у камері, як годували, як ставилися, тобто про все, що трапилося з Германом у СІЗО і до СІЗО. Поки він розпитував, Герман зрозумів, що він, хоча й був уже записаний у вбивці, знає про цю справу значно менше, ніж цей нехуденький хлопчик, який — у цьому Герман був упевнений точно — зовсім не уявляв собі, що таке наші менти. Точніше, що таке НАСПРАВДІ наші менти. Інакше б не сунув голову так далеко, бо відкусять і не подавляться.

Антон коротенько переповів зміст останньої статті (сьогоднішнє число газети), дав йому екземпляр («удома почитаєш уважно») і розповів, чому, на його думку, затримали Журавля і його, Германа С., чому його випустили і як усе могло статись насправді. Проблема, на погляд Антона, для ментів полягала в тому, що серед жертв був капітан УБОЗу, який курирував саме сектор торгівлі людьми, що в сучасних умовах означає — за гроші забезпечував їм прикриття, причому про це в міліції багато хто знає, бо в цій партії кожен пішак відстругує королю. Як відомо, торгівля людьми — це зовсім не маленька приватна лавочка, такий бізнес потребує великої кількості задіяних осіб, надійного прикриття і відповідної конфіденційності. Хто ж інші жертви? Вікторія й Ірина відправляли дівок за кордон безмаль п’ять років, Надя приїхала з Іспанії в Україну разом із Сезаром Ґеррерою три тижні тому, начебто з метою одружитись. Вона працювала повією в Барселоні три роки, а потім стала зв’язковою між нашим, македонським, грецьким та іспанським офісами. Вбивця був один, усі експертизи це підтверджують, але п’ятьох людей одна людина може вбити тільки за умови, що вона — просто кілер екстракласу. Менти, користуючись відсутністю свідків («Взагалі, уявляєш? Це почерк профі!»), вирішили не загострювати ситуацію, бо, якщо розібратись, то підозра одразу падає на іспанця Сезара. Проте вони навіть не подали запит в Інтерпол! Бо якби виявилося, що Сезар у бізнесі, то скандал з їхнім убитим капітаном вийшов би гучним і міжнародним, і тоді б генералу Бідненку швиденько розказали, яка пенсія у відставних ментів. («Але навряд чи він подох би з голоду!») Вони для порядку допитали Сезара, той начебто довів своє алібі, бо дівчина, Тетяна, до речі, його коханка, яка теж час від часу працює за кордоном, усе підтвердила. Мовляв, був разом з нею під час убивства, каталися на машині за містом… Тож іспанця відпустили з миром. Він того ж дня виїхав до Києва, і одразу — в Росію. Ми через свої зв’язки в СБУ зробили запит в Інтерпол, зараз чекаємо, але, скоріше за все, вбивця саме він, а алібі в нього — липове. (Тут Герман знову згадав мокре руде волосся, єгипетського бога мертвих Анубіса і порожній жовтий «фольксваґен-жучок» біля під’їзду.)

Тепер до Журавля — його прихопили на його дружині Соні, яка колись вляпалась у халепу в Греції («Пам’ятаєш такого відомого російського бандита Соляника, його в Салоніках убито? Та ще історія!»), її посадили там у в’язницю, але чомусь випустили. Вона повернулась додому, тут у неї дитина, дівчинка, вісім років, і закрутила якусь ідіотську аферу із закордонними паспортами, по якій було відкрито справу — їй до восьми років світить. А паралельно віддала один зі своїх закордонних паспортів старим знайомим на вулиці Першотравневій. Сподівалась вискочити як-небудь швидше, поки не заламали. Коротше кажучи, при такому розкладі, коли у квартирі, крім трупів, знаходять документи Соні, у якої вельми сумнівна біографія і справа на хвості, чоловік — двічі судимий, до того ж трохи наївний хлопець, який любить Соню («Ефектна дівка, ти б бачив! Але потаскана вже трохи…») і її доньку до нестями, то кращу кандидатуру, ніж він, знайти важко. Але, мабуть, чогось їм там не вистачало, думається, швидше за все, сама Соня знає щось таке, що змусило ментів домовлятись із нею і шукати причеп у вигляді ще одного подільника. А може, Соня виявилася на початку не такою вже і сукою і просто пожаліла Журавля… До того ж, мало хто повірить, що дрібний крадій та розбишака Журавель самотужки впорався з п’ятьма. Тому потрібен ще хтось. Але чому ти? Це така дивна загадка, яку, боюсь, ніхто, крім самого Журавля, нам не відгадає. Тепер тебе, ні сіло ні впало, випускають, тобто, треба думати, чи знайшли більш достойного кандидата на роль убивці, чи то щось переграли по ходу з Сонею та Журавлем… Ти спитаєш, для чого ж тому іспанцю вбивати своїх, так би мовити, колег? Є така версія, що дівчата почали працювати на два фронти, тобто, незважаючи на таку «кришу», їх прищучило ще й СБУ, і вони почали зливати інформацію туди, в результаті чого в Македонії та Іспанії заарештували чимало торгівців людьми і накрили кілька перевалочних пунктів. До того ж, коли людина розуміє, що скоро справі кінець, то намагається вкрасти побільше… От по їхні душі й прислали Сезара… Надя, його майбутня начебто дружина, напевно, нічого про це не відала, але взагалі багато що знала і тому була зайвою, тому теж була вбита, а от мент і його дружина просто випадково там опинилися, зайшли кави попити…

Антон перевів подих. Сашко спитав у Германа, які його враження і думки, але в Германа чомусь не було ні вражень, ні думок. Він сидів, схиливши голову на груди: сильно розболівся живіт, в очах попливло, і сприйняття подій стало нечітким і нецікавим. Хотілося одного — якнайшвидше все забути. Слова Антона і Сашка, який постійно щось доповнював і уточнював, доходили до Германа, наче крізь ватну стіну, наче уві сні, і він уже не розумів, де закінчується речення, а де воно починається, де закінчується сон і починається реальність — і навпаки. Він сказав: «Мері». — «Що?» — перепитали вони. «Я хочу бачити Мері!» — повторив Герман.

Вони відвезли Германа додому і розпрощалися.

Щойно після ванни голова Германа торкнулася подушки, його не стало. Так, певно, зникатиме Всесвіт після чергового великого вибуху. Холодно і миттєво.

2. ЧЕ

Как только мы поймем, что такое смерть, самой идеи, что можно умереть, даже не возникнет.

Ошо Раджниш

Мэри и ее кот

Сначала придется рассказать о тех, кто умер.

Последним умер Стракоша. Стракоша — это мой кот. Старый, облезлый, своенравный серый беспородный кот. Он прожил двенадцать лет, то есть его возраст, если пересчитать на человеческий, был где-то около восьмидесяти.

Мне двадцать семь, я не облезлая, покладистая и не беспородная шатенка. Если перевести мой возраст на кошачий, то мне что-то около четырех лет. Тем не менее, мы всегда отлично ладили.

Надо сказать, я очень сильно любила это животное. Совсем не так, как людей.

Кроме всех несомненных достоинств, Стракоша обладал редкой, насколько я разбираюсь в котах, особенностью: раза по три на день он онанировал. Или мастурбировал, как вам больше нравится. Первый раз это случилось, когда Стракоша был еще достаточно юным котенком, во время воскресного обеда, прямо на кухне.

Отец удивленно-рассерженно рявкнул и пнул его ногой. Но это Стракошу, конечно же, только раззадорило. Впрочем, отец не был необходимым условием проведения мероприятия, неизменными зрителями шоу, которое продолжалось всегда, стали мы с мамой.

Обычно все происходило так: Стракоша выходил на середину комнаты, выгибал спину, впивался взглядом в маму или в меня и начинал энергично двигать задом. Невероятные звуки, которые он издавал, становились все громче, темп все быстрее, наконец Стракоша валился на бок, громко урча и пытаясь угрызть ковер, дергался и заканчивал свое некошачье дело. Как ему это удавалось делать без рук, то есть без лап, так и осталось Стракошиным маленьким секретом.

Что самое любопытное — кот онанировал только публично, даже, можно сказать, демонстративно. Вероятно, с его стороны это был акт, выражающий превосходство. Он делал это часто, по три-четыре раза на день, невзирая на то, что кошачьим женским вниманием обделен никогда не был. Вероятно, у него была какая-то особенная форма гиперсексуальности, а может, Стракоша был кошачьим сексуальным маньяком. В любом случае «феномен Стракоши» должен быть изучен учеными, но у котов и кошек нет своего Фрейда. Может, они и трахаются так часто потому, что ничего не знают об Эдиповых и других комплексах и не испытывают по этому поводу никаких моральных терзаний.

Конечно, мы пытались его отучить от столь постыдной привычки. Но все наши усилия были тщетными.

Нетрадиционное, мягко говоря, поведение Стракоши мы связывали с его падением с четвертого этажа. Будучи еще котенком, он по неопытности вывалился из окна, но остался жив. После этого Стракоша стал заметно прихрамывать, мастурбировать и ввязываться в драки со всеми животными в радиусе пяти метров. Соседская собака породы боксер испытывала панический ужас только оттого, что проходила мимо дверей нашей квартиры. Так бывает: упадет живое существо или свалится что-нибудь ему на голову, а в результате проявляются какие-то необычайные способности. Кто-то на испанском языке начинает говорить, кто-то будущее предсказывать, а Стракоша вот стал секс-гигантом. Тоже ничего. Но лучше бы он, конечно, по-испански заговорил.

Кошки под дверью нашей квартиры не переводились. Они регулярно притаскивали в зубах кого-нибудь из очередного Стракошиного потомства и, громко мурлыча, требовали еды. Мама выносила им что-нибудь в мисочке, а потом отправляла на улицу. Стракоша нашей гуманности, судя по всему, не одобрял. От отцовства он, в принципе, не отказывался, но и особого восторга при виде маленьких стракошек не проявлял, отсиживаясь при визитах бывших подружек на кухне возле своей миски с едой, выражая всем своим видом испуг, свойственный при данных обстоятельствах всем особям мужского пола.

Чтобы Стракоша окончательно не испортил ковер, мы подарили ему желтую мохеровую тряпочку. Это, естественно, не избавило нас от публичности мероприятия (Стракоша все равно считал своим долгом делать это на наших глазах), зато привнесло в происходящее немного лирики и сохранило ковер от дальнейших поруганий и чисток. Кот ввел несколько элементов любовных игр — мохеровая тряпочка должна была оставаться довольна. Обычно Стракоша заканчивал шоу победоносным мурлыканием, потом ласково смотрел нам в глаза, забирал предмет своих воздыханий и гордо удалялся на кухню — пополнять энергетический запас.

В конце концов, мы с этим смирились. И все было бы ничего, но вот когда приходили гости… Стракоша выбирал самый неподходящий с человеческой точки зрения момент: когда все забывали о его существовании, увлекались беседой — и тут он, серый беспородный кот с желтой мохеровой тряпочкой в зубах! Это был, конечно, номер. Публика реагировала по-разному. Особенно бывали шокированы мои кавалеры. Это было что-то! Они не скоро приходили в себя, да уж. Большинство из них считали, что все животные похожи на своих хозяев или же наоборот. Возможно, в этом и есть доля истины, но мы со Стракошей в данном случае под это правило не подпадали, публичная мастурбация — не мой конек. Нам со Стракошей в цирке выступать надо было, но вряд ли взяли бы с такой репризой.

Не могу сказать, что взаимоотношения с мужчинами у меня, за исключением двух случаев, прерывались на раннем этапе из-за Стракоши, но то, что его шалости и очень агрессивное отношение ко всем мужчинам, входящим в нашу квартиру, как-то отражались на них, — бесспорно. После смерти отца он явно считал себя полноправным хозяином и квартиры, и меня с мамой.

Еще я любила с ним разговаривать. Мы мурлыкали друг другу разные любезности или гадости, и, кажется, вполне оба уясняли, о чем идет речь.

Стракошин недостаток, если это недостаток, в конечном итоге, стал нашей тайной гордостью. Ну кто еще, скажите мне, может похвастаться таким котом? Да, он был нашей гордостью. А мы, как мне кажется, его. Теперь он умер. Мы не видели его трупа. Он просто ушел из дома и не вернулся. Раньше он тоже пропадал, мог не являться дня три-четыре, потом возвращался, отлеживался, зализывал оборванные уши и подранные бока. Но в этот раз он, как солдат на фронт: ушел и не вернулся. Мы не знаем точной даты и причины смерти. Может, погиб в неравном бою с сородичами за право обладать какой-нибудь кошечкой, а может, издох просто в подвале от старости, хотя это вряд ли.

Стракошина смерть была последним звеном, сдерживающим меня. Теперь я была свободна. Он умер в апреле, а сейчас июнь, начало июня, и нужно что-то делать, что-то предпринимать. Я смотрю на монитор, где крупными буквами ко мне обращаются с просьбой, точнее, делают предложение выйти замуж. Нет, это делает, конечно же, не Герман. К счастью. Или к сожалению. Так или иначе, я отчетливо понимаю, что вплоть до сегодняшнего дня мою жизнь трудно назвать счастливой или удачной.

Моя тетя потом скажет, что это шанс. Правильно скажет. Ждать ведь можно бесконечно, особенно Германа. Может, он, конечно, и Улисс, но я вряд ли Пенелопа.

Улисс и его странствия

Ах, Герман, вы идете по улице, улице, улице; тяжелый «Улисс» оттягивает вашу руку — синяя книга, прекрасное издание, суперобложка оставлена где-то у заветной хозяйки. Вы идете привычно (именно так), совсем не думая о дороге, даже кошки совсем не боятся вас, вы несете свое тело легко, оно худосочно и длинно; ваши зеленые бл… глаза и видят, и не видят все, что мельтешит вокруг. У вас нет глаз.

Ах, Герман, вы очень устали. Еще вчера вы были растерзаны сотней противоречивых страстей, вы ощущаете себя жертвой? Не стоит, это ошибка двухтысячелетней давности, увы… Вы расклеились и устали, вам бы выпить… Я знаю, что завтра с утра вы снова станете прежним: жестоким, остроумным, злым человеком, вполне способным быть с эпохой в более близких отношениях, чем с собственным сердцем.

Как только вы найдете ее — это случится.

Она исчезла, пропала бесследно и вроде бы навсегда. Но что такое «навсегда»? Это ведь не больше, чем наша жизнь, и так же абстрактно — фью-ють. Поэтому я знаю, что вы идете ее искать, неся в руке «Улисс», желая вручить, отдать наконец-то хозяйке ее бесценную книгу, затем, чтобы проститься с обеими.

Она пропала неделю тому. Вернее, неизвестно точно, когда она пропала. Сама-то она утверждает, что уходила по чуть-чуть, по капле, по мгновению, по каждой своей клеточке — истекала от тебя.

И вот теперь, Герман (ах!), вы уносите свое тело на поиск. Вы держите книгу в руке и понимаете, как это, собственно, символично.

Вы проводите излюбленные параллели с Достоевским и Камю, ваша воображаемая самая лучшая реклама в мире плещется в обнаженном виде под ногами у прохожих, каждый несет в себе по одному ее листочку, может, по строчке, по слогу; или в головах у них сидит всего лишь по одной верной букве. Вы мысленно собираете первое слово: свежевыкрашенная блондинка — «У», да, это, конечно же, «У», сомнений нет никаких. «эС» — у той толстой тети, у кого же еще, «Тэ» — замечательно сохраняются на лысинах инженеров, «эР» — ах, ну, «эР» вот у этого пса, «И» — прикинемся, будто это союз, кто-то сейчас воссоединится с вами; да, конечно, уважаемый киоскер с джентльменским набором местной прессы, зачем вы спрятали от нас «Цэ»? Пустая улица подарит сегодня вечером «А», мертвая улица — будто мертвые у лица, эти желтые листья, собранные ветром у бордюров и борделей, смогут сегодняшней ночью все сложить, прочесть и зажечь голубым неоном: «УСТРИЦА». Вряд ли это будет смешно.

Окно четвертое слева от угла, шестой этаж.

Темная, тяжелая лестница. Стоп, уже, кажется, пятый, отдышаться, спросим, который час — половина седьмого, июнь. Ровно неделю — исчезла, будто бы… Нет, этот мусорный ветер невыносим.

Двери — раз. Двери — два: тук-тук-тук. Она на кухне? Нет? Открываем дверь в комнату.

Ее тело распято на кровати.

Вот-вот-вот, лужи крови на полу. «Это сделал не я», — думает Герман и, возможно, ошибается.

— Как вы думаете — это убийство?

— Нет, она покончила с собой. Точнее, со мной. И это — всего лишь тело.

— Действительно?! Может быть, это любовь?

— Вряд ли. Любви здесь нет. Только мертвое тело.

— А предсмертная записка?

— Ее тоже нет.

— А откуда вы знаете, Герман?!

— Позовите-ка лучше пожарных.

— Фамилия?

— Вероятно, ошибка.

— Год рождения?

— Вероятно, ошибка.

— Предполагаемая дата смерти?

— Вместе со всеми.

— Хэ-хэ-хэ. Хорошо. Вы курите? Где ваша семья?

— У меня нет семьи. Я курю.

На левом виске пульсирует жилка. Следователь несет в себе букву «К», конечно, это она, он узнал ее почти что сразу, она выглядывает из-под его старомодного галстука.

— Хорошо. Вы знали убитую?

— Я узнал ее.

— Для того чтобы узнать, надо знать, верно ведь?

— Не обязательно. Я открыл дверь и узнал. Это была она.

— Что вы делали здесь в это время? С какой целью пришли?

— У меня нет семьи.

— А эта фотография? Смотрите: вот вы, вот мать, вот отец, ваша сестра, племянник…

— Да, это, наверное, я. Не помню. Остальных я вижу в первый раз.

— Но это же глупо! Глупо это отрицать! Зачем, какой в этом смысл? То, что у вас семья, то, что вы были здесь в момент убийства — да, да, да!

— У меня нет семьи. Меня зовут Герман. Это книга «Улисс».

Герман уходит.

«Как бы вам не пришлось пожалеть!» — кричит ему в спину следователь.

Герман ищет, идет по следу, он чувствует запах ее тела, запах ее лона.

Снова улица. Эта улица. Стоп — у него была «Ка». «эР» — «эР», конечно, у этого пса, «Е» — у вахтера в связке ключей, «Вэ» — посмотрим на студента, двоечник, сразу видно, без зачетки, «Е» — вернемся к концу, в столицу, к Пассажу, там оно где-то у мистера Вулфа в зеленом чае. «Тэ» — пусто, не видно никто (о, идут какие-то, много, человеки, очень призрачны), «Ка» — «Имя, сестра, имя, я убью его!» — «Герцог Бэкингем! — О-о-о!». «А» — снова оставим листьям, собранным у тротуаров, утро Тауэра, утро туманное, утро седое.

Вы знаете, Герман, она вас даже не любит. Возможно, это жестоко и несколько цинично так говорить, но что делать? Но знаете, Герман, так бывает.

Честное слово — бывает. Зачем вы идете туда? Зачем? Вы ее ищете, она вам нужна? Вы хотите отдать книгу, да, только отдать книгу?

— Да, я хочу… отдать книгу. Больше мне ничего не нужно. Мэри любит читать книги.

— Тогда просто передайте ее через родителей, подруг или служителей культа!

— Нет, я сам. Спасибо! Больше мне ничего не нужно.

Ничего — это хорошо. Ничего — это замечательно. Ничего — это даже больше, чем все. Вы любили ее, да?

— Я не знаю, о ком идет речь. Я просто иду.

Герман и его месть

В общем, я еду в свой санаторий, еду на машине, еду очень быстро, хотя на улице ночь и слегка моросит дождь. Встречных все равно почему-то очень много, фары слепят глаза, но это все равно проще, чем ехать днем, потому что днем машин просто тьма, и от этого стада устаешь еще больше. У меня осталось еще несколько незаконченных дел дома, но все они решаются путем телефонных разговоров, все, кроме продажи домашней аппаратуры, но с этим торопиться некуда, доллар совсем плохой, он буквально еле дышит, но это ничего не значит, кроме того, что Штаты бомбят Багдад. Я не понимаю, почему меня это так волнует, но мне это не нравится, однозначно.

Только что я стал зайцеубийцей. Достаточно крупный косой буквально бросился под машину, я даже не успел отреагировать. Он сделал это так, будто бы всю жизнь мечтал погибнуть под колесами, но мне его жаль, мне неприятно, потому что это только второе живое существо, не считая насекомых на лобовом стекле и фарах, которое гибнет под транспортным средством, которым я управляю. Первым был цыпленок: я наехал на него на велосипеде совершенно случайно, из него вылезли буквально все кишки. Он лежал такой маленький, желтенький, пушистенький и судорожно хватал клювиком последние секунды жизни. Боже, как горько я плакал! Мне было то ли пять, то ли шесть лет. Это произошло, конечно же, в деревне, и деревенские пацаны, для которых живые существа, с которыми они сосуществуют, служат лишь средством для пропитания или несут бытовую и/или прикладную функцию, например, гавкают на соседей, то есть я хочу сказать, что они к таким вещам относятся гораздо проще и естественнее, долго смеялись надо мной. Но все равно этого цыпленка мне даже сейчас чертовски жалко, даже на фоне зайца. Впрочем, может, косой был таким себе Кирилловым, совершающим самоубийство по философским мотивам. Я думаю, Камю бы меня поддержал в этой версии. Любопытно, что, когда я употребляю зайчатину или курятину в качестве пищи, даже мысли о жалости не приходят мне в голову, не говоря уже о самой жалости. Единственное, о чем я могу сожалеть за обедом, так это о плохой кухне.

В общем, не считая зайца и цыплячьих воспоминаний, все нормально, я внимательно присматриваю при обгонах за дальнобойщиками Т.І.R., пытаюсь быть аккуратным, я вроде бы все успеваю, осталось только доехать и прояснить детали, а именно: что же я натворил? Все дело в том, что я разрушил ее аэропорт. Разбомбил, как американцы Басру, всего и делов-то…

Я не знаю ответа на вопросы, есть ли жизнь после смерти и есть ли смерть после жизни, но я люблю об этом поразмышлять. Я понимаю, что жизнь каждого человека — это путь, который он проходит в поисках либо удовольствий, либо себя. Он пытается каждую секунду примирить себя с миром, а если это не получается, то объявляет ему войну. Но я уже не хочу воевать, мне кажется, что я нашел кое-что поинтересней.

В первый свой приезд в санаторий я познакомился с Че. Как это часто бывает, первый раз был самым лучшим. Наверное, потому, что не с чем сравнивать. У нас была чудная компания, мы славно проводили время, у нас был Батя и почти что не было проблем.

Мы договорились с Че, что в следующем году обязательно посетим это лечебно-увеселительное заведение одновременно, что, собственно, и сделали, но тогда здесь была Ира, у Че были семейные проблемы, а я приехал после трехдневного пребывания в СИЗО с добросовестно отбитыми ментами почками и полностью расшатанной нервной системой.

Сейчас я один. Нет ни Че, ни Бати, ни славных девчушек, с которыми можно поболтать и которые будут смеяться над каждой твоей идиотской шуткой, нет даже Иры, но я не грущу об этом, я даже рад.

В общем, я один. План мести осуществлен. Но мне не хочется об этом даже думать, потому что это жестоко и цинично, а мне не хочется думать о жестокости, ее и так хватает, я к ней прикоснулся, нет, я ее произвел на свет божий, но что сделано — то сделано, и хватит, наверное, сегодня об этом.

В этом санатории все знакомо до малейшей детали, до каждого цветочка на клумбе, до каждой урны. Здесь хорошо.

Герман и его друг Че

Сегодня в Крыму — отличная погода. В небе — привычные в этом сезоне крупные белые облака; и самолеты, разрывающие санаторскую тишину тихого часа. Рядом — аэродром для военных самолетов. Наши практически не летают — нет ни самолетов, ни топлива. Летают россияне. Интересно, им виден Стамбул?

Море спокойно. В этой части Крыма в начале июня штормит редко, но если уж штормит, то штормит по-настоящему.

Становится все жарче. На пляже появляются несколько девушек, всем своим видом требующих внимания. Хорошо. Если бы еще чуть сильнее дул югозападный ветерок и дядя с холодным пивом двигался пошустрее, чтобы не приходилось орать на весь пляж, было бы совсем здорово. Дядей и тетей много: «Пахлава медовая, креветки азовские, бычки, посол хороший, пиво холодное!», — и так через каждые две минуты. Тяжелая, наверно, работа, я им даже немного сочувствую.

Жара. Мы с Че лежим на спине и наблюдаем за практически незаметным для глаз движением облаков, считаем учебные вылеты.

Естественные вопросы, которые задает человек, видя в небе над своей головой уйму истребителей: «Где они живут?» и «Не началась ли война?» Именно это сейчас спрашивает у меня Че. Я отвечаю, что да, это война, хотя никакой войны еще и в помине нет.

Аэродром недалеко, километрах в десяти. В 1945 году именно на него, как утверждает сотрудница турагентства, пытаясь искусить меня экскурсией в Никитский ботанический сад или на Бахчисарайский фонтан, приземлялись Черчилль и Рузвельт для исторической встречи в Ялте с товарищем Сталиным.

Рядом с аэродромом — военный городок, в водопроводах которого уже три месяца нет никакой воды. Когда еще не было Че, по случаю свидания с девушкой, проживающей там, я как-то проторчал на конечной остановке маршрутного такси достаточное количество времени для ознакомления с нравами и бытом его обитателей. Сидя на пыльном бордюре, я наблюдал, как они с пустыми ведрами отправлялись в город и на том же маршрутном такси через сорок-пятьдесят минут возвращались обратно, уже с водой. Еще я наблюдал массу безработных прапорщиков — нет, они были в гражданке, но хорошего прапора так же легко определить в толпе, как и коренного бухгалтера. Осанка, манера держаться, взгляд, еще что-то неуловимое в облике.

Словом, девушка так и не пришла. Строго говоря, я вообще удивился, что она согласилась встретиться, обычно местные жительницы так не поступают. Она работала официанткой в санаторской столовой: лет восемнадцать, высокая, с грудью. Я наблюдал за ней дня три, она как раз обслуживала мой столик, и видел, как такие же страждущие пытались с ней заговорить. Она отвечала резко, насколько может резко отвечать официантка санаторской столовки отдыхающим.

За завтраком я попросил у нее ручку, чтобы заполнить меню на следующий день. Отметив галочками то, что я хотел бы съесть (по сути, ничего), вместе с меню отдал салфетку, на которой набросал пару фраз.

Она взяла, отошла в сторону, прочла и засмеялась. Я намеренно задержался дольше всех после ужина, ведь хоть что-то же она должна была мне ответить? Ее звали Наташа, и она мне назначила свидание в два часа пополудни следующего дня на конечной остановке маршрутного такси прямо посреди военного городка, в котором не было воды, а только отставные прапорщики. Я честно прождал ее два часа, размышляя о смысле бытия и коварстве женщин. Что полезного я еще узнал тогда? Ах, да, Че, аэродром там, это-то я теперь могу утверждать наверняка…

[[[

В первый же день пребывания в санатории мое самосознание потряс памятник возле столовой ученому Павлову и его собакам.

Памятник выглядит следующим образом. Павлов сидит на какой-то высокой тумбе, рядом стоит собака с перебинтованной головой, нежно положив ему на колени голову. А ученый Павлов, как известно, большой любитель гавкающих, по-отечески держит свою руку на этой голове. Наверное, это самый идеальный памятник палачу и жертвам, для полноты картины не хватает, чтобы в вечернее время около него загоралась и гасла лампочка, а изо рта собаки фонтанчиком брызгала слюна.

Мне показалось, что отдыхающим впору было задуматься, что же хочет этой скульптурной композицией сообщить им медицинский персонал? Впрочем, человеческую публику, идущую мимо шесть раз в день на кормежку и обратно, скользкие этические вопросы никак не волновали. Собачек, подъедающихся возле столовой, судя по всему, тоже. Я подхожу к ним с двумя котлетами, мне хочется рассказать, особенно, на мой взгляд, самому смышленому из них, Боцману, о сложных взаимоотношениях доктора Павлова с их сородичами, но собачек, кроме еды из моих рук, действительно больше ничего не интересует. И в этом они гораздо больше похожи на людей, чем в повадках, иногда так нас умиляющих.

Первые семь дней в этом странном для здорового молодого человека месте отдыха мне слегка неуютно. Я не могу привыкнуть к одиночеству и тишине, не могу завести знакомства с девушками, вокруг крутятся какие-то элементы бандитской национальности. Правда, потом мы как-то раззнакомливаемся за пинг-понгом, но в дальнейшем все же предпочитаем уважать друг друга издалека, сдержанно кивая головами, как бы сообщая: «А что делать? Мы не очень рады видеть друг друга по пять раз на день, да даже и один, да и вообще, но живем мы тут временно, куда денешься…» Словом, мы смиряемся с одновременным существованием друг друга на одной территории.

Так что общаться мне не с кем и не о чем, поэтому я довольствуюсь подробностями из жизни санатория и его обитателей, сообщаемыми старшей медсестрой и таксистами.

Старшая медсестра, с которой я с первого дня поддерживаю хорошие отношения благодаря небольшому количеству денег (за что иногда пользуюсь дополнительными санаторскими благами, типа бассейн или массаж, и избегаю кучи никому не нужных формальностей при оформлении), охотно рассказывает истории, в которых главными героями выступают отдыхающее и наглое начальство. Одна из историй гласит о человеке, по ее убежденному мнению, глубоко ненормальном, — ведь он разгуливает по своему номеру — страшно представить! — совершенно голым. Я задумываюсь на секунду, ведь я тоже по номеру не совсем одетым иногда хожу… Перед самым своим отъездом я выпивал с этим дедушкой, он оказался очень клевым. Заметив блондинку, уходящую из моего номера привычным путем — через балкон, он с завистью обозвал меня бабником и пригласил в гости. Я зашел буквально минут на пятнадцать, а задержался на два часа. Потом дедушка похвалил меня за умение слушать. Но это было не сложно, старый инженер-энергетик оказался потрясающим рассказчиком с удивительной биографией. Под занавес он продемонстрировал фотографии: он и Путин, он — и Кобзон, он — и Алла Пугачева. Круто. «Так что, в общем, я могу себе позволить по номеру без трусов походить, как считаешь? — подмигнув, спросил дедуган у меня. — И тут, как ты понимаешь, не в фотографиях ведь дело, да? Дело в том, что в свои шестьдесят семь я хочу это себе позволить. Ощущаю я себя так — свободно. А раньше не мог. Не было такого желания. Понимаешь? Ты вот молодой, такая проблема перед тобой, наверное, и не возникала никогда. Молодость… Ты тоже, если проживешь лет двадцать еще, ощутишь, что должны быть дополнительные аргументы: деньги, слава, авторитет. Иначе — как? Я вот бежал-бежал, спешил-спешил, — потом надоело. Бессмысленная гонка. Абсолютно. Я многого в жизни достиг, но из этого многого мне по-настоящему пригодилась лишь малая часть, хотя, я, конечно, ни о чем не жалею. Теперь вот хожу по номеру голым, и этим вполне счастлив. А вам, молодым, завидую. Потом поймешь почему». Я ответил, что понимаю, но он покачал головой и сказал: «Нет, не то, пока — не понимаешь…»

Таксисты более циничны в своих рассказах, чем старшая медсестра, — их вряд ли вообще можно чем-то удивить, в этом они похожи на патологоанатомов. Хотя нет, патологоанатомы более образованны и не лишены мрачноватой поэтики.

Грязелечебница — вот основное достоинство этого санатория. Грязи лечат всё или почти что всё. Когда-то сюда приезжал сам Гоголь. В кабинете главврача на одной из стен висит картина, на которой Николай Васильевич изображен в деревянной кадке по уши в грязи. Мне кажется, что замысел «Мертвых душ» возник у него именно в этом месте.

Отсутствие полноценного общения начинает затормаживающе действовать на мою нервную систему, язык потихоньку атрофируется, самые простые фразы типа «Пошел на хер!» даются с неимоверным трудом.

Поэтому мне просто повезло, что появился Че.

После ужина я выхожу из столовой, угнетенный запахом общепита, и быстро снимаю с себя футболку. Она воняет вчерашним борщом. Я сажусь около памятника жертвам собачьего геноцида, закуриваю сигарету и вижу, что мимо уже закрытого киоска «Укрпочта» в сторону административного корпуса, неловко прихрамывая, идет молодой человек. Его внешний вид мне интересен, я понимаю, что мы, наверное, могли хотя бы изредка о чем-то разговаривать. Я поднимаюсь и иду за ним, на почту, вроде бы за газетами, и слышу краем уха, что он заказывает телефонистке Киев. Соединяют мгновенно, и он говорит то ли маме, то ли жене, что все в порядке, он на месте и все такое. Дожидаясь, пока он поговорит, я покупаю позавчерашние «Команду» и «Комсомолку», общаюсь с продавщицей по поводу совершеннейшего разврата современной прессы, тыкая пальцем в фотографию девицы с огромными силиконовыми сиськами на обложке какого-то журнала. Наконец телефонные переговоры заканчиваются, и я спрашиваю у него, откуда он приехал, вроде я совсем и не слышал, как связистка кричала: «Киев! Вторая кабинка!»

Так мы и знакомимся. Его зовут Виктор, но через пару дней я стану называть его Че, потом объясню почему.

Мы почти что ровесники, у нас даже совпадают музыкальные вкусы: мы оба не любим кабак, а если грамотно, то шансон, попсу любого разлива, зато любим Фриппа, King Crimson, Doors, далее по списку. Музыка изначально помогает нам обозначить семантику общения.

Людям, слушающим схожую музыку, гораздо проще за короткое время найти общий язык. У них одна шкала ценностей, им понятны одни и те же песни, а значит, им понятны одни и те же символы, хотя на поверку они могут оказаться совершенно разными людьми.

До двадцати пяти лет я считал, что слушать музыку для меня — одно из важнейших в жизни занятий. Я следил за новинками, гонялся за редкими пластинками, переписывал их. Теперь этого нет, я редко что покупаю, в моей коллекции — только любимый бест, и мне его вполне достаточно.

Мы примерно одного возраста, мы современны и легки, но обоим очень неуютно в этом санатории, а значит, учитывая полное отсутствие выбора, мы просто обречены стать на эти двадцать дней друзьями, какую бы музыку мы ни любили. Без особого напряжения так и происходит, и у меня начинается новая жизнь. Невзирая на грязи и памятник.

Вообще-то его зовут Виктором, но я в то лето зачитывался Кортасаром, и поэтому стал называть его Че. Он не возражает, для него это ново, интересно и приятно. «Что это значит, что это за имя?» Я смеюсь. Че не читает книг, но в нем все равно что-то есть от персонажей Латинского квартала, от Орасио Оливейры, а может, мне просто так хочется. В справочник своего мобильного телефона я так и записываю: Che.

Он чуть выше меня, где-то метр восемьдесят восемь, светлые, мелированные волосы, волосатая мужская фигура (минимум два раза в неделю по два часа в спортзале), при этом — какой стиляга! Он немного похож на Габриэля Батистуту, особенно в солнцезащитных очках. В нем есть естественный шик, неповторимый стиль, он одновременно и мачо, и завсегдатай ночного клуба, и байронический герой, и парень из твоего квартала. Он слишком хорош, чтобы быть моим другом.

Че любит шмотки бескорыстной любовью, хотя в своей советской юности он был преуспевающим фарцовщиком. Как-то в одной из киевских газет появилась статья о милицейском рейде, среди задержанной ментами фарцы была названа и фамилия Че. Его отец, занимавший тогда немалый пост в министерстве, жутко на него разозлился: «Тебе что, денег мало? Сколько тебе надо? Тридцать, сорок, пятьдесят рублей? Сколько твои эти джинсы стоят? Я дам тебе, покупай!» «Потом папа немного задумался, снова взял газету и прочитал уже вслух: „Фарцовщики скупали по дешевке у иностранцев джинсы производства США и Италии и продавали их на „черном“ рынке по 120–180 рублей“. Открыл мой шкаф, пересчитал джинсы: „Так у тебя ж их десять штук!“ Больше претензий не поступало, только одна просьба: никаких неприятностей с милицией…» — заканчивает Че рассказ и переворачивается на живот. Пляж для него — интересней, чем небо.

Для многих в санатории он так и остался «симпатичным молодым человеком в туфлях с зеленой подошвой». Немного странноватым, другими словами. А как они могли еще думать о человеке, у которого в ухе серьга?

Мы же принимали окружающих такими, какими они нам казались, хотя это совсем неправда, что на курортах никому ни до кого нет дела. Любая тусовка перетирает соседнюю куда интенсивней, чем бабушки на лавочке у вас под домом.

Мэри и ее отец

Я была единственным ребенком в семье. Была — не потому, что меня уже нет, а потому что семьи нет. Отец умер четыре года назад. Мы остались втроем: я, мама и Стракоша. Теперь не стало Стракоши — не стало и семьи. Какая же это семья из двух человек? С мамой мы, скорее, подруги.

Отец был врачом, и очень неплохим врачом, что в любое время редкость. Мама работала в управлении статистики. Как статистикой можно управлять, я не понимаю до сих пор, но мама говорит, что статистика нужна именно для этого и ни для чего больше. В общем, обычная, как говорили, советская семья. Детство свое я помню не очень хорошо. Самое яркое воспоминание — нет, воспоминанием это трудно назвать, потому что страх никуда не делся, он все равно здесь, внутри меня, хотя и затаился где-то глубоко, но все как будто происходит сейчас, сию минуту, настолько плотно это вжилось в подсознание, — тотальная боязнь отца.

Папа был очень жестоким человеком, к тому же, он хотел, чтобы я тоже стала врачом. Меня он никогда не бил, зато иногда бил маму и держал нас в постоянном страхе. Когда он пил, а чем дальше, тем больше, квартира превращалась в концлагерь. Стракоша убегал на улицу, какой там онанизм! Он ненавидел отца за то, что тот его регулярно пинал. Пинал — мягко сказано, просто бил изо всех сил ногой в бок, и Стракоша с диким воплем врезался в стену. Несколько раз отец замахивался и на меня, но что-то его останавливало.

Я сижу за столом, читаю книгу. Очень тихо со спины подходит отец.

— Что ты делаешь? — сурово спрашивает он.

Я нервно дергаюсь.

— Читаю книгу.

— Какую книгу? О чем она?

— О Наполеоне.

— Он что, был великим хирургом? Я что тебе сказал читать?

— Нет. Он был просто великим, — портрет Наполеона с шестого класса стоял у меня на книжной полке.

— Разве я не говорил тебе, что ты должна читать? В худшем случае — «Анатомию»! — отец в ярости замахивается, я вжимаюсь в стул и зажмуриваю глаза. Мне хочется исчезнуть.

Но он не бьет меня. Он вырывает из моих рук книгу и, ругаясь, запихивает ее на книжную полку. Надо заметить, достаточно аккуратно так запихивает. Интеллигенция как-никак, образование не позволяет книги рвать. Я медленно выдыхаю воздух, сижу, дрожа, в непередаваемом страхе, и думаю простые и банальные мысли: с этим ли человеком мы ходили гулять в детстве в парк, ездили на пикники? Наверное, нет. То был кто-то другой. Но вот кто? Когда его подменили? Да так ловко, что мы и не заметили…

Страх сделать что-то не так, страх сказать слово, которое ему не понравится, страх быть не такой, как хочется ему в данную секунду, преследовал меня. Страх быть обнаруженной, уличенной в том, что хочешь быть сама собой, а не отражением чужих фантазий.

Мой страх велик, нет, он огромен, он необъятен. Так в каменном веке люди, наверное, боялись грозы и молнии.

В общем, это был ад. И он следовал за нами. Цитата, откуда — не помню.

Отец хотел, чтобы родился сын, но родилась дочь, то есть я. Может, за это он и вымещал злобу на нас с мамой? Еще он хотел, как я говорила уже, чтобы я тоже стала врачом, но вот я этого никак не хотела. Врач для меня — это не тетя с градусником в руке, пахнущая лекарствами, врач для меня — это папа, пахнущий водкой, с бутылкой в портфеле.

Отношения в семье складывались по следующей схеме: мама — друг, папа — враг, Стракоша — старший брат. При этом друг любил меня, брат — обожал вплоть до воображаемого инцеста, а враг, как и положено, и любил, и ненавидел.

После окончания школы я очень хотела уехать из города, поступить в столичный вуз, но отец меня не отпустил, а нарушить его приказ у меня тогда не было воли, пришлось учиться здесь. Сейчас бы я смогла, элементарно смогла, и меня не испугали бы ни проклятья, ни отсутствие средств, разве что боязнь за маму и Стракошу. Не знаю, как бы все сложилось тогда.

Это случилось вечером, когда мы с мамой смотрели телевизор. Вдруг — грохот открывающейся двери, удар об пол, будто мешок с цементом свалился. Отец умер в туалете — от удара. Обширный инсульт. Он просто вывалился оттуда, головой открыв дверь. «Скорая» была уже ни при чем. Она просто констатировала смерть. Просто констатировали смерть. В этот момент я поняла, что наступила первая степень свободы — когда исчезают запреты, а страх можно спрятать. Мой страшный бог и враг умер.

Я не любила отца, поэтому восприняла его смерть достаточно спокойно, направив энергию на помощь в организации похорон. В таких случаях это бывает совсем не лишним.

Он лежал в гробу — безусловно мертвый, а мне было всего лишь бесконечно жаль, что умер еще один человек, не более того. А где-то в сердце уже трепетала радость, в которой я могла признаться только самой себе — свободна! Я — свободна! Наверное, это бесчеловечно и негуманно, но это лучшее, что сделал для меня отец, после того как зачал. Потом Герман дал мне почитать Камю, «Постороннего». Что-то схожее в этом было, по крайней мере, ощущения героя у гроба матери и мои у гроба отца совпадали.

Маме, конечно, было значительно сложнее. Все-таки он был ее мужем, они прожили вместе много лет. Между ними когда-то была любовь. И даже ужасные последние годы не могли выбить из сердца воспоминаний. Тем более, что для мамы это были единственные воспоминания об интимных отношениях. Как вы понимаете, у мамы никогда не было мужчины, кроме отца, и никогда не было любовников. Нет Бога, кроме Аллаха, и Магомет пророк его. Так и здесь. Мне даже трудно себе вообразить, что при такой жизни это возможно, но у мамы просто не могло быть как-то иначе. Я не об Аллахе, конечно.

Можно было бы удариться в сентиментальности о раннем детстве, чтобы отец не выглядел уж совсем таким мрачным Франкенштейном. Они, наверное, где-то есть, завалялись в каком-то укромном уголке моей памяти, но я ничего практически не помню, может быть, поэтому тот период и кажется таким радужным? Порой все было просто замечательно, как в нормальных семьях. Но самое главное заключается в том, что страх никогда меня не покидал. В детском садике, в школе, в институте, сидя на лавочке с молодым человеком у подъезда, — я всегда трепетала. Он был как всевидящее око. Как Бог, который видит каждый твой шаг, улавливает малейшее изменение настроения, угадывает любую твою мысль — от него ничего не скроешь. Сравнение с доисторическими людьми не зря, видимо, у меня проскользнуло.

Теперь бог умер. Злой бог, желающий мне добра.

Это было настолько безысходно, что только вот так, наверное, и могло прекратиться.

Теперь я хороню своего бога, и никто из претендентов на его место, никакой новый мелкий божок не должен при этом присутствовать. Тем более не должен занять его места.

Герман и его сон

«Давай, милый, быстрее, я уже не могу!» — словно сквозь ватную стену он слышит бархатный женский голос. «Хочешь, я угадаю, как тебя зовут?» — мужской голос звучит решительно и сурово. Герман растерянно оглядывается. Он стоит один посреди ослепительно зеленого поля, в огромной пустой чаше «Уэмбли», он слышит горячее дыхание противника. Странно, вокруг никого, лишь пустые трибуны, а из огромных динамиков стадиона доносится мощный интершум. Он в растерянности: будто все разноязычные крики, издаваемые миллиардами болельщиков всех континентов, застывших у телевизоров, слились в один: «Ао-ао-ао-ао-ао!»

Прямо перед ним — пустые футбольные ворота, до них далеко. Мяч сваливается неожиданно, откуда-то сверху, словно его сбросил сам Господь Бог. Герман бьет со всей силой, наносит единственно правильный в этой ситуации удар пыром — и дикая боль мгновенно пронзает тело. Он кричит, падает на траву и видит, как мяч катится прямо в ворота. Какие-то люди в голубых футболках, вероятно, защитники команды соперника, их человек двести, не меньше, пытаются догнать его, но тщетно. Они бегут, смешно размахивают руками, спотыкаются, сталкиваются друг с другом и нелепо падают на газон, а мяч спокойно пересекает линию. «А-а-а-а, — высоко взвивается вверх женский крик, — я кончила!» — «О-о-о-о! — вторит ему мужской, — я тоже!» «Го-о-ол!» — ревут миллионы разноязычных болельщиков во всем мире у телеэкранов, и динамики стадиона многократно усиливают их восторг. «Уу-у-у!» — орет Герман и резко садится на кровати, вырывая себя из сна, удивленно глядя на быстро синеющий на правой ноге ноготь большого пальца. Адская боль!

«Милый, кто это? Он чуть не проломил нам стену!» — это снова женский голос. «Наверное, новый сосед. Не привык еще!» — отвечает мужской. «Интересно, гол засчитали?» — вспоминает свой сон Герман и тут же забывает его навсегда.

Прихрамывая, он выходит на балкон. Из под ногтя сочится черная кровь. Внизу в Черном море плещутся люди, вверху в синем небе — самолет. «Отличный вид!» — говорит он молодой девушке с густыми красивыми медно-рыжими волосами и пожилому седому мужчине с волосатой грудью, которые стоят на соседнем балконе. «Да, — отвечают они, — вид прекрасный», — и, умело прикрываясь полотенцами, с любопытством рассматривают Германа. Потом они почти синхронно закуривают и втроем провожают взглядом истребитель, рассекающий абсолютно безоблачное крымское небо, оставляя за собой белую ровную полосу.

Добро пожаловать на релаксации! С возвращением в санаторское гнездо!

Одиночество меня совсем не тревожит. Наоборот, оно меня радует, я им наслаждаюсь. Я готов молчать часами. Настоящего нет, точнее, оно слишком кратковременно, чтобы его ощутить, есть только прошлое и будущее. Поэтому настоящее возникает только на листе бумаги, во фразе «Я сижу на балконе и курю» — и только в ней, а на самом деле его нет. Я стряхиваю пепел в один из стаканов для воды, так как пепельниц здесь не предусмотрено, и вспоминаю перипетии истории убийства на Первомайской. Я вспоминаю свои мучения в камере, следователя Романова, Татьяну, испанца Сезара и его желтый «фольксваген-жук», обязательного Сашу, бизнесмена Александра Ивановича, неунывающего человека…

Я рассматриваю оконную раму, на которой паук свил (или сплел, или соткал?) свою немаленькую паутину. Он никуда не спешит, в паутине — достаточно мух и букашек, чтобы не беспокоиться о пище месяца два. Хотя кто его знает, какой у него рацион и сколько он съедает за сутки? Может, это паук-спортсмен или паук-диабетик и далеко не все может употреблять в пищу?

Уже вечер, совершенно безветренно, и комары мешают своими бесконечными укусами выдавливать сентиментальную слезу. Их тут несметное количество. Здоровые, жирные, все, как на подбор, просто гренадеры какие-то, рожденные на местных грязевых озерах. Они безжалостны и беспощадны, как русский бунт. Я минимум дважды в минуту бью себя по лицу. Рассчитывая на возмездие, я нахожу его в пятнышках своей же крови на ладонях, комары погибают один за другим под карающей десницей, они жестоко уничтожаются, но их все прибывает и прибывает. Я гашу окурок и возвращаюсь в комнату. Там меня ждет еще немного воспоминаний.

Герман и его друг Че

Я иду в кафе, которое мы называем «дневным», потому что в нем мы проводим свои дневные рауты.

Я еще ничего, к счастью, не знаю о том, что ожидает меня дома, кроме того, что там меня ждет верная Мэри, и я уверен, что люблю ее. Она — безусловная часть моей жизни, безусловная и неизменная. И я свято верю в наше неизбежное будущее.

Я даже не знаю, зачем я живу. Я даже не знаю, что я — это одновременно так мало и так много, я просто считаю, что этот мир полностью принадлежит мне, было бы, как говорится, здоровье, остальное все купим, я — человек воюющий, я — Сизиф, поэтому я нагл и постоянно чем-то озабочен.

Здесь Че. За столиком также сидят Марина и Наташа, две знакомые барышни из Киева. Они пьют сок и, как обычно, внимательно слушают Че.

С ними — никакого секса! Не потому, что они не привлекательные или болеют сифилисом. Просто так получилось, что они стали чем-то вроде наших радиослушателей. Мы с Че как будто ведем радиоэфиры и работаем диджеями, а они как будто звонят к нам в студию и заказывают темы для разговоров. А какой может быть секс у ведущих с радиослушателями во время эфира? Никакого, разве что как у Говарда Штерна в фильме «Части тела». Зато проблема свободных ушей и общения у нас решена раз и навсегда, причем вполне приемлемо.

В «дневном» кафе много разных кассет, но я приношу свои. В другом, «вечернем» баре, где мы просиживаем свои санаторские вечера, — всего лишь один компакт-диск, какой-то убитый «союзовский» сборник, а кассетной деки в их музыкальном центре не предусмотрено. Безусловный хит — песня Наташи Королевой «Чуть-чуть не считается…». Я даже обещаю специально записать эту чудесную композицию и раздарить всем на дни рождения. Когда затихает наш истерический смех по поводу очередного рассказа Че, мы напеваем «Чуть-чуть не считается…». Второй хит — «Владимирский централ» — под восторженные вопли отдыхающей публики исполняет местный усатый акын в малиновом пиджаке, которого приглашают повыть по выходным.

У девушек, кроме всех прочих спорных и не очень достоинств, есть одно, не оспариваемое даже нами: они умеют смеяться. По-настоящему. Очень заразительно и почти всегда — искренне. Сейчас Че доводит их буквально до истерики своими очередными россказнями, они просто ухахатываются, а мне он шепчет на ухо: «Хорошо, что мы с ними не трахаемся, правда?» Трудно возразить. Разве что заметить, что здорово также и то, что с двумя другими девушками мы совсем не смеемся, а только трахаемся. Да уж, суп отдельно, мухи отдельно. Ничего не поделаешь, здоровая молодость полна цинизма и искренности.

— А я бы хотела куда-нибудь уехать, далеко, в другую страну, — очень серьезно начинает тему, как обычно, ни с того ни с сего, Марина. Она бледная и худая, в детстве и юности, как утверждает, долго занималась балетом. Анемичная девушка.

— Да, Марина? А как же муж? (Муж у нее — подающий надежды сотрудник МИДа.) Как же ты оставишь его? Или с собой заберешь? Согласись, если ты говоришь о приключении, то какой же тут муж? Тебе должен встретиться эдакий Бандерас…

— Лучше Том Круз!

— Выбор не одобрен, Круз — шкет, но не в нем же дело! Дело в принципе. Мужа куда денешь?

— Мужа придется взять с собой.

— Дорогая, а его карьера? Она же пропадет! Ему ведь надо трудиться, чтобы вас перед выходом на пенсию отправили куда-нибудь в Занзибар подзаработать деньжат на нелегальной торговле оружием или наркотиками.

— Это и будет приключение. Может быть…

Мой спор с Мариной прерывает Че.

— Я в детстве в Сибирь сбежать хотел. Вернее, не столько я, сколько мой друг. Лежу я, значит, как-то на диване после школы (пятый класс), телик смотрю, тут он приходит. «Давай, — говорит, — в Сибирь сейчас сбежим». — «В Сибирь, — спрашиваю, — а зачем?» — «Будем кедры собирать, в смысле шишки. Из них масло делают. Будем их сдавать, много денег заработаем». Постоял в задумчивости, потом печально так говорит: «Но есть одна проблема». Я сначала подумал, что о деньгах речь пойдет, за ними, наверное, и пришел, но неправильно подумал. «Какая проблема?» — спрашиваю, хотя, честно говоря, ехать все равно уже был внутренне согласен. «Рыси!» — говорит он. «Какие рыси? При чем тут рыси?» — «Ты не понимаешь! Рыси! Они там живут. И мы не сможем собирать кедровые шишки! А значит, и ехать нечего!» — и ушел, ужасно опечаленный этим фактом, чуть ли не со слезами на глазах. Так я и не поехал в Сибирь. Все из-за рысей. Понимаешь, его не волновало то, что нам так мало лет, что у нас нет денег на дорогу, что неизвестно вообще, куда ехать, где мы там будем жить, возьмут ли нас на работу, но вот рыси! Рыси — это да!

Девочки бурно смеются. Казалось бы, с чего, но я тоже смеюсь, и теперь слова «рыси» и «проблемы» в нашем лексиконе становятся синонимами.

Мы покупаем себе еще четыре яблочных сока «Сандора».

— А ты, Гера, никуда не хотел в детстве сбежать? — спрашивает Наташа.

У нее муж тоже какой-то перспективный чиновник в Министерстве сельского хозяйства. Сами девочки окончили институт легкой промышленности два года назад, следовательно, им лет по двадцать пять — двадцать шесть. Вместе приехали из Хмельницкого, вместе поступили, учились, практически одновременно на четвертом курсе вышли замуж. Таковы наши знания о собеседницах. В процессе общения они, естественно, пополняются.

— Сбежать? Разве что в семнадцатый век, во Францию. Чтобы стать мушкетером короля и шпагой отстаивать честь дамы.

— Шпагой? Честь дамы? — все почему-то смеются.

— А еще хотел, чтобы меня забрали с собой инопланетяне. Чтобы вернуться лет так через сто таким же юным и посмотреть, что же тут сталось с вами без меня. Одним словом, я с младых ногтей пытаюсь всячески отодвинуть летальный исход, перемещаясь то во времени, то в пространстве, пытаясь всех обмануть и запутать.

— Фи! Ничего не понятно. Как это — обманывать время и пространство, они что — живые? — фыркает Марина.

— Как же ты их обманешь? Если судьба умереть, допустим, двадцатого января две тысячи тридцать четвертого года, значит, и умрешь тогда, — говорит Че, лениво потягивая сок.

— Вот именно. Попав в семнадцатый век, можно, значит, прожить значительно дольше: и девятнадцатый, и двадцатый, вплоть до срока. То есть продлить жизнь не за счет будущего, а за счет прошлого.

— Очень выгодно получается! — говорит Наташа, убивая на себе очередного комара. — Вот сволочи, совсем зае…ли! Марина, еще сок будешь?

В их дуэте лидер и одновременно мама — Наташа. Марина играет роль капризного ребенка.

— А как же мушкетеров совместить с инопланетянами? — не успокаивается Че. — Ведь когда ты прилетишь, твой срок давно уже может пройти?

— Тут я не продумал еще до конца. Разве что мушкетеры будут одновременно и инопланетянами. Ну, такие себе зеленые атосы-портосы в скафандрах со шпагами. Я пока остановился на том месте, где корабль, на котором я буду возвращаться, попадает в земную атмосферу, и я вынужден умереть. Но это, сам понимаешь, никого не устраивает — ни меня, ни инопланетян. Я же несу человечеству новые знания! Буду над этим работать дальше.

— Господи, взрослые мужики, по тридцать с лишним лет, а в голове пусто! — это говорит, естественно, Марина.

— Ну что, будем здесь клубиться или проведаем Батю? — спрашивает Че.

Батя — наш любимый персонаж. Он же — Директор пляжа, он же — Президент бара. Мы поднимаемся и идем в сторону «вечернего» бара. Он недалеко. Триста тридцать метров по аллейке.

Нам очень легко и хорошо, я веселюсь от души, отличная компания! Я еще не знаю ничего о том, что меня ждет дома.

Герман и его последняя любовь Мэри

Я иду на работу к Мэри. Я вхожу к ней в офис такой отдохнувший, такой веселый и такой загоревший, вволю натискавшийся женщин со всех уголков бывшего Союза, готовый любить ее и быть ею любимым, практически навсегда…

Она мне говорит, что все кончено. Так и говорит: «Все кончено. Я выхожу замуж», — глядя куда-то в сторону. Вначале я смеюсь, потому что ощущаю себя парнем, который вернулся из армии, а девушка его не дождалась. Как банально, однако!

— Брось, я соскучился.

— Герман, я не шучу. Это правда. Дело тут не в тебе, и ты не должен обижаться или сердиться. Я благодарна за все, но ты должен понять — ничего уже не изменить.

— А в ком тогда дело? Что тут вообще происходит?

— Дело — во мне. А происходит… Ничего необычного не происходит — девушка выходит замуж. Вот и все, очень простое событие, — она пожимает плечами.

— За кого? Ты что, не любишь меня больше? — мне кажется, что я задаю очень глупый вопрос, но другого вопроса у меня нет.

— Нет, не люблю. И нет никакой разницы, за кого я выхожу замуж. Главное, что не за тебя, — Мэри отвечает решительно; видно, что она хорошо готова к этому разговору.

Я разворачиваюсь и ухожу.

Может, я обрадовался? Ну, тогда тайное всемирное общество мазохистов обязано соорудить мне огромный памятник. Типа Павлова и собачек.

Но ответ на свой вопрос я все же вижу. Он — во взгляде Мэри. А этот взгляд говорит, что она любит меня, что она любит меня так, как никогда и никого не будет больше любить, потому что мера самоотверженности и терпения Мэри по отношению ко мне воистину безгранична. В то же время я вижу во взгляде Мэри то, что я видел только один раз, но запомнил навсегда. Запомнил, потому что был удивлен, был сражен наповал, не ожидая в мягкой, уступчивой, податливой Мэри увидеть столько непоколебимости. Фантастической, фанатичной, бескомпромиссной непоколебимости в правильности совершаемого действия. Это было возле подъезда ее дома, возле гроба ее отца.

На козырьке подъезда углем написано: Welcome to Hell! (Добро пожаловать в ад!) Я сотню раз, не меньше, входил в этот подъезд, но этой надписи почему-то не замечал. Но не написали же ее там специально к похоронам?

Мэри вся в черном. Она сидит с матерью на табуретках рядом с гробом. Я подхожу, что-то говорю. На красивом лице Мэри больше усталости, чем скорби. Она безумно хороша в этом траурном платочке.

Ее тон меня ошеломляет. Она мне так тихо и так твердо приказывает: «Герман, уходи отсюда, тебе здесь нечего делать», что, в принципе, есть абсолютная правда. Я видел ее отца один раз в жизни и знал о нем только то, что его звали Леонид, и то лишь потому, что Мэри была Леонидовна. Мэри Леонидовна.

Я повинуюсь. Безропотно, как ягненок. Когда я ехал на похороны, а ехать совсем не хотелось, то представлял себе мрачные картины: слезы, рыдания, бесконечная тусовка Мэриных родственников, которых я абсолютно не знал и знать не хотел. Я представлял рыдающих у себя на плече старушек: «Теперь, Герман, на вас одна надежда, только ваш брак может утешить наше горе, мы все ждем, когда же будут внучки!» Я так настроился вытерпеть это все, вытерпеть и сквозь свое эгоистическое терпение все-таки попытаться поддержать Мэри, не дать ей растеряться, рассыпаться в этом бедламе, потому как нет зрелища более убогого и бесстыдного, чем предпохоронная подковерная возня в одночасье осиротевших родственников. Если от покойника остается всего только один стул, они и его будут пилить. Пилить, словно это небезызвестная гиря, до тех пор, пока не разругаются лет на десять, чтобы потом рассказывать своим детишкам байки о плохих и жадных родственниках, с которыми никогда в жизни не нужно здороваться даже при случайной встрече на улице. Мне кажется, что это происходит из-за того, что мы не заботимся о своих родных. Нам даже не приходит в голову предположить, что будет с ними после нашей смерти. Люди, тем более родственники, алчны — так устроен человек, ничего не поделаешь. И это нужно очень четко себе уяснить. Поэтому, если вы хотите, чтобы ваши дети не перессорились после вашей смерти, напишите завещание. Начинать можно прямо сейчас.

Я так усиленно готовился к этому мероприятию! Еще бы, Мэри ведь не может без меня, ей так необходима моя помощь, а она вдруг так холодно и спокойно говорит: «Герман, уходи!»

Я низвергнут.

Я ухожу, сажусь в машину, закуриваю. Сигарета кажется слишком ароматной, чужой, я достаю пачку и смотрю на нее, нет, все правильно, это мои сигареты, я ничего не перепутал. Как-то нехорошо ноет в висках. Оказывается, я совсем не знал эту девочку. И только сейчас краем глаза я заглянул в эту бездну. Эта бездна называется «любимый человек».

Герман, Мэри и ее летчик

Герман

Я куплю себе зенитку!

Мэри

Я вхожу на сайт знакомств.

Летчик

Я тоже вхожу на сайт знакомств.

Мне тридцать пять лет, я — летчик. Последние три года летаю на АН-140, но раньше летал и на АН-24, и на «фоккерах». Как правило, в самолетах сидят пассажиры, которых успокаивают стюардессы. В свободное время люблю общаться в интернете (не путать с интернатом). В общем, я летчик — и этим все сказано. Один брак, один ребенок. Сейчас свободен от всего, кроме алиментов. Алкоголь — в разумных количествах. Как любит выражаться наш начтех, я свою норму в водке знаю, выпил восемьсот граммов — и хватит. Не курю. Люблю домашний уют, свою работу и возвращаться.

Герман

Я хотел бы написать тебе тысячи писем. Послать сотни телеграмм. Отправить десятки поздравительных открыток. Пару-тройку денежных переводов. Недавно я прочитал о рыбах. Ученые утверждают, что они таки общаются между собой. Правда, всего лишь на две темы: секс и безопасность. Прямо как женщины.

Люблю ли я самолеты? Так — да, а летать — нет. Не удивительно, правда? Это у меня с детства.

Летчик

Я — Гагарин, ты — гагарка. Нам будет вместе очень жарко!

Герман

Ты — Чайка! Но товарищи Бахи здесь ни при чем. Ни один, ни второй.

Я ненавижу компьютеры. Я ненавижу самолеты. Я ненавижу интернет (и интернат тоже), он отобрал у меня тебя. Я ненавижу твою подругу. В общем, я ненавижу десятки случайностей, хотя на самом деле, я должен ненавидеть одну-единственную закономерность — себя. Больше никто не будет меня любить так, как ты. Но я охранял себя, как Боцман — свою котлету, как Стракоша — желтую мохеровую тряпочку.

Я с недоумением озираюсь вокруг. Конечно же, я не верю. То, что казалось незыблемым, то, что казалось вечным, вдруг исчезло. Я стал пассажиром «Титаника» и жителем Спитака одновременно. Мир стал другим в одночасье. Помнишь фильм Захарова «Барон Мюнхгаузен»? Марта, которую барон любил, говорила: «Я простая земная женщина. И я хочу простого земного счастья…» И тогда он как бы умер, чтобы иметь возможность быть с ней. Жениться на ней. Он стал цветочником Мюллером. Просто Мюллером. Что было потом, ты, конечно же, помнишь. Глупо, конечно, мнить себя Мюнхгаузеном. Тем более, что это всего лишь выдуманная кем-то история: идеальный образ, показательная жизнь и идеальная смерть. Полет на Луну.

Мэри

И я хотела проводить время вместе не только по уик-эндам. Вместе проводить жизнь.

Летчик

С Мэри я познакомился случайно. Насколько случайным может быть знакомство с будущей женой. Всему праздник — интернет. Глобальная сеть. Мировая паутина. Первый сводник нового тысячелетия. Даже не знаю, с чем это сравнить. Когда знакомишься на улице, в кино, общественном транспорте, то знакомишься с тембром голоса, дыханием, запахом, движениями… Смотришь в глаза, следишь за жестами; касания… По интернету знакомишься с мыслями, мечтами, снами и, предположительно, взглядами на жизнь. Иногда так близко, что при встрече обсуждать зачастую становится нечего.

По-настоящему все началось через месяц с фразы Мэри: «Валентин, вы нужны мне…» Да, именно так все и началось по-настоящему. Сначала короткие письма. Потом длинные. Потом фотографии. Телефонные переговоры. Затем свидание. Первое. Ты, тайком от него, приезжаешь в Киев, я дарю тебе мобильный телефон. Моя первая маленькая победа.

Герман

Ты печальна? Не стоит. В смысле, все это — не стоит тебя. Расставания — они как собачки. Они голодны и бродячи. Очень часто они убегают от нас, в поисках лучшей жизни. Помашем им ручкой.

В самое нужное время — время без времени: без минут и секунд, без деления на день и ночь.

В прайм-тайм, когда все — самое дорогое и самое важное, без деления на джингл и рекламный текст.

Внезапность.

Когда покидают последние сны.

Некоторые из них жарко дышат в лицо, напоминая, что голос далекий и голос близкий — это твой голос.

Что стекло бьется.

Отчаяние — это лишь повод для свободы.

В сущности, это одно и то же — свобода и отчаяние.

Быть отчаянным и быть отчаявшимся.

Быть безрассудным и быть отчаявшимся.

Знать, что времени и времен все равно не существует.

Как лучших, так и худших.

Просто знать, что твое сердце бьется. Как стекло. Как все человеческие сердца.

Герман и его друг Че

«Терренкур — это здоровье, бодрость, сила. Длина маршрута № 1 — 330 м». Так написано на агитационном плакате, ярком образце советской наружной пропаганды. Плакат довольно большой, он содержит, кроме схемы маршрута № 1, схемы маршрутов № 2, 3 и 4. Отдыхающие, следуя языку и содержанию плаката, чтобы приумножить в себе вышеуказанные качества, все свое свободное время должны прогуливаться по территории санатория в строго указанных направлениях. «Во время ходьбы, — гласит плакат, — происходит отток желчи». Это как раз то, что нам необходимо.

Мы — дисциплинированные пациенты, мы любим много ходить. Больше всего мы любим маршрут № 1, который, по странному стечению обстоятельств, пролегает аккурат от «дневного» кафе к «вечернему» бару. Мы организованно следуем им раз десять в сутки. Мы прививаем себе здоровье, бодрость, силу, а отток желчи из наших организмов не прекращается ни на мгновение.

Мы первый раз хотим войти в «вечерний» бар, но дорогу нам преграждает какой-то мужик. Он сидит на стуле прямо у входа и пьет пиво из кружки. Его огромный живот загораживает нам проход.

— Платить кто за вход будет? — ухмыляясь, спрашивает он.

— А что, вход платный?

— Кому платный, а кому и бесплатный.

— Для нас — бесплатный. Мы — инвалиды детства, — говорю я.

— Шутка юмора, — говорит мужик и убирает с прохода свое огромное пузо, пропуская нас внутрь.

Внутри питье и еда только покупается, поедание и выпивание происходит на улице, за традиционными для развития украинского общепита конца ХХ — начала ХХІ веков пластмассовыми столиками. Количество стульев возле них значительно уступает количеству отдыхающих. Когда мы, простояв минут десять в очереди, выходим из душного помещения, свободных мест уже нет. Кроме столика, за которым сидит любитель шуток юмора. Он дружелюбно машет нам рукой.

Так мы и знакомимся. Это — Батя. Он же — Президент бара, он же — Директор пляжа, он же — тракторист из какого-то колхоза в Полтавской области. Как простой тракторист попал в этот санаторий и оплатил отнюдь не дешевую путевку, для нас так и остается загадкой. «Председатель, — говорит заговорщицки Батя, — отакой мужик!» — и подмигивает девчонкам.

Батя — феноменальная личность. Настоящий народный типаж. Среднего роста, с круглой мордой, нос картошкой, лукавая обезоруживающая крестьянская улыбка, огромный живот. Ему лет пятьдесят, если не больше, дома, в родном селе, у него жена, двое детей и столько же внуков. Он с ходу нам жалуется, что из-за своего большого живота, во-первых, вынужден пить много пива, во-вторых, с трудом помещается за столиком, а в-третьих, вынужден заниматься «цим» только «кошечкой». Наташа с Мариной прыскают в кулачки, а Че спрашивает, как это — «кошечкой», на что Батя ему доходчиво объясняет, что значит делать это «кошечкой». Все понятно, так бы сразу и сказал! Что он лечит в санатории — неизвестно, но не алкоголизм — точно. На это и время, и деньги тратить, очевидно, бессмысленно. Но жизнью своей Батя доволен по всем статьям.

В благодарность за занятый столик и половое воспитание мы покупаем ему кружку пива, а Батя в ответ рассказывает нам последние санаторские сплетни. Кто с кем, сколько раз, когда, куда и кому. Так потом у нас и повелось: каждый вечер мы угощаем его пивом, а он угощает нас сплетнями. Сами по себе они вряд ли представляют интерес, но художественное исполнение Бати превращает обычные санаторские шашни в шекспировский мир безумных страстей и мелодрам. И этот мир, изображаемый Батей, нам нравится, хотя бы за то, что он никак не пересекается с нашим. Это как сказки, которые усердный родитель рассказывает на ночь своим деткам. Может, поэтому мы и прозвали его Батей.

Мэри и ее первая любовь Герман

Бог умер, но не исчез. Он просто сменил форму своего существования и присутствия. С физической — на эфемерную. Он стал мне сниться. Не часто, к счастью, но всякий раз как-то нехорошо, хотя и самого факта вполне достаточно.

Зато в доме стало тихо и спокойно.

Мы пили с мамой чай по вечерам, смотрели телевизор. Денег первое время не очень хватало, но потом Герман помог мне устроиться через какого-то там знакомого на работу в филиал киевской конторы по подписке периодических изданий. Работы было много, иногда ее нужно было делать долго и нудно, но и платили там прилично. Не сравнить, по крайней мере, с тем, что было в университете. Младший лаборант в провинциальном вузе не совсем та должность, за которую дают много денег.

После смерти отца Стракоша с удвоенной энергией принялся нас покорять.

С Германом отношения у них не сложились. Помню, как Стракоша был невероятно удивлен, однажды утром обнаружив его на моем диване. Он долго и недоверчиво крутил головой, шипел, выгибал спину, они смотрели друг на друга, как два хищника перед тем, как схватиться в яростной схватке за территорию и право обладать. Стракоша явно ощущал в Германе то же, что и в себе: животное и самоуверенное. В этом они были похожи: оба считали, что мир принадлежит только им, и все, что необходимо, — это только не лениться и брать. Количество мастурбаций у Стракоши в присутствии Германа удваивалось. Герман в такие минуты тоже проявлял в отношении меня повышенную активность. Соревновались они, что ли? Не знаю, как бы сложились у них отношения, если бы Герман, допустим, переехал к нам жить. Скорее всего, не очень. Во-первых, Герман не любит котов, а во-вторых, Стракоша признавал над собой только власть женщин. И то на время выдачи обеда. А в-третьих… В-третьих, по-моему, все понятно. Герман, шутя, говорил, что не хочет переезжать только потому, что не сможет договориться со Стракошей, что Стракоша, мол, опасный тип, и никто не может поручиться за то, что в схватке двух мачо не будет нанесен тот единственный, непоправимый смертельный удар. «Я не хочу разбивать твое сердце надвое, Мэри…» Да хоть натрое! Проблема же не в этом. Переезд означал бы фактически совместную жизнь. Со всеми втекающими и вытекающими. То есть имел бы место (чье и какое?) парадокс, извечный парадокс, когда одно и то же действие для женщины обозначает дополнительную свободу, как бы очерчивает добавочную стоимость жизни, а для мужчины наоборот, эту свободу ограничивает. При этом добавочная стоимость практически утрачивается, а весь труд превращается не в радостное творчество и разгильдяйство, а в грубую эксплуатацию класса классом. Точнее, пола полом. Потолка потолком. Стенка на стенку. Тюрьма и надзиратель. Чем толще стены и крепче замки, чем надежней решетки, тем вольготнее чувствует себя тюремщик. Так, наверное, рассуждает Герман. Что-то в этом роде. Его степени свободы! Но что может мужчина знать о свободе? Они — не понимают. Он — не понимает. Даже он — не понимает.

Смерть отца освободила меня от ежедневных преследований и унижений, но добавила ночных кошмаров. Смерть Стракоши избавила меня от ответственности, пусть и условной — «…за тех, кого приручили». Теперь у меня осталась только мама и Герман. Мне стоит об этом подумать. Мне стоит подумать о мамином будущем. О том, чтобы заменить ей религию, клонировать ее Аллаха, да простят меня мусульмане. А потом постичь последнюю степень свободы. Своей свободы, я не говорю о свободе вообще.

А затем я уберу с книжной полки портрет Наполеона и фотографию Германа, они стоят рядом, ту, самую классную, в ковбойской шляпе. Мои кумиры тоже должны остаться в прошлом. Но в этом я как раз не уверена. Да. В этом я не уверена.

Герман и его друг Че

Мы совершаем терренкур, мы идем по маршруту № 1, над нашими головами сияет безумно прозрачное синее крымское небо, а рядом болтаются вечно хохочущие девчонки. Нас ждет пляж, обед, вино и масса других замечательных удовольствий, которые мы запросто укладываем в понятие «свободное время». Бог ты мой, такой беспечности я не помнил за собой лет десять! Я забыл все, что было со мной в прошлой жизни, кроме моей Мэри, конечно же, моей Пенелопы. Перед глазами сверкает только море и ослепительные улыбки свободных женщин всего Крымского полуострова. Я даже не думаю о будущем — мне так хорошо, что только сиюминутные действия и желания находят отклик в моем мозгу.

Самолеты не унимаются. Мы с Че лежим на пляже большую часть дня, мы насчитываем до двадцати вылетов в день. Мы пробуем прикинуть, сколько грязных зеленых долларов заплатили бы нам НАТОвские ястребы за столь ценную информацию. Наверное, нисколько, мы же союзники и должны делать это бесплатно. Поэтому мы и не звоним в Брюссель.

Считать боевые вылеты российских самолетиков, конечно, чертовски интересно, но, в целом, пляж предполагает и иные развлечения. Лежать можно на спине, но тогда единственным вашим развлечением будут как раз облака и самолеты, и на животе — тогда вы можете читать, можете просто закрыть глаза, а можете, удобно опершись на руки, рассматривать ласкающие глаз женские формы. Их тут есть.

Собственно, на пляж люди приходят именно за этим: показать, рассмотреть и, если получится, загореть. Сначала они осматриваются, куда бы поудобнее прилечь, то есть выбирают стратегически правильную позицию для обзора жарящихся на солнце тел. Лично я никогда не понимал валяния на пляже. Что хорошего в том, что в голову тебе палит солнце, песок летит в глаза (или галька давит в ребра), а читать мешает ветер и монотонные реплики торговцев едой? Но Че всегда находит аргументы для того, чтобы справиться с моим упрямством. Его «пойдем, самолетики посчитаем» неотразимы, и мы идем считать самолетики в бездонном, точнее, бескрышном, небе и, конечно же, разглядывать девиц.

Читать, находясь на пляже с Че, невозможно. Он — лучший наблюдатель и оценщик из тех, кого я знал.

— Так, — заводит Че свою пластинку, — новенькие…

Далее идет общая оценка экстерьера, одежды, называются магазины или базары, где она была приобретена и за сколько денег, потом прическа, ухоженность, купальник и пр. В «пр.» понятно, что входит. Делает это Че без снобизма, манерности или высокомерия, скорее, из чистой любви к искусству и/или стилю. Он глубоко убежден, что одежда характеризует человека далеко не в последнюю очередь, и, если хочешь узнать о человеке много, нужно всего лишь хорошенько присмотреться, во что и как он одет. «Но больше всего о людях тебе скажут руки, точнее, ногти, — говорит Че, — смотри на них, и никогда не ошибешься!» У Че красивые запястья и длинные тонкие пальцы, тем не менее, руки у него по-мужски крепкие.

Наши любимые процедуры — жемчужные ванны. Лежать в теплой булькающей воде с вертикально направленными вверх водяными струями — удовольствие несравнимо высшее, чем ректальные тампоны, если их вообще можно отнести к удовольствиям. Ждать своей очереди иногда приходится долго, и мы развлекаемся собственной игрой. Дежурная медсестра вызывает на процедуру, громко произнося имя и отчество. Мы же должны быстро назвать фамилию известного человека. Например:

— Иван Сергеевич, кабинка 5А.

— Тургенев.

— Александр Александрович, 14Б…

— Блок!

— Герман Викторович, 6А…

Ха-ха-ха…

— Это ты, я знаю. Иди, полежишь рядом с тезкой великого русского поэта!

Я беру свой пакет с полотенцем, сую в него книжку и иду по длинному коридору искать 6А. В холле слышится безумный смех Марины и Наташи и громкий голос Че.

Герман и его месть

22 июня, самый длинный световой день в году. Я почему-то всегда с нетерпением жду все солнцестояния, мне кажется, что это какие-то особенные дни. Голос забытых предков, что ли?

Я иду по нашему терренкуру. В это время, может быть, Митрофанович клеит свои табуретки, пани Польская слушает радио, Бакс хрюкает на лестничной площадке, ожидая, пока его хозяин Григорий Андреевич, мой сосед напротив по диагонали, справится с замком, а затем выгуляет его, моя сестра Ольга подписывает обходной лист и увольняется из авиакомпании, потому что, после того, что мы сделали с командиром экипажа этого замечательного самолета АН-140, она, конечно же, не может там больше работать. А жаль, ей так понравилось, но ничего страшного, попросим Петю найти ей какую-нибудь другую работу, тем более, что наши самолеты стали что-то часто падать, зачем нам это? Словом, в этот момент каждый из нескольких миллиардов людей, живущих на земле, чем-то занят, да мало ли что сейчас в этом мире происходит? Американцы, например, бомбят Ирак, работники столовой напихивают в сумки приворованные за день продукты, в Португалии в самом разгаре европейское первенство по футболу, самолеты рассекают небо, теперь уже парами, а этот безумный трактор таскает третий год подряд из припляжных вод булыжники. Люди всегда чем-то заняты, всем, кроме самого главного — самих себя. Но они вряд ли дождутся счастья, как долго бы ни просили его у Господа Бога. У Него его нет. Кончилось просто.

Герман и его друг Че

Мы с Че идем заказывать шашлыки, девочки просят официантов сдвинуть столы. Мы готовимся к заключительной части вечера, посвященной проводам Бати.

С самого утра Батя долго мялся, но, в конце концов, все же сообщил нам, что хочет предоставить верной супруге неопровержимые доказательства своего примерного поведения в санатории. Для этого он заказал барышне, которая днями бродит здесь с любительской видеокамерой и всем предлагает свои сомнительные услуги, «маленьке кіно», которое он и предоставит в качестве видеоотчета о проведенном отдыхе и лечении. И он очень просит нас принять в этом мероприятии посильное участие. Вопреки его ожиданиям, мы радуемся, как дети, по ходу сожалея, что эпизоды на грязях, в спортзале, бассейне, массажном кабинете и на пляже уже отсняты днем. Остался лишь прощальный ужин, на котором «треба, щоб були ви з дівчатами. Вони — це ваші дружини, ясно?»

Мы чинненько рассаживаемся за сдвинутыми столами, на которых стоят зеленые салатики, порезанный лимон и ма-а-аленькая прощальная бутылка коньяка, и ждем шашлыков. Феллини в юбке наводит видеокамеру на Батю, он встает и говорит, что вот здесь, за этим столом, собрались его друзья, их жены, что вместе с нами он, как огонь, воду и медные трубы, прошел все лечебно-оздоровительные процедуры, да что об этом долго говорить, тем более, ему самому, пусть все скажут они (то есть мы).

Первым встает Че. Он готовился, его речь — плод коллективного творчества — должна быть усыпана скромными, но вескими похвалами Бате. Но Че смотрит на девчонок, смотрит в объектив, потом на меня, и я понимаю, что у него ничего сейчас не получится. Он ржет, извиняется перед Батей, перед оператором, выпивает свой коньяк и садится. Делать нечего, встаю я. Начинаю говорить, что я так счастлив, я и моя жена, да, мы очень счастливы, что на нашем жизненном пути в этом санатории (наклоняюсь, целую Марину в щеку) мы встретили вашего мужа, уважаемого… Тут я понимаю, что совсем не знаю, как зовут Батю, смотрю вопросительно на Че, тот снова ржет, я говорю, что да, вот сейчас мне жена что-то хочет сказать, наклоняюсь и, перепутав, целую теперь уже Наташу, все опять ржут. Я сажусь, выпиваю свой коньяк и извиняюсь перед Батей. Оператор нервничает, но сообщает Бате, что это можно будет вырезать, а потом склеить, то есть смонтировать, Батя тоже говорит, что это ничего, мол, Наташа поддакивает («Можно взять до поцелуя».) и встает с целью сказать тост в честь Бати. Она начинает абсолютно пафосно, еще пафосней, чем я, еще чуть-чуть, и она выронит слезу.

Батя просто сияет, представляя свое многочисленное семейство за просмотром этого видео, но Марина почему-то улыбается, я смотрю на нее — и тоже улыбаюсь, а Че показывает нам какие-то неприличные жесты — и мы опять дружно ржем, и оператор уже тоже, она спрашивает, в чем дело? Че отвечает, что он просто подавал сигналы, что шашлык готов и его уже несут — и правда, шашлык приносит девочка-татарка лет двенадцати. Он вкусно пахнет, и нам всем вдруг хочется есть, а оператор говорит, что это гениально, вы ешьте, а я буду снимать, и правда, ничто так не умиляет женщин, как жующий (читай, «беззащитный») мужчина. Батя уже ничего не говорит, он чувствует, что провал его замысла близок, хотя, конечно, все это можно вырезать и как надо склеить… Но тут Че приходит в голову совершенно безумная идея, и он начинает говорить с набитым ртом: он благодарит Батю не только за то, что он есть, но и за ту щедрость, с которой он накрыл этот стол. Батя возражает, что последнее — это лишнее, дома не поймут такого расточительства, а оператор говорит, что это тоже можно будет потом вырезать. Мы быстро выпиваем эту тщедушную бутылку коньяка и идем за новой. Батя в итоге очень доволен, но его взгляд все же выражает беспокойство («Шо вона там ще наклеїть, неізвєсно!»). Завтра он уезжает, жаль, мы долго прощаемся и обещаем приехать в гости.

Уже поздно, небо очень темное, звезд почти нет, самолетов тоже, моргает только маяк в стороне Евпатории. Я иду в свой корпус и вспоминаю, как когда-то убеждал Мэри в том, что приготовление пищи — акт, несомненно, творческий. Особенно учитывая то, что приготовленная женщиной пища, как правило, поедается тут же, и тут же за этот акт творчества женщина получает от благодарного поедателя минимум «спасибо», то есть между актом творчества и его конечным результатом, то есть и катарсисом, и представлением публике, и получением гонорара, проходит минимальное количество времени. Тогда как, например, художник пишет свою картину достаточно долго, по крайней мере, дольше, чем варится суп, а потом он еще должен дождаться выставки, капризных отзывов посетителей и критиков, и только после этого ее, может быть, купят. А женщина почему-то не хочет понимать всей выгоды своего положения, она не хочет ощущать себя творцом и быть пусть не властителем умов, но хотя бы властителем желудков и гастрономических вкусов! И совсем не важно, сколько человек, один или миллион, поглотят и восхвалят результат работы творческой энергии, главное же, что восхвалят! Правда, Мэри?

Распорядок дня в санатории прост и понятен, как результаты предстоящих через два года президентских выборов. В половине девятого — завтрак, потом процедуры по расписанию, потом, если успеваем, пляж, если нет — обед в полвторого. Затем сон, или пляж, или что угодно до половины шестого. Потом мы с Че идем на полчасика в спортзал, ужин в полседьмого, дальше — свободное время для свободных нравов. Мы его используем для сидения в кафе или баре, терренкуров и всяких разговоров. Че говорит, что мы «клубимся», то есть эдак клубно проводим время. Кормят в столовой отвратительно, у всех первые дни болит живот, но по сравнению с вечерними комарами это так, детские шалости. На первой страничке ежедневного столовского меню на фоне здания грязелечебницы изображены большой бронтозавр, маленькие диплодок и еще какое-то ископаемое, названия которого никто не знает. Каким образом корреспондируется столовское меню и эти бедные животные, непонятно, но инструкция к применению, расположенная там же, все поясняет. Она написана так, что становится ясно, что на самом деле здесь мог быть нарисован кто угодно, даже я, сути дела это никак бы не изменило. Мне, как дизайнеру, любопытно, кто же это вываял, но в выходных данных фамилии художника я не нахожу. Очень жаль. Я из тех людей, которые досматривают даже самые плохие фильмы до титров с целью узнать фамилию режиссера. С появлением видеомагнитофонов мне, соответственно, жить стало немного проще.

Че ужасно сгорел, особенно плечи и почему-то только левая голень. Он перемотал ее футболкой и продолжает, прихрамывая, носиться по пляжу, как жеребец, пострадавший на скачках. Он выглядит слегка комично, но это его не смущает. Наконец он усаживается на полотенце рядом со мной. Наташи и Марины нет, они уехали на экскурсию, «чтобы отдохнуть от некоторых придурков». Но стоит ужасная жара, а это вам — не страна третьего мира, где все автобусы для туристов — с кондиционерами, здесь вас этим никто баловать не собирается, поэтому мы заочно сочувствуем девчонкам, им там сейчас даже не весело, разве что просидят целый день в Мраморных пещерах.

Солнце палит нещадно. Мне надоело на пляже, хочется сбежать в свою комнату и почитать, но Че говорит, что я не могу такое пропустить. Он кладет на голову свои «трусы типа шорты» и демонстративно смотрит вниз, в сторону моря, туда, где лежит основная масса загорающих. Солнце светит в глаза, я щурюсь, надеваю солнцезащитные очки и наконец могу более-менее разглядеть двух симпатичных девушек, которые смеются и подмигивают нам. Че наклоняется и говорит мне на ухо, что я не туда смотрю («а куда?»), вон ниже, дедок лежит за девками… Я наконец выбираю правильную позицию для наблюдения. Дед лежит на животе прямо за девчонками, его правая рука внизу живота, надо полагать, в плавках. Он делает вид, что лежит с закрытыми глазами и загорает, а на самом деле смотрит девушкам между ножек и онанирует. Че снимает очки и подмигивает девчонкам, те веселятся, как не в себе — Че в самом деле в этом головном уборе выглядит презабавно, — дедок в это время пару раз дергается и замирает. Такое ощущение, что человек умер, так неподвижно он лежит. Видимо, степень блаженства велика. Полежав минуты две, он приподнимает голову и быстро озирается. Я делаю вид, что смотрю на девчонок, которые подают нам завлекающие знаки, наивные, думают, они нам были так интересны, ха, но сам процесс… Конечно, не дай бог до такого дожить, дед подгребает под себя рубашку и, прикрываясь нею, быстро ретируется с пляжа. Но он может не спешить, никто, кроме нас с Че, ничего не заметил. Мы теряем к девчонкам интерес, те, не понимая, что произошло, долго вертятся на своих подстилках. Че уже давно снял шорты с головы, и им вроде бы не с чего на нас пялиться, но они спрашивают, который час, Че говорит, что не знает, а я, непонятно зачем, предлагаю встретиться вечером. Че бросает на меня дикий взгляд — что за манера орать на весь пляж, да и вообще, я их хорошо рассмотрел? И сколько, по-моему, им лет? Я говорю, что откуда я знаю, я на них жениться, что ли, буду? Но все это уже поздно, потому как девчонки согласились, и теперь нам вечером придется ехать в город. И если джазмены называют на своем сленге города Яблоками, а большие города типа Нью-Йорка большими Яблоками, то этот — совсем маленькое такое Яблочко, просто Дичка, и не будь она такой кислой и терпкой, то я бы съел его за раз, вместе с хвостиком.

Вечером мы берем такси, таксист нам травит байки о курортных приколах, но как-то все неинтересно он рассказывает, до Бати ему далеко. Наконец, мы выходим возле условленного кафе, заказываем себе пока сок, потом коньяк, потом водки, а девчонок все нет и нет. Че говорит, что слава богу, потому что на вид им лет по пятнадцать, не больше, и что я с ними собирался делать?! Проходит уже час, мы просто сидим и смотрим на публику, мы давно не были на людях, нам все интересно, здесь своя, совсем другая жизнь, жизнь типичного маленького курортного городка, от которой мы добровольно отказались в пользу самих себя. Но понаблюдать со стороны интересно, все эти танцы-шманцы, крутяки в белых носках и босоножках, с золотыми цепями на шеях, расфуфыренные девки, в общем, все, как и положено в это время и в таком месте, но много молодых людей на колясках, особенно чеченцев, они достаточно веселые и очень молодые, сидят в своих тачках за столиками, рядом девчонки, они о чем-то говорят, и я думаю, что это ужасно. Мне становится грустно, но Че вдруг напрягается и пытается стать меньше. Неужели? Они пришли, только вот зачем все это действительно? Девчонки очень быстро обнаруживают нас, подсаживаются за столик (хоть бы хрюкнули что по поводу опоздания!) и просят «Ром-колу». Все, аут. Женщины, которые пьют «Ром-колу», для меня не существуют. Они о чем-то пытаются с нами говорить, но мы-то понимаем, что вечер безнадежно испорчен, наши шутки так и остаются нашими, нам жаль, обе они вполне симпатичные, но мы говорим, что хотим отвести их к мамам. «Мы так и знали», — говорят они. Что же вы знали, интересно? «Да то, что вы гомосексуалисты!» Уже совсем темно, и мы провожаем их домой, пытаясь выяснить, почему же они так думают, неужели из-за нашего внешнего вида? Они отвечают, что не только, еще и из-за того дедка на пляже. «Так вы видели?» — изумляемся мы. «Конечно, видели, ля-ля-ля!» — чуть ли не дуэтом поют они. И мы понимаем, что нам действительно пора.

Мы возвращаемся в санаторий с тем же таксистом, он уже успел пару раз обернуться, и, правда, езды-то тут максимум пятнадцать минут. Таксист спрашивает, как прошло свидание, и мы рассказываем ему о том, как нимфетки приняли нас за голубых. Таксист тоже смеется, но становится менее разговорчивым. Почему-то.

Мы идем в «вечерний» бар. Марины и Наташи нет, намаялись, бедняги, по экскурсиям-то, спят, небось, без задних ног, да и без передних тоже. А народ вокруг веселится, я наблюдаю много уже знакомых лиц, они мне машут руками, они уже хорошие.

За соседним столиком пьянствуют две девицы. Я знаю, что они — из Беларуси, откуда точно — не помню. С белорусскими девушками у меня с самой юности связаны исключительно положительные воспоминания, но эти две — немного великоваты для меня, и я почему-то вспоминаю Жана Жене и его пьесу «Служанки», которую мы ставили и играли с сестрой в студенческом театре, а белоруски тем временем произносят следующий текст: «Мальчики, у нас день рождения. Поэтому маленькая просьба к вам: если что, отнесите, пожалуйста, нас после закрытия во второй корпус. Комната 319, хорошо?» Мы думаем, что это шутка, но белоруски говорят совершенно серьезно и совсем не похоже, что они нас таким образом клеят. «Да вы не волнуйтесь, с баром мы уже расплатились наперед!» Их стол обильно заставлен едой и выпивкой, за него то и дело снуют разные мужики, а девчонки вдруг с громкими криками сбрасывают туфли и идут танцевать, задирая платья выше ушей. С эстрады в сто пятьдесят пятый раз за две недели звучит «Владимирский централ». Да, это, конечно, по-нашему.

Какое-то время мы гуляем по санаторию, затем идем в соседний, в кафе с африканским названием «Заир». Че добавляет, что не только «за Ир», но еще и за Свет, за Татьян и за Лен — в общем, за кого угодно, лишь бы они были. Я вспоминаю борхесовскую монетку.

Мы идем вдоль берега и добираемся до базы отдыха с любопытным названием «Голубой прибой». Шум стоит потрясающий. Пара «клеток» с танцами, кафе, киоски со жвачками, сигаретами и презервативами, пьяные разборки, в общем, все, что душа пожелает. Вокруг нас бродят разные подозрительные личности нетрезвого содержания с неутихающим в мутных глазах намерением нарваться на драку. Я их понимаю, им скучно. Нам здесь тоже скучно, но мы присаживаемся досмотреть, чем все закончится, а чем это все может закончиться, кроме мордобоя? Тут мы быстренько сваливаем. Мы идем по берегу моря, светит почти что полная луна, превращаясь в лунную дорожку, и мне хочется по ней просто побежать, потому что во мне полно сил и энергии, я совсем, кажется, не устал, поэтому мы с Че совершаем терренкур № 1. Мы подходим к «вечернему» бару, но уже полночь («А меня все нет») и бар закрыт, а на лавочках лежат два тела. Мы подходим ближе и узнаем белорусок. «Я же говорила, что порядочные пацаны. Пообещали, значит, придут!» — достаточно внятно произносит одна из них. Мы, не веря, что они не могут идти сами, пытаемся поставить их на ноги, но они валятся, как снопы. Черт, да они действительно нализались в стельку! Мы взваливаем девчонок на плечи и несем, точнее, мы их с трудом тащим. Дежурная старушка открывает двери корпуса и даже не спрашивает у нас курортно-санаторных книжек, настолько она поражена этой сценой. Мы молча проносим на горбах тяжеленных именинниц мимо нее и еле заволакиваем на третий этаж, комната 319. «Ключ!» — из сумочки выпадает ключ, и я открываю двери. Мы ставим девчонок возле стены, они говорят «спасибо», и мы уходим, желая на обратном пути обалдевшей старушке спокойной ночи.

Мы садимся на лавочку, закуриваем сигареты и ощущаем, что наконец-то смертельно устали. Над нами — черное звездное небо Крымского полуострова. Нам было интересно прожить сегодняшний день.

Утром меня ждут процедуры. Я лежу, закутанный в брезент, почти как фараон в саркофаге, весь в лечебной грязи, и размышляю о счастье всех людей на земле. Пока я вот так лежу, оно кажется очень близким.

Че все утро торчит около входа, он ждет свою жену. Все мы ждем его жену. Он так переживает, что становится совсем грустный и озабоченный. Жена все не едет и не едет, видимо, окончание конкурса парикмахеров, на который она приехала в Симферополь, задерживается.

Она приезжает только во второй половине дня, сразу после обеда, и не одна, а с подругой. Подруга просто экстракласс, очень модная девушка, коротко стриженная и очень раскованная, но немного не в моем вкусе, погремуха — Фикус. Мы идем в «дневное» кафе и начинаем пить.

Че очень заботлив, трогательно заботлив, он все предусмотрел, уже договорился с медперсоналом о нелегальной ночевке, потом мы идем в «вечерний» бар, опять пьем, все танцуют, даже я. Звучит «Владимирский централ», но мне, кажется, уже все равно. Видимо, напился и/или привык. Никогда бы не поверил. В первом часу все собираются спать, Фикус выжидательно смотрит на меня, но меня что-то останавливает — может, она слишком громко подпевала Кругу? Не помню. В общем, спать я иду один, засыпаю быстро. Мне снятся самолеты и Мэри. Очень странный сон.

За завтраком я узнаю, что все уже уехали. «Тебе привет передавали, — говорит Че. — Ты чего это Фикуса не полил?» — «Не знаю, — отвечаю я, — как-то не пошло». Че вздыхает и говорит, что будет скучать по жене. Мы все будем скучать по его жене.

После обеда мы решаем пройтись по близраскинувшимся пляжам. Идем в сторону Евпатории, рассматриваем пляжный народ, которого совсем немного: один человек на десять квадратных метров песка. Четыре раза наблюдаем местного фотографа в сопровождении трех подростков, обезьянки, попугая и пальмы. Они почему-то каждый раз идут нам навстречу и кричат: «Уважаемые отдыхающие! Предлагаем вам сфотографироваться с дрессированной обезьянкой, говорящим попугаем и пальмой. Недорого! Уважаемые отдыхающие…» Мы пытаемся понять, как им удается все время оказываться впереди нас, но у нас ничего не получается. Мистика, местное вуду.

Вдруг я замечаю загорающую девушку с обалденной грудью. Она загорает топлесс, что само по себе для этого пляжа смело. Она тоже смотрит на нас и улыбается. Че после встречи с женой равнодушен к случайным связям, поэтому инициативу беру на себя я.

— Вы не подскажете, как пройти в библиотеку? — коронный вопрос.

— Это прямо, а потом направо, — она смеется.

— Как загорается? — спрашиваю я, отдавая отчет в том, что ей как раз загорается хорошо, она практически вся черная, в отличие от меня.

— Спасибо. А ты в подвале загорал, наверное?

— Да, — отвечаю я, — в застенках СБУ.

Она не понимает шутки, и я объясняю, что и этот пляж, и этот санаторий находятся в ведомстве этой суровой организации. Мы выясняем, кто из нас где отдыхает, и как давно, и кто откуда приехал. Ей, оказывается, скоро уезжать домой, уже послезавтра, живет в каком-то санатории в Дичке, а сюда каждый день приезжает загорать. Мы договариваемся встретиться вечером в таком-то кафе — она произносит название, оно мне, конечно же, ни о чем не говорит, но я пытаюсь его запомнить. Все это время Че деликатно и внешне равнодушно ждет в сторонке, рассматривая катамараны.

Мы двигаемся дальше, я вижу, что он расстроен тем, что сегодня вечером меня не будет. Мне без него тоже будет скучно, но я нахожу веский аргумент: мне тоже пора развеять миф о нетрадиционной сексуальной ориентации! Мы смеемся и возвращаемся в санаторий.

Мы встречаемся с ней вечером — я просто говорю таксисту название бара, он отвечает: «А-а, знаю, конечно», — и вот мы сидим, пьем вино, разговариваем, совершенно не помню, о чем… Потом я провожаю ее, мы заходим по дороге во все бары, понемногу пьем там вино, она рассказывает о себе, но я ничего не могу сейчас по этому поводу заметить, кроме того, что путь был не близким и что было уже достаточно темно. Все же мы приходим. Местность мне кажется знакомой чуть лучше, чем окраина Китая, но мне сейчас совершенно не до литературно-визуальных ассоциаций. Мы долго сидим на лавочке, наконец я ее целую.

Проблема в том, что попасть в комнату этого строгого женского лечебного заведения, похожего по укладу на монастырь, можно разве что через окно по связанным простыням, после одиннадцати вход в рай строго воспрещен. Мы уходим в какой-то сад за зданием. Там есть лавочки, но на них очень неудобно, поэтому я снимаю джинсовую куртку, выворачиваю ее наизнанку и бросаю на землю. Я крепко целую эту девушку. Я безумно хочу ее. Мы опускаемся вниз, в жесткую царапучую траву, я приспускаю джинсы, и в тот же миг десятки злобных тварей вонзают свои хоботки в мою белую задницу. К счастью, я быстр, как лесной олень. Я целую ее в ухо, очень нежно целую ее в ухо и натягиваю джинсы на изуродованную заднюю плоть. Мы прощаемся, договариваясь встретиться завтра днем после обеда на нашем пляже.

Все так и происходит, на следующий день мы лежим с ней на полотенцах и о чем-то говорим, Че где-то в стороне развлекает Наташу и Марину. К нам подходит ну очень ухоженная девушка, чуть постарше меня, Алиса, ее подружка и соседка по комнате. Она спрашивает, где же мой друг, я машу Че рукой, он нехотя подходит к нам. Но Алиса — явно в его вкусе, и вот мы уже вдвоем приглашены сегодня вечером в гости.

Мы покупаем бутылку вина, Че в этом разбирается лучше меня, и на такси подъезжаем к санаторию. Мы озадаченно смотрим на здание: его силуэт похож на ледокол «Владимир Ленин». Сомнений быть не может: это тот самый, куда мы позавчера сплавили нимфеток. Оказывается, в Крыму не так уж много женских санаториев! Мы смеемся, оставляем злобной вахтерше паспорта и поднимаемся на шестой этаж. До одиннадцати — можно.

В комнате нас ждут клубника, черешня, горячий чай и радушный прием. Мы выходим с Че на балкон покурить и вдруг замечаем, что на всех соседних балконах столпилась уйма девушек, которые с любопытством нас разглядывают. Я даже не успеваю пошутить о нашей бешеной популярности у местного населения, как Че обращает мое внимание на третий балкон слева. На нем стоят наши позавчерашние малолетние пассии и что-то оживленно рассказывают своим соседкам. Те сочувствующе качают головами. Входит Алиса и сообщает, что практически весь женский санаторий выбежал на балконы посмотреть на двух голубых, не мы ли это?

Так приходит земная слава.

В итоге Че остается у Алисы, а мы едем ко мне. На этот раз я более сдержан, накал сбит, я медленно целую ее в грудь, в ее совершенно роскошную грудь, в живот, пытаюсь опуститься ниже, но она останавливает меня: «Я тогда быстро кончу и сразу засну, я себя знаю». Она берет инициативу в свои руки, хм, и мы чрезвычайно довольны происходящим, моя инициатива — тоже, и я почти что люблю эту девочку, люблю до той секунды, пока из меня бурно не истекает последняя капля. Она и вправду потом мгновенно засыпает, даже не сведя ноги, а я включаю телевизор и досматриваю какой-то очередной, проданный спонсорам ФИФА матч чемпионата мира. Убогое зрелище. Я выхожу на балкон, закуриваю сигарету и думаю о том, что дома меня ждет Мэри. Меня совершенно не терзают муки совести, я начисто лишен мазохистских наклонностей. Абсолютно ясная луна. Абсолютно чистые, яркие звезды. Я думаю, что Мэри права, и что я действительно постоянно летаю, не делая ни одной посадки. Но все это время я летал над одним местом, над одним городом, просто кружился над ним, а меня манит Дорога, точнее, Воздушный Коридор, он открыт, пока открыт, и мне не нужен никакой аэропорт, я не хочу туда, я хочу Туда, чтобы увидеть океаны и континенты, чтобы жить, чтобы быть самим собой. Я обычный человек, и у меня нет никакого иного предназначения, как стать самим собой. Я не рожден с полным пониманием этого мира, я понимаю и принимаю его каждый день, каждую минуту, но только моя жизнь слишком коротка для этого, я еще и не начал идти или лететь по-настоящему, я даже не добрался до начала Дорог. Я только пытаюсь выбрать какую-то из них, для того чтобы понять. И мне не хочется никому, абсолютно никому отдавать ни йоты, ни секунды от своей жизни. Я препарирую ее каждый день с желанием постигнуть, обнаружить Вселенную для своего Я, обнажить свое Я перед Вселенной. Я не знаю, кто/что мне в этом поможет: Христос, Будда, Аллах, Яхве, Кортасар, Че, путь ариев, Сартр, Моррисон, Хайдеггер, Керуак, Ошо, Юнг, Фаулз, Чарли Чаплин, Гитлер, «Атлас автомобильных дорог СССР», Дао, Кио или еще кто-то и/или что-то. Я понимаю, что я смертен, я все время помню об этом, но когда я об этом начинаю думать, мне становится страшно. Мне жалко свое тело, я вообще против того, что жизнь на земле существовала до моего рождения, и вдвойне против того, что она будет существовать после. Я бросаю бычок вниз и вдыхаю полной грудью ночной морской воздух. Удивительно прекрасное опустошение. Я возвращаюсь в комнату и засыпаю. Но для того, чтобы взлететь хотя бы единожды, все равно ведь понадобится взлетная полоса, не так ли?

Так мы и проводим с Че свои первые двадцать дней вместе. Они, несомненно, самые беспечные и веселые в наших совместных биографиях.

Герман, его друг Че и их женщина

Сегодня пятница, тринадцатое, полнолуние. Прекрасный комплект. В телевизионной программе «Дракула», «Инфернато» и, конечно же, «Пятница, 13».

Я опоздал на целых семь дней. Че ужасно нервничал, звонил и матерился, но у меня была уважительная причина: все-таки в СИЗО сидел! Правда, это было два месяца назад, но тем не менее…

За год в наших жизнях кое-что изменилось. Че развелся, я вляпался в эту жуткую историю с убийствами и торговлей людьми, но в целом мы должны были остаться такими же веселыми и непосредственными. Однако вода в море была явно другая…

Мы сидели с ней в «Будапеште», пили плохо заваренный для заведения такого уровня зеленый чай и беседовали о политике. Вернее, говорила практически только она, Ира. У нее странная профессия, она помощница народного депутата.

Говорила она, конечно же, о том, что очень устала, что все это ей надоело: этот шумный Киев, эти мерзкие депутаты, этот мудила-президент и мудила-спикер. Что хочется просто закатиться, как мячику, на пару недель куда-то под лавку, в спокойное местечко, чтобы тебя никто не трогал, а ты никого не видел и не слышал, а заодно и здоровье поправить, нервишки подлечить… И я сказал, что знаю идеальное место для такого отдыха — это наш санаторий. Дело было в апреле, и, зная обязательность большинства киевлян, их вечную занятость понятно чем, но непонятно для чего, был совершенно точно убежден, что ничего у нее не выйдет. И вдруг она звонит мне в начале июня и сообщает, что с нетерпением ждет меня в санатории, когда же я, сволочь такая, приеду и буду ее развлекать? Я хотел было сообщить, что там уже есть один человек, который сможет развлечь ее, пожалуй, получше, чем я, намекнуть на Че, но справедливо решил, что не найтись и не познакомиться на этом пространстве они просто не могут.

Таким образом, некоторое время мы проводим втроем. Я не могу понять, рады они мне или нет. В первый же день Че начинает активную деятельность по закобелению противоположного пола, и первой его жертвой, как я тогда думал, становится свежевыкрашенная блондинка из Беларуси.

А я в первый же день почему-то влюбляюсь в Иру. Именно через «бля». Я долго и уныло рассказываю ей о Мэри, о том, как нелепо все произошло, кто бы мог подумать — интернет, кто бы мог подумать — летчик, кто бы мог подумать — уже был женат и есть дите, и кто бы мог предположить, что все разрешится так просто и так бездарно?!

С Ирой у меня никогда ничего не было, хотя знакомы мы лет пятнадцать. Мы симпатизируем друг другу, мы чем-то похожи, наверное, отношением к жизни, у нее хорошо развито чувство юмора, без этого качества на ее работе можно повеситься, так как нет ничего более серьезного и более забавного в этом мире, чем политика, которой, по моему глубокому убеждению, занимаются чокнутые дети, которые случайно выросли. Им всем нужно срочно лечиться, а не выступать по телевизору и командовать армиями.

Мы иногда жалуемся друг другу на жизнь, иногда просто о чем-то треплемся, помогаем, если есть необходимость и/или возможность. Дружбой это, конечно, не называется, так как мальчик и девочка дружить априори не могут, они для иного созданы, но какая разница, как это называется? Наверняка у каждого есть такой человек, с которым он видится один раз в три месяца, но легко делится с ним чем-то таким, что и лучшему другу не рассказывает.

В общем, я совершенно глупо и неуместно влюбляюсь в свою давнюю приятельницу, что само по себе уже не предвещает ничего хорошего.

Везде, кроме процедур, мы появляемся втроем. Как я и предполагал, до моего приезда они легко нашлись: Ира просто подошла к Че на пляже и спросила, чем он тут занят. Че ответил, что ждет мальчика. Ира сказала, что она тоже ждет мальчика. Как выяснилось в процессе беседы, ждали они одного и того же мальчика, то есть меня.

Как и в прошлом году, мы регулярно совершаем терренкур № 1, торчим в «дневном» кафе и/или в «вечернем» баре и болтаем о чем попало. Че невероятно активен, бегает по девкам, а потом веселит нас рассказами о своих похождениях. «Ну, вот, я уже лежу в постели, так сказать, готовый к применению. Она снимает туфли, серьги, кольца, кофточку, джинсы, тщательно вытирает помаду салфеткой и в трусиках и бюстгальтере залазит в кровать. Я спрашиваю, всегда ли она так делает, она говорит, что да, мол, всегда. Я начинаю ее целовать, а она вытягивается по стойке „смирно“ и лежит с открытыми глазами, прижав руки к бокам, не говоря уже о ногах… Я одеваюсь и ухожу очень быстро…» Мы говорим о разных вещах, пьем, смеемся, но меня почему-то не покидает ощущение одиночества, будто бы есть то, что могло бы случиться, но не случилось, потому что в детстве я однажды зашел не в ту дверь. Или сейчас, здесь, перепутал на пляже кабинки для переодевания. Но почему я так себя ощущаю, понять никак не могу.

С Ирой у меня, естественно, ничего не выходит. В первый же вечер, разомлевший от морской романтики и невероятно мягкой погоды, я предпринимаю дерзкие попытки, но она выскальзывает из моих объятий, говорит «чао-какао», машет ручкой и удаляется в сторону своего корпуса.

Всю неделю, пока мы втроем, я жутко мучаюсь и страдаю от неразделенной («Не раз деленной — с кем-то — к самому себе», — она считает меня жутким эгоистом) к Ирише любви. Потом они вместе уезжают на одном паровозе — они живут в Киеве. Я отвожу их на машине на вокзал в Дичке, долго машу платочком на перроне, смахиваю воображаемую слезу. Мне и вправду грустно — я совершенно не представляю, чем займу себя следующие семь дней.

С отъездом Че я, как ни странно, обретаю легкость. В отъезде Ириши тоже есть безусловная польза — я начинаю обращать внимание на других девушек. Мне нравится одна из тех трех, которые постоянно тусовались с кавказцами. У нее крепкая попка, отличные грудки, гладкая, упругая кожа, круглая мордашка с ямочками при улыбке. Я подхожу к ней в «дневном» кафе и угощаю апельсиновым соком, а ее четырехлетнего сына, странно, но своего тезку — «Чупа-чупсом». Я провожу с ними целый день, роль папы мне нравится — это же всего на семь дней, — а вечером пытаюсь ее соблазнить, но она мне отказывает. Господи ты боже мой, сговорились они все, что ли? Но заняться мне все равно нечем, кавказцы куда-то исчезают, и я вечерами таскаюсь с тремя девицами вызывающего вида по всем злачным местам побережья типа «Голубого прибоя», слушаю их треп о губных помадах и мужиках, а днем лежу с ними на пляже и слушаю о том же. Их речь — это помесь базара, молодежного сленга, журнала «Натали» и плохо обработанного «ретро» от бабушек. Это тяжелое испытание, тем более что моя симпатия не проявляет ко мне никакого интереса, в отличие от ее сына, который во мне видит «дядю Чупа-чупс». Впрочем, я никого не пытаюсь переубеждать. Но вот она спрашивает, что они с подружками так ничего и не поняли, чья же это девушка была? Она имеет в виду меня, Че и Иришу. «Не понятно, — продолжает она, — пока тебя не было, они просто как голубки были, целовались на пляже при всех, а как приехал — она с тобой, а друг твой по нашим землячкам шарится». И мне вдруг становится все ясно, мне становится так все понятно! Я звоню Ире на мобильный и спрашиваю, почему они мне ничего не сказали? Зачем Че понадобилось изображать эти дикие ухаживания за какими-то сучками-белорусками, а ночью, тайком от меня, пробираться к ней? А Ириша отвечает, что они просто не хотели меня расстраивать и почему бы мне эти вопросы не задать Че, у него же тоже есть мобильный телефон?

Мне дурно. Почему они ничего не сказали? «Просто не хотели расстраивать». Гениально!

Я пакую вещи, я матерюсь, у меня очень плохое настроение — и я собираюсь завтра прямо с утра домой, хотя у меня остаются оплаченными еще три дня. В дверь кто-то стучит, это она, моя равнодушная симпатия, она спрашивает, иду ли я с ними на дискотеку в «Прибой», я отвечаю, что нет. Мне завтра рано вставать — я уезжаю. Мне кажется, что нежданно скорая разлука может растопить ее сердце, но она говорит, что жаль, что так скоро, пока, может, когда-нибудь увидимся, и уходит. Я в ярости и кричу ей вслед, чтобы она поцеловала за меня маленького Германика. Она отвечает: «Хорошо». Ничего хорошего не вижу.

Мэри и ее муж-летчик

В общем, я вышла замуж. Не стала чего-то больше ждать. Ждать — занятие для женщин с крепкими нервами, то есть не для меня. Вышла замуж — и уехала, это оказалось та-ак просто. Проще не бывает. Конечно, свинством было немного обманывать Германа — всего-то полгода, — переписываясь и встречаясь с Валентином, но что поделаешь? Это всего лишь малая толика от того, что позволял себе он. У каждого человека должен быть свой аэропорт, откуда он вылетает, куда он возвращается. А с Германом я будто зависла в воздухе. Мы летали и летали, кружились над этим миром, а он совсем не уставал. Ему так нравилось, ему так не хотелось никаких аэропортов, никаких диспетчеров, никаких встреч, прощаний, посадок и вылетов с оркестром. Нахрен надо, нас и здесь неплохо кормят! Это, конечно, образно.

Как ни смешно, но мой муж Валентин — летчик. Я знаю расписание его рейсов, я знаю, когда он вылетает, когда прилетает, куда он летит. Если рейс задерживается, он звонит мне и сообщает об этом, чтобы я не волновалась. Я, конечно же, волнуюсь, но это наше общее волнение: Валик знает, что я волнуюсь за него, поэтому тоже волнуется за меня, получается, что мы волнуемся вместе, каждый о каждом, друг о друге, и это совсем другое дело, чем метаться в четырех стенах, воя от неизвестности и воображая, что ты кружишься в облаках и выделываешь фигуры высшего пилотажа. Это — миф, просто больное воображение.

Да, я понимаю, он — такой. Его не переделаешь, но должен же оставаться шанс и для меня. Тебе должны дать время, надежду что-то изменить, и потом, я хочу иметь детей. В смысле, родить детей. Может, не много, хотя бы одного. Тогда нас стало бы больше, а Германа — меньше, и, возможно, что-то бы изменилось… Ни-че-го бы не изменилось, все так бы и осталось: он без конца шлялся бы по бабам, ездил в свои поездки, верстал свои рекламы днями и ночами, потом приходил бы домой, ел еду — и все. Он стал бы новым божком, который всё себе позволяет. Он им уже практически стал. Но до отца ему в любом случае далеко, хотя теперь они иногда снятся мне вместе. Этот кошмар даже трудно вообразить.

Уйти от него — это убить его. И это — правильно.

Герман — мой последний труп, моя последняя жертва. Его следует закопать глубже, чем остальных. Он самый свежий, он еще пытается выеживаться, не хочет подыхать, он звонит, присылает эсэмэски, пытается вылезти из могилки, стать вурдалаком. Но он рискует получить лопатой по голове и осиновый кол в сердце. Мне кажется, что я его ненавижу. Очень сильно. Он причинил мне столько боли за пять лет, сколько никто не причинил за всю жизнь. Настоящей. Отец не в счет, это карма, я обречена с нею жить. Герман же — всего лишь мужчина.

Герман и его Коктебель

Я в бешенстве с самого утра. Пыльная машина и сонный охранник на стоянке, ужасное солнце — ну что в этом хорошего? И я мчусь в сторону Симферополя, чтобы повернуть на Джанкой и затем устремиться к вонючему Чонгару, но интуитивно сворачиваю на Судак и Феодосию. И теперь я уже никуда не спешу, кручусь по серпантинам, меня всего просто трясет, а мой дорожный Эллис Купер продолжает тиранить динамики, отрывая головы курицам. Вокруг — сплошные Приветные и Радужные, что за однотипные названия, никакой фантазии, другое дело у меня на родине: «Попівка», «Голубівка», «Пекельне» (Адское, что ли?), «Пізняки», не говоря уже о «Пісках-Удаївських» и «Гей Мóшенке», которую первый раз я прочитал как «Гей Мошóнку». Отдельным пунктом для размышлений стоит поселок под названием «Хейлівщина». Родина Хейли, что ли?

Обед в придорожном кафе не помогает. Злость и головокружение по-прежнему на месте, но через несколько часов я уже вижу этот прекрасный залив. И Карадаг, и гору Волошина, и Хамелеона, и Верблюда, и мотодельтапланы, и планеры — потому что я въезжаю в Планера, потому что я въезжаю в Коктебель, потому что я, наконец, въезжаю! Слишком мало драйва и беспечности, слишком много нервов и суеты. Мне нужен кайф. И мне кажется, что это не только я сейчас еду в машине — рядом со мной, как тройку лет назад, Кот, Котик, Котяра, Кошак драный! Точнее, это я — рядом с ним, а Кот — за рулем своей Шейлы, убитой на всю голову «шестерки» с отличным движком. Мы орем во всю глотку песню за песней, нам хорошо, мы так молоды и так беспечны — и мы влетаем в Планера со стороны Феодосии, чтобы постичь и поиметь их. Желательно, все сразу, можно без хлеба.

О, Коктебель, о, как тебе я как кобель?

Мы хотим разузнать для себя этот новый мир. Может быть, он подходит нам?

Кот останавливает машину на недостроенной набережной, мы спускаемся к подножию какой-то невысокой горы и видим, что слева от нее есть отличное местечко для нашего бивуака. Кот разгоняет Шейлу, и она, меча из-под колес гальку, воя и плача, бедная наша девочка, вползает на место, точнее, мы ее вталкиваем туда. Мы достаем палатку и спальники, уже изрядно потемнело, в соседних палатках, похоже, никого нет, все ушли на Пятак. Кот уже был здесь когда-то, поэтому он что-то знает, поэтому-то мы и здесь, а не в каком-то муфлонском Гурзуфе.

Мы долго ставим палатку. Кругом только мелкие камни и галька, тонкие железные колышки совсем не хотят держаться, да мы и сами-то еле держимся на ногах от усталости. Кот одолжил этот вигвам («фиг вам!») на время у какой-то своей подружки, у него — сложная конструкция, какие-то железки, трубочки, мы ничего не понимаем и вертимся, как пескари на сковородке, хотя вертятся ли они там, может знать лишь человек, жаривший пескарей, и, бесспорно, сами пескари.

Я упрекаю Кота: он, как человек с высшим техническим образованием, просто обязан разобраться с этой чертовой палаткой, на что он отвечает, что установка палатки — вопрос, на его взгляд, скорее философский, чем технический, поэтому мне и карты в руки. С горем пополам, натаскав больших камней, закрепив все веревочки и вставив трубочки в трубочки, мы устанавливаем эту брезентовую лачугу. Я подозреваю, что что-то не так, ибо несколько железок оказываются лишними. «Херня, — говорит Кот из палатки, стоя на четвереньках, натягивая штырями палатку изнутри, — главное, что не падает!» Я с ним полностью согласен. И мы плюхаемся в долгожданную соленую воду, а потом идем на Пятак, прикупив по дороге у татар «Солнца в бокале» в двухлитровой полиэтиленовой бутыли из-под минералки. Мы собираемся прокутить целую ночь.

Уже совсем темно. Коктебель гудит. Он наполнен энергией и жизнью, он совсем не похож на другие крымские курортные города, которые мне доводилось видеть раньше, в нем не ощущается жлобства, здесь совершенно другая аура, мне он нравится, черт побери! «Чувак, ты еще татарской кухни не пробовал!»

Мы идем, прихлебывая вино, мы, честно говоря, еле волочим ноги от усталости, мы ехали тринадцать часов по солнцепеку в старой советской машине без кондиционера, но мы счастливы, потому что цель достигнута, мы здесь. Самый разношерстный народ тусуется по длинной замысловатой набережной, которая начинается от кафе «Летное» и тянется до самого Пятака, даже дальше, она практически не кончается. По дороге Кот встречает Пашу Рок-н-Ролла с контрабасом, в красном элвисовском платке на шее, и спрашивает, где тот будет сегодня играть. Паша, похоже, под кайфом и, по-моему, вообще с трудом понимает, где он сейчас находится. Кот сообщает, что прошлый свой приезд зарабатывал на пропитание на Пятаке, распевая песенки под гитару.

Кафе, бары, рестораны расположены просто один за другим. Минуя их, мы слышим жуткий микст от «Ночной электрички» и «Ветер с моря дул» до «Свечи», «Машины…» и Angie Rolling Stones. Мы отмечаем, что цены вполне приемлемы, даже больше чем приемлемы. Мы добираемся до Пятака, но там царствуют караоке, продавцы фенечек и разношерстных сувениров. У нас уже нет сил видеть в этом что-то интересное, употреблять еду совершенно не хочется, и мы идем домой с целью завалиться спать. Но небо слишком звездно — август — и звездочки падают, совершенно нет ветра, и море шумит так волшебно. Мы вытаскиваем спальники из палатки и укладываемся под звездами.

Я смотрю на небо. Да, это оно! Мы говорим о будущем человечества.

Мы выдумываем ему страшное будущее, мы буквально шлем ему проклятия, но в очень гуманном контексте, мы обсуждаем романы братьев Стругацких, мы ищем точки соприкосновения и точки опоры, мы строим планы на завтра.

Но в Коктебеле не надо никаких планов. В Коктебеле нужен один план, настоящий, крепкий план для веселых мужчин, — и бутыль хорошего татарского вина на целый день, вот и все, что тебе там нужно для счастья. И еще немного денег, чтобы вкусно поесть.

Я выползаю из палатки со вторыми лучами солнца. Спать совершенно невозможно — вся палатка в мелких дырках, будто недавно с театра военных действий, — и солнце безжалостно бьет прямо в глаза маленькими пронзительными полосками. Я смотрю на море, оно плещется практически в пятнадцати метрах — ГОСПОДИ, КАК ЖЕ ОНО СВЕРКАЕТ! Я беру зубную пасту и щетку и иду умываться. Блаженство, вода очень теплая, и я ныряю как можно дальше, выныриваю и смотрю на наше пристанище со стороны. Жалкое зрелище. Но все это мелочи. Кот тоже выползает из палатки и с разбега с криком: «Я — Ихтиандр!» влетает в море. «Ты — бегемот!» — кричу я ему. День начался.

Прекрасный день.

С бутылкой вина под мышкой мы производим осмотр местных достопримечательностей типа туалет и пресная вода. Мы живем не в кемпинге, мы живем на нудистском пляже, где почти круглые сутки вокруг тебя ходят абсолютно голые люди, мы и сами ходим голые, там неприлично быть одетым, но, увы, там нет никаких бытовых удобств. Но тем-то и хорош Коктебель для таких, как мы: с одной стороны — дикая природа, горы, море, с другой (непосредственно в тысяче метров) — нормальный цивильный город с его пусть советской, но инфраструктурой. Там можно есть, пить, принимать душ, ходить по большому. В город, конечно, надо еще дойти, но мы неприхотливы. Не за горячей водой мы ехали девятьсот километров, не за удобным стульчаком, совсем нет! Я отсылаю с почтамта Мэри телеграмму: «Все ОК Целую».

День, как и принято на этой планете, заканчивается вечером. Часам к восьми становится чуть прохладней, и гудевший до утра пипл выползает из своих нор. Мы знакомимся, нам предлагают косяк, и мы не отказываемся. Меня что-то не прет, а Коту уже хорошо. «Не спеши, чувак, вот дорожку протопчешь, потом поговорим!» — тащась, говорит он. Он имеет в виду, что с первого раза может и не вставить, надо расслабиться и прикуриться.

Артур и Гоша, музыканты из Йошки, достают из палаток гитары и начинают играть. Это стоит послушать, парни все-таки в Гнесинке учились. Да где бы они ни учились, разницы нет. То, что они делают всего лишь с шестью струнами каждый, ошеломительно, откровенно ошеломительно для меня. Они играют свое, только свое, это ни на что не похоже, и в то же время мне кажется, что мелодии всех континентов пляшут у меня перед глазами, такой себе великостепский хуннский дуэт. Длинные черные волосы, раскосые глаза, и сколько страсти в каждой ноте! Словно многотысячная конница Аттилы скачет моим сердцем, и моя земля гудит, и моя душа наполняется мщением, светлым мщением, в котором нет ни капли ненависти. Я просто проваливаюсь сквозь столетия. Я смотрю на небо — звезды валятся с него одна за другой. Я загадываю желание — оно сбудется, оно уже сбывается сейчас, когда я снова въезжаю в этот рай. «Это была мелодия Джа, бога нашей травы», — объявляет, закончив, Артур. Очень даже может быть.

Потом Вася, хипан из Москвы, приносит молочко. И все мы — Вася, его жена, Кот, я, Гоша, Артур, его девчонка, и Танька Синяя, и еще кто-то — упиваемся им вусмерть. А потом устраиваем одуренные танцы под луной. Нас так прет, нас так по-хорошему прет! Мы засыпаем, каждый с кем-то.

Мы становимся дружной компанией, к нам присоединяется семья моих однофамильцев из Харькова, постоянно кто-то присоединяется и кто-то отсоединяется, здесь просто муравейник ископаемых любопытных личностей. К нам прибиваются две девчушки из того же Харькова: Марина, которая ходит по асфальту, как Раиса Сметанина по лыжне, и Алена с большой грудью и аппетитом, она съедает все наши консервы за два дня. Ну, и черт с ними, нам вполне хватит денег на десять коктебельских дней и на дорогу обратно, мы здесь богаты! Девочки ночуют в нашей палатке, они приносят нам пользу — железные штыри, предназначенные натягивать палатку изнутри, почему-то падают, как только подует маломальский ветерок, и палатка валится прямо на нас, а штыри бьют по головам. Они падают посреди ночи, прямо на наши варварские сны, разбивают их вдрызг, заставляют отвлекаться от апокалиптических видений всего лишь для того, чтобы мы проснулись и водрузили их на место. Теперь эта почетная работа поручена девочкам. Моя совесть спокойна — Алена просто спит рядом. Она сразу предупредила — без рук. Я попробовал без рук, но выяснилось, что высказывание было образным и несло в себе основополагающие принципы наших взаимоотношений. Поэтому я сплю спокойно, я купаюсь в своих снах, за штыри от нашего края палатки отвечает Алена. Кот же вынужден делить эту радость по очереди с Мариной, с которой он в первую же ночь был бурен и неумолим. Странно, но за все время наших ночных мучений днем нам так ни разу и не пришло в голову переустановить палатку. А на фига, спрашивается?

Девочки живут у нас дня четыре, до самого своего отъезда. В последнюю ночь Алена не ночует «дома», мы переживаем, но кто-то говорит, что она ушла с каким-то типом по фамилии Ленинградских. В пять утра она рывком распахивает палатку. Убедившись, что все мы проснулись и готовы ее выслушать, она заявляет: «Он водил мне членом по спине!» — «Кто?!». — «Как кто? Ленинградских! Я уезжаю». Они собирают вещи, если зубную пасту, щетку, пару футболок и джинсы можно назвать вещами в их случае, и прощаются.

Для нас не существует понятий «завтрак», «обед» или «ужин», мы ходим есть тогда, когда нам хочется, и только одна традиция устанавливается прочно — молочный коктейль в десять утра.

Утро в Коктебеле начиналось с коктейля,

Когда еле-еле расклеивал тело…

На следующий день мы идем на гору Волошина. Она на татарском называется как-то иначе, но с тех пор, как там похоронили Волошина, а потом и его жену, так эту гору никто, кроме татар, не называет.

Коктебель славен погодой хорошей,

Не зря зависал здесь когда-то Волошин…

После вчерашних возлияний нам нелегко, но странно, это никак не касается физического состояния организма, а вот башню слегка сносит. Мы поднимаемся вверх по тропинке, специально проходим через Зеленку, экстремальное обиталище панков и других отверженных, аккуратно обходим многочисленные кучки экскрементов и мусора. Навстречу попадается самый главный панк Мухомор, он говорит: «Привет, чуваки! На Волошина идете?» Я отвечаю: «Да, на него, с рогатиной, здоровый же, гад!» Мы слышим, как кто-то громко ругается, и женский, точнее, «жабий» крик: «Да у меня х…ев было больше, чем у тебя волос на голове, ты меня понял? С кем хочу, с тем и сплю!» Мухомор морщится, сцены ревности вещь в их среде совершенно противоестественная. «Сигарету дайте, чуваки. А лучше две. Я одну своей жабе отнесу». Джентльмен.

Наконец мы наверху.

Мамма миа! Весь Коктебель как на ладони: и залив, и катера, и Карадаг во всем своем величии, а Тихая бухта в закатных лучах непостижимо прекрасна. Нас обволакивают потрясающие предвечерние цвета. Серпантинкой идет дорога на Орджоникидзе, я смотрю в бинокль и вижу, как по ней бежит большая собака.

Мы осматриваемся. Вид с другой стороны мне нравится даже больше: старые горы, в их очертаниях мне видятся огромные окаменевшие древние звери; зеленые виноградники, везде пусто и тихо. Вдалеке виднеется гора, которая отсюда кажется даже выше Волошина. Я говорю Коту, что было бы неплохо как-нибудь сходить и туда, он соглашается: да, мол, было бы неплохо.

Возле могилы тусуется куча народу. Все фотографируются рядом с деревом, ветки которого обвязаны пестрыми ленточками, оно одновременно и белое, и яркое, будто расцветшая яблоня. Мы тоже фотографируемся, в том числе и сидя на могильной плите, и идем вниз. В голове наступает ясность, мы идем молча и останавливаемся только затем, чтобы посмотреть, как солнце опускает свои последние сегодняшние лучи на Верблюда.

Мы целыми днями валяемся возле палатки. Мы никогда не скучаем, у нас всегда есть под задним левым колесом Шейлы, в тщательно вырытой Котом ямке, чтобы было прохладней, бутыль крымского разливного вина. Нам просто очень хорошо. Кот смотрит на беспокойное сегодня море и говорит: «Посмотри, какие пенистые гребни», а я отвечаю, что это — не пенистые гребни, это гребнистые пенисы, а компьютерное кафе «Виртуальная реальность» не что иное, как похоронное бюро «Ритуальная вуальность». В этом есть какой-то смысл, да?

И если ты ничем не больна,

Хлебни из нашей бутылки вина!

Кот рисует на палатке возле своего спального места мордочки котов, я — плейбоевских зайчиков. Мы будто бы асы-истребители, фиксирующие звездочками на борту свои воздушные победы. Количество котиков и зайчиков примерно равное, это значит, что количество девушек, которых мы успели полюбить за это время, тоже примерно одинаковое. Но мы не придаем никакого значения количеству, говорю же, мы как истребители. Если враг в воздухе, он должен быть сбит!

Но вот на наш нудистский пляж легко въезжает джип. Из него выходят два очень крутых мэна лет сорока, как и положено, с толстыми золотыми цепями на шеях. С ними две симпатичные, блядоватого вида барышни, которые сразу срывают с себя одежду и чешут в море. Мэны не спешат, они остаются в плавках, достают коньяк и начинают потихоньку его пить. Девушки, нарезвившись в воде, присоединяются к ним, и уже очень скоро они начинают целоваться и лезть друг к другу в разные места. Девушки попались озорные, они явно подкалывают мэнов насчет плавок: что, слабо снять? Один из них уже сильно возбужден: вокруг них, не смущаясь ни джипа, ни свирепых взглядов, ходят красивые голые девушки. Тогда он тащит свою девушку в море, заходит в воду чуть выше пояса, берет ее за задницу, она обхватывает его поясницу ногами, и они таким образом пытаются что-то изобразить. Сейчас он нам всем покажет, что значит оторваться по-настоящему, что значит «свободные нравы»!

Уже вечер, вода не теплая, мы-то знаем, каково это — пьяному трахаться в воде. Мы укладываемся возле палаток и начинаем делать ставки на то, получится у него что-нибудь или нет, и если получится, то когда? Тем временем второй мэн просто лежит, уткнувшись лицом в полотенце, он уже совсем бухой, а его подружка внимательно наблюдает за происходящим. Чувак в воде так мучается, что нам его даже жалко. Только он начинает какие-то движения, как тут же останавливается, начинает бурно целовать партнершу в грудь, потом опять и опять. Проходит минут двадцать, вода не теплеет. Девушка находится лицом к берегу и, пока мэн пытается хоть что-то исполнить, подает сигналы подружке, типа «как он меня задолбал, импотент проклятый!». Подружка продолжает внимательно сочувствовать происходящему. Наконец мэн дергается или делает вид, что дергается, и все, ко всеобщему облегчению, заканчивается. Они быстро собирают манатки и уезжают. У них такой вид, будто только что они что-то украли.

Пари выигрывает Танька, погремуха — Синяя, она здесь с мая месяца, она точно знает, что и как, она вся очень загорелая, просто негр, очень худая и очень добрая, она зарабатывает здесь себе на жизнь продажей фенечек. Родом она из Йошки, но уже давно живет в Феодосии. Редко какого молодого человека на нашем пляже она не одарила своей любовью. Она постоянно тусуется с художниками, которые занимаются боди-артом здесь же, около горы Юнге, чем имеют себе на ужин и вино. Когда мы уезжаем, она дает мне фенечку: «Подаришь своей Мэри». И подарю. Отчего бы любимой девушке подарок не сделать?

Мы идем с Котом на швертбот. Это такая одномачтовая парусная лодка с выдвижным килем, который называется шверт. Никто из нас, конечно же, ни разу на нем не ходил, но мы так уверенно машем головами, что создается впечатление, что мы прямо родились на швертботе, и лодочники за двадцать гривен отпускают нас в море одних. Наша борьба жестока и упорна, парус все время вертится и бьет по голове, руль не хочет быть рулем, а хочет быть неизвестно чем, но мы боремся, мы учимся и, в конце концов, достигаем какого-то результата. По крайней мере, нам удается поймать ветер и держать по нему швертбот. Через три часа мы возвращаемся к Шейле: в некоторых местах обгорелые, с мозолями на ладонях, со следами соли на коже, обветренные, как настоящие морские волки, уставшие, как морские собаки («Морские коты!»), но неизмеримо довольные — мы только что делали мужскую, настоящую мужскую работу. Мы лежим, словно выброшенные после кораблекрушения на берег флибустьеры, и наблюдаем за мотодельтапланами. Они молотят воздух пропеллерами и катают туристов. Кот говорит, что это все фигня и завтра надо ехать в Летное — полетать на настоящих самолетах.

И мы выкатываем Шейлу, и едем в Летное, но не одни — с нами Артур и какая-то его очередная деваха. Они говорят, что там, по дороге, — они точно знают где, нужно немного, но только немного свернуть в сторону, — есть целое поле конопли, и за двадцать минут мы сможем обеспечить молочком и кашкой всю коммуну на две недели вперед.

Кот выбирает планер. Его разгоняют на лебедке, он все не взлетает и не взлетает, но вот он в небе, нервно дергается и проваливается в воздушные ямы. Затем ловит воздушный поток — и парит, парит, уверенно и красиво парит и даже помахивает нам крыльями. А потом совершенно небрежно садится прямо на брюхо, и мне становится страшно за Кота. Он выходит, слегка покачиваясь, еще чуть-чуть — и его стошнит, но Кошак держится молодцом, он снова готов в небо.

Я выбираю небольшой двухместный самолет. Летчик крепкий, очень уверенный в себе мужик, говорит, что у меня в кабине есть две кнопки. Верхнюю кнопку нажимать не надо, а нижнюю нужно нажимать, если я вдруг что-то захочу ему сказать. Я отвечаю, чего там разговаривать, полетели, а он уточняет, по полной ли программе я заплатил? Да, по полной, вперед! Мы быстро взлетаем, набираем высоту, и тут самолет вдруг переворачивается, медленно так переворачивается, заходя в «петлю», и у меня перед глазами — только небо, но я ему не рад, а весь мир сосредоточивается в предстательной железе. Мы выползаем, мне кажется, так медленно выползаем из этой фигуры, но тут мы падаем — просто падаем вниз, и мне кажется, что я даже не слышу шума мотора, а мой низ живота замирает, и я нажимаю нижнюю кнопку и лепечу пилоту, что, может, надо чуть-чуть полегче? А он отвечает, что раз уплачено по полной программе, то и летать будем по полной, а то потом претензии и все такое. И слава богу, потому что уже на следующей фигуре мне все становится в кайф. Организм справляется с перегрузками и перестраивается в нужный режим, и я бы кувыркался и кувыркался в воздухе, и я уже сам опрокидываю голову назад и смотрю, как небо опрокидывается тоже — плавно становится землей. А когда мы снова падаем, я ощущаю, что тантрический секс — это не пустые слова, если, конечно, я правильно понимаю, что такое тантрический секс.

Мы фотографируемся около самолета на память и идем к машине. Ожидающий своей очереди народ с любопытством разглядывает Шейлу, но пока Кот начинает гордиться своей «маленькой старенькой девочкой», я замечаю торчащую из переднего окна женскую ногу и загорелую мужскую задницу, ритмично мелькающую в лобовом стекле. В тот день Артур с девахой не летали на самолетах.

На конопляном поле, которое и вправду оказывается недалеко, мы набираем четыре больших целлофановых пакета зелья, кидаем их в багажник и едем к Юнге. Кот молится Джиму Моррисону и Дженнис Джоплин, чтобы нас не остановила милиция. Я включаю Тома Уэйтса. Так мы и возвращаемся, все довольны, особенно Артур и его деваха. Они сообщают, что только что решили пожениться по хиповому обряду, то есть в полнолуние, я замечаю, что пара удачных оргазмов еще не повод для создания семьи, пусть и условной, а Кот уточняет, когда это будет, и расстраивается, услышав ответ, — мы уже уедем. Артур говорит, что во всем этом главное не содержание, а форма, будет красиво. Ну, говорю, тогда я спокоен, тем более, что праздничным столом мы вас обеспечили по полной программе, до самого сентября хватит, так что гости будут довольны, и вытаскиваю из багажника кульки с коноплей и отдаю их Артуру, непревзойденному изготовителю молочка и кашки. Просто детское питание, черт подери.

— Нет, — резюмирует нашу сегодняшнюю поездку Кот, — это не Летное, это — Улетное!

К нам на винишко заходит Мухомор. Мы говорим о музыке и о жизни, он берет у Кота гитару и поет. У него своеобразный низкий хрипловатый голос и любопытные стихи, нам нравится его драйв. Мухомор уходит, допив все вино, потом мы еще часто видимся. Больше всего мне нравилось, как он купается в море: просто заходил в одежде — и выходил обратно, вот и все купание. Следующей зимой он по жуткому передозу замерзнет где-то на Борщаговке. Он был славным киевским панком, без натяжки, настоящим славным панком.

Мы просыпаемся неожиданно поздно — солнце нас не разбудило. Кот высовывает голову на улицу и сообщает, что был дождь, а все небо — в тучах. Это и так понятно: почти что все наши вещи, которые были в палатке, мокрые. Наш вигвам — это вселенское решето, он собран против всех законов природы и инженерии и не падает только благодаря воздействию утренних мантр Гоши. Этот парень нас грузит Кастанедой и пугает, что скоро из воды начнут выходить воины света, что мы тогда будем делать? «Пыхнем еще пару раз, и они исчезнут. Ты, Гоша, Пушкина в детстве обчитался, а своих лунных воинов с дядькой Черномором и богатырями перепутал. Смотри, дожрешься своей кашки, скоро чайки в царевен превращаться начнут!» Гоша не обращает внимания, он готовится к медитации и пытается дышать глубоко и ровно.

Однако через час солнышко потихоньку выползает, пляж наполняется людьми, и я продолжаю свои наблюдения за двумя девушками и маленьким мальчиком по имени Дима. Они ходят на наш пляж уже третий день. Мне очень нравится девушка с темными волосами, но за самолетами и брачующимися я никак не могу с ней познакомиться. Вдруг опять припускает дождь, все прячутся, я подхожу к ней и говорю:

«Пойдемте к нам в машину». Мы сидим в Шейле, надо всем Коктебелем тучи, они будто зацепились за Карадаг, это, вероятно, надолго. Мы знакомимся. Это Юля (та, которая) и Света, они из Астрахани, но учатся в Москве. Окончили первый курс. Дима — это чей-то из них племянник, но мы так и не поняли, чей именно, да и какая, в принципе, разница? От вина девчонки отказываются, спрашивают, есть ли чего пыхнуть. Ого! Кот забивает косяк, мы пускаем его по кругу, Дима в это время играется в нашей палатке так ни разу не примененным примусом. Кот делает Юле «паровозик», она пытается врубиться, но безуспешно, это видно, но она делает вид, что ее цепануло, и неестественно смеется. Потом она спрашивает, нет ли чего покрепче, мы еще раз говорим «ого! приходите вечером!». Дождь заканчивается, они уходят домой, «до вечера — до вечера», а мы с Котом играем в «зеркальце». Это очень простая игра: Кот сидит на заднем сиденье, я — на переднем, и мы разговариваем, смотря друг на друга через зеркало заднего вида. Нет никакой разницы, о чем разговаривать, главное — смотреть друг на друга только через это зеркало. Игра совершенно фантастическая, вы повеселитесь, не сомневайтесь, очень рекомендую, обкуритесь — и поиграйте, только ехать никуда при этом не стоит.

Вечером у нас так много народу (откуда они всегда все узнают?), что я боюсь, что молочка девчонкам может и не хватить, и прячу за колесо эмалированную кружку, полную пойла. Кот говорит: наверное, не придут, испугались. Как бы не так. «Не ждали? Где наш напиток?» — «Девочки, хотите все сегодня испытать?» — спрашивает кто-то из толпы, кажется, Вася-москвич, такой себе хитрый хипан-москвич. Я достаю кружку и говорю, что это все, что осталось, но не надо спешить, вы впервые, поэтому — пару глоточков — и этого хватит, будет хорошо, оставьте и другим разговеться, и сам в это время о чем-то спорю с Артуром, а когда оборачиваюсь, то вижу, что кружка пуста. Девки все вылакали! Через полчаса им становится дурно, но здесь нет ни «скорой помощи», ни врачей, боже, это же такие цивильные девчонки! Но пипл оценивает ситуацию как вполне приемлемую: Света бегает по берегу с криками: «Ура, нас украли инопланетяне!» и показывая пальцем на гору Юнге: «Какая огромная куча говна!», а Юля лежит на моем спальнике с закрытыми глазами и тихо себе рассказывает какую-то историю. Я прислушиваюсь: кажется, она себя уговаривает больше никогда не пить и не курить. Это часа на два в лучшем случае. Я обзавожусь у Артура классным косяком, залажу в Шейлу и включаю Ника Кейва. Наконец-то я получаю то, к чему стремился: я вижу. В моей голове — дырка, и в эту дырку откуда-то сверху влетают прикольные мультики, они прокручиваются внутри моей башки, я просто наслаждаюсь этой анимацией. Кейв вещает, Кэйли Миноуг подмурлыкивает, я понимаю, что я — открыт, но здесь раздается «тук-тук-тук», я все забываю напрочь в одну секунду, какой облом, я ничего не помню, мне до чертиков обидно, мне даже кажется, что меня опять не вставило, я зол и вдруг хочу спать, но вижу перед собой Юлю. Она смотрит на меня через запотевшее стекло несчастными глазами начинающей наркоманки. Она говорит, что уже никого нет, на берегу пусто, куда все делись, только она и Света остались, и они ищут меня уже полчаса. «Отведи нас домой, да?» Уже светает, я веду их домой, это, оказывается, черт знает где, за целым кладбищем. Сколько же времени они на пляж к нам добираются? Час, не меньше. Какая тяга к бесплатным наркотическим веществам, однако!

Мы идем через это замечательное кладбище, и я вижу, как навстречу нам по дорожке среди могил бодро шагает мальчик Дима. «Я думал, меня не вставило, а мне ваш племянник мерещится». Но Дима не мерещится, он настоящий, он подходит и берет Свету за руку, и я зачем-то именно сейчас понимаю, что, наверное, его тетя — это она. Он говорит, что когда проснулся, ему стало так страшно одному в комнате, и он пошел их искать. «А по кладбищу тебе ночью одному идти было не страшно?!» — спрашиваю я. «Нет, — говорит Дима, — не страшно. Здесь тихо, а в комнате громко!» И действительно, он же молочко кружками не лакает, поэтому чего ему, спрашивается, бояться на кладбище?

«И я прошу вас, девочки, не ходите в ближайшие три дня на гору Волошина», — прошу я их по-дружески на прощание.

Но они туда прутся, как назло, прямо на следующий же день. Их попустило, им обманчиво стало легче, и они идут туда веселые, с двумя полными бутылками минеральной воды и едой, а возвращаются с безумными глазами и пустыми рюкзаками. Юля припадает к бутыли с хересом, а Света хватает только что принесенный Гошей и Артуром большой, готовый к разделке арбуз и швыряет его, целясь прямо в лобовое стекло Шейлы. У нас замирают сердца — мы же послезавтра едем! Арбуз, к счастью, до Шейлы не долетает, плюхаясь на кого-то из лежащих возле машины. «Ты нас вчера изнасиловал!» — заявляет она мне. «Да я вас и пальцем не тронул!» — говорю я, и это сущая правда. Насиловать, что ли, на побережье, кроме вас, мне больше некого?

Пипл ржет и сочувствующе на меня смотрит.

Ночью вокруг — секс-какофония,

Снится местами мне Калифорния…

Заложники солнца, жители Юнге,

Цветы и цветочки на каменных клумбах…

Я обедаю в городе один, не помню почему, но один. В кафе знакомлюсь с двумя девушками-москвичками. Мы долго разговариваем о том о сем, и они не перестают удивляться, как же это можно жить в палатке на нудистском пляже, это же так неудобно! «Зато интересно!» — говорю я. «Это оттого, что денег нет?» — спрашивают они. «Нет, — отвечаю я, — просто мне так больше нравится!» Но они сомнительно качают милыми головками.

Они приглашают меня посетить какую-нибудь развлекаловку сегодня вечером, я говорю, что было бы неплохо. Но они практически готовы, им даже не нужно переодеваться, а я — в рваных шортах. Я предлагаю им встретиться позже, но они говорят, что совсем не против посмотреть, как же у нас там все устроено. И мы идем к Юнге. К сожалению, еще не совсем темно, и наша палатка блистает всеми своими прелестями. Девушки озираются вокруг, пялятся на голых мужиков, которых тут в избытке, округляют глаза и спрашивают, куда же мы ходим в туалет. Я в палатке натягиваю джинсы: «В море!» Наконец мы выдвигаемся в город. На вопрос, куда же мы пойдем, я отвечаю, что куда угодно, лучше в какую-нибудь дискотеку, о деньгах они могут не беспокоиться. И мы идем на дискотеку, одна из них, которая явно не прочь более детально углубиться в изучение дикого отдыха, заказывает дорогущее вино, вторая чуть скромнее, но тоже ничего, я же спокойно попиваю пиво. Мы танцуем, сидим, разговариваем, и тут как-то все сразу понимаем, что вроде бы уже и пора.

К нам подходит официант и приносит счет, я смотрю в него — ну, многовато, конечно, но вполне приемлемо, лезу рукой в задний карман джинсов и… с ужасом понимаю, что все деньги остались в шортах. Я лихорадочно обыскиваю себя — ни копейки! Полный атас! Девушки снисходительно так на меня смотрят, говорят, чтобы я не мучался, и расплачиваются. «Я так и знала! Пойдем, хоть домой нас проводишь!» — говорит одна из них.

Так я стал альфонсом.

Завтра мы уезжаем из рая. К нашим соседям приходит гостья, «…риелтер из Запорожья. Виктория, отдыхает в Феодосии». В ее еврейских глазах — грусть всех колен Израилевых. Мы идем к татарам, пьем зеленый чай и вино, едим рыбу и рис. Она говорит, что заплатит за себя сама, а я говорю, что плачу я. Подходит официант, она достает деньги, но я вырываю банкноты у нее из рук и засовываю в бюстгальтер. «Еще раз так сделаешь, засуну куда подальше!» — сурово говорю я и с бешенством смотрю в глаза. Она смиренно опускает взгляд. Наши соседи говорят, что никогда не видели, чтобы с Викторией так обращались, обычно она сама так строит мужиков. Но я никого не строю, в Коктебеле я такой, какой есть на самом деле. И таким я себе нравлюсь значительно больше.

Ночью, когда мы возвращаемся к палаткам, Кот играет на гитаре и поет — он великий поэт и великий музыкант, я не знаю, почему сейчас это не так, но в его стихах есть сила, они настоящие, и его песни — это и мои песни тоже, я так ощущаю. Мы все лежим на спальниках, над нами — миллионы звезд в огромном бесконечном пространстве (в бесконечном ли?), всем немного грустно, мы прихлебываем из бутыли изрядно переспиртованный находчивыми татарами «Черный доктор». Виктория лежит рядом, я поворачиваю к ней голову, смотрю прямо в глаза и говорю: «В палатку!» Ее взгляд вопросителен, и я кратко поясняю свое желание: «На камни!» Она влезает в палатку, я тоже, и тут же стягиваю с нее только что переодетые трусики, все в винни-пухах и пятачках. Кот спит в Шейле.

В наших глазах — всепоглощающий огонь свободы и радости. Мне кажется, что я могу заглянуть за горизонт.

На прощание мы заезжаем в Генуэзскую крепость под Судаком. Мы выдираемся, конечно же, на самую верхнюю башню, стоим там в полный рост и смотрим вниз. Страшно! Ветер просто обрывает уши. Мы слазим, по дороге в мечеть встречаем рыцаря, помахивающего мечом. Я спрашиваю, не Айвенго ли его зовут, а он отвечает, что нет, Уоллес, только Уоллес!

И мы таки уезжаем, уезжаем из этой благословенной страны, из этого Эдема, но куда и зачем? Но иначе нельзя. Рай может быть раем здесь, на земле, только ограниченное количество времени. Из него надо успеть вовремя смыться самому. Ведь рано или поздно, но тебя все равно оттуда попросят. Такие случаи в практике уже были.

Герман, Коктебель и его жажда мести

Если нельзя дважды войти в одну и ту же реку, интересно, можно ли войти дважды в одно и то же море? Я ощущаю, что за прошедшие восемь лет мой мир стал значительно уже. Как бы то ни было, я призываю дух воспоминаний, дух Коктебеля зализать все мои кровоточащие раны.

При виде знакомых пейзажей злость и головокружение проходят.

Я снимаю какую-то квартирку «с улучшенными удобствами и кондиционером» за десять долларов в сутки, которая на поверку оказывается чем-то наподобие увеличенной собачьей будки с вентилятором, сворованным хозяином лет двадцать назад на заводе «Красный металлист». Но мне не хочется спорить вообще ни о чем, я отдаю деньги, загоняю машину во двор и иду к Юнге. Когда-то мы думали, что наверху этого холмика похоронен героический юнга с боевого корабля, но справочник «Коктебель», который я приобретаю на книжной раскладке на Пятаке, растолковывает, что название дано в честь немецкого археолога Юнге, который первым начал в этой местности вести исследования, чем и прославился. Вот так.

На нашем пляже, не считая двух микроавтобусов с телевизорами и прочим муфлонским причиндальем, никого нет. Июнь, то есть не сезон. Я три дня провожу в полном одиночестве, валяюсь голышом на гальке, брожу вечерами по немноголюдному городу, ем еду в знакомых ресторанах и кафе. Я разрабатываю план мщения. Я думаю о Мэри. Я представляю ее мужа, этого Терешкова. Я представляю, как она ждет его с работы, как она целует его, как говорит нежные слова, как кормит, как заботится о нем. И чем больше я об этом думаю, тем несправедливей мне кажется такой финал. Меня ведь покинула не только Мэри, меня покинул целый мир. И дело не в любви, потому что я не могу определенно сказать, любил я ее или же нет, в моем ощущении любви, скорее, нет. Но она была большим, чем эта болезнь, она была частью меня самого. Интересно, любила ли она меня? Как я сейчас понимаю, очевидно, тоже нет. Она просто ждала, искренне надеялась, что финал, к которому она стремится, финал, к которому ее подталкивают изо всех сил, этот извечный финал всех естественных отношений между мужчиной и женщиной, совсем близок. И она приближала его, как День Победы. Она очень старалась. Она искренне считала, что чем больше она старается, чем больше она трудится, тем быстрее все произойдет. А я просто жил, думая, что если двум людям хорошо вместе, то они должны радоваться этому состоянию и не морочить себе голову всякими глупостями.

А все случилось значительно проще. Оказалось, в этом мире еще остались мужчины, готовые жениться через пару месяцев после знакомства.

Утром последнего дня моего заброшенного пребывания в Коктебеле звонит Петр и сообщает, что все готово, и я должен быть в Киеве через пять дней, то есть в четверг. Петр спрашивает, знает ли моя сестра какой-нибудь иностранный язык хоть немного, потому что указанный мною самолет и его экипаж выполняет и выставочные рейсы в том числе, а это серьезное мероприятие. Кроме того, ей придется сначала два с половиной месяца поучиться на специальных курсах, сдать экзамены, потом налетать сорок обязательных часов с инструктором, и только после этого она сможет работать на том самолете, который ей необходим. О’кей? Нет проблем. Я беру «карманный» рюкзак и иду на ту самую высокую гору, на которую мы когда-то так и не поднялись с Котом.

Я спускаюсь с нее опустошенный, точнее, с выветренной головой, но мое сердце наполняет радость. Мне кажется, что я не понимаю еще больше, но откладываю свое непонимание куда подальше — до тех пор, пока не воплощу задуманное в жизнь. Отступать поздно, да и незачем. Жалеть о несделанном значительно печальней, чем сделать, а потом жалеть. Народная глупость, но я согласен побыть глупым, потому что я еще и упрямый, как осел.

Герман и его видение мира

Одно время я был маленьким.

И весь мир мне казался маленьким, крохотным, и не было никакого сомнения, что везде, в любой точке этого глобуса или карты я побываю и оставлю немного себя. Но чем больше и старше становился я сам, тем и мир разрастался до непомерных размеров, конкретных автобусов, поездов, самолетов; города и материки принимали свои очертания; мир растягивался в подозрительные часы и календари. Он обретал порядок, он разбухал — и казался совсем уже необъятным и страшным.

Одновременно я не верил в него. Как только писали в газете, говорили по радио или показывали по телевизору, что на другом материке, в другой далекой стране что-то случилось, мне тут же приходило в голову, что все это выдумка, ложь. Потому что нет в природе никаких других стран и материков, все врут; даже те взрослые, которые, приехав откуда-то, захлебываясь рассказывали, «как они там живут», — все ложь. Яркие сумки, красивые вещи, вкусные жвачки — все специально. Их просто так научили, чтобы обманывать меня, чтобы я думал, что есть другие страны и другие люди. А на самом деле все живут в одном городе с глаголами повелительного наклонения. И все глобусы и карты — мишура, сказка, игра, географический бред, и даже Москва, сама Москва, столица еще той страны — игрушечный и невсамделишный город. А тот, кого показывают по телевизору, кто всеми руководит и командует, — это кукла. Есть только я, мама, папа, люди, которые ходят по улице, и то, если смотреть в окно, а если не смотреть, их нет. Есть дождь, солнце, снег, ветер, но и за всем этим стоит Кто-то темный и страшный, он дергает за потаенные ниточки, заставляет всех рождаться и умирать, нагло и незаметно подталкивая в спину.

Но меня учили.

Меня учили систематически и регулярно, как и положено в цивилизованной стране. Я становился взрослее и хуже, руки и ноги вырастали, волосы требовали модной прически, ногти — ухода, одежда — опрятности. Мир научил меня измерять расстояния и знать, который сейчас час, люди требовали с меня платы за то, что я находился среди них, в виде правил приличия и принятия их размеров мира.

А я и не противился. Ничто не склоняло меня к этому, меня вполне все устраивало, но, будучи добрым ребенком, затаил все же какое-то нехорошее чувство, обиду, мысль, что мир, весь мир, меня обманул в чем-то главном и изначальном.

Все книжки, которые я читал в детстве, только усиливали подозрения и надежды. Они ничего не разъясняли мне, никак не продвигали вперед в познании расстояний и дат, только плодили мечты, на какое-то время делая их реальностью. И если это были мушкетеры Людовиков, то было очевидно, что, если это уж мне так нравится, то когда-нибудь я обязательно завернусь в плащ и обнажу шпагу в темном парижском переулке XVII века. Если же это был Немо, то «Наутилус» обязательно прибудет прямо по реке и увезет меня на далекий остров посреди океана.

Книги не только раздвигали мир, но и сжимали его, сжимали до размеров моей головы, моих полушарий. Одновременно существуя, большой и маленький миры были очень устойчивы, до поры до времени сохраняя равновесие. Но как только в моей жизни стали появляться секс, другие книги, ритм, жизнь, смерть, музыка, движение — покой исчез — и разверзлась бездна. И вновь, как когда-то давным-давно (плохо помню) при первом взгляде на свет, в меня вселился ужас. Мои миры рухнули вниз с удручающим ускорением, рассыпались на кусочки. Не могу сказать точно (не знаю), когда это произошло.

Как-то разом посыпалось все на мою голову — и снова стало ясно, что мне врали, что мир — ложь. Он стал невыносимым в своем свободном падении.

«…Всё, чему нас учат, ложно». Ускользающий мир под ногами — это славное прошлое, ежесекундное прошлое, не сбывшееся прошлое. Вы заметили: прошлое никогда не сбывается?

Меня вновь обманули, и обманули очень давно — тысячи, тысячи лет назад.

Герман и его централ

В этом году мне с каждым днем нравится здесь все меньше. Я здесь один, если не считать моей машины, которая пылится на стоянке, и сексуально активных соседей за стеной. Их душераздирающие вопли и не скупые комментарии меня не раздражают, наоборот, я считаю их чем-то вроде бонуса к санаторной путевке. Мне значительно лучше, я уже не мучаюсь воспоминаниями о Мэри, не думаю о ней ночи напролет, я мучаюсь и думаю о своей осуществленной мести. А это разные вещи и разные уровни мучений. Моя совесть временами угрызает меня, но комплекс вины почему-то никак не хочет вырабатываться.

Кормят ужасно, одной картошкой, правда, на листочке меню в этом году вместо бронтозавра, диплодока и неведомой зверушки нарисован мужик, судя по носу и одеяниям, эллин, с амфорой в правой руке. С утра, как обычно, я посещаю процедуры, после обеда читаю книжки или сплю, потом иду на пляж, потом ужин, после которого я усаживаюсь на камень возле моря и наблюдаю окрестности. Я смотрю все новости по украинским каналам, но это не новости, а какие-то многосерийные заказные политические убийства, мне тошно от них, но я все равно их смотрю. Девушки в этом году на редкость блеклые, что характерно, ни одной белоруски, вымерли они, что ли, или Бацька деньги перестал платить? В общем, тоска смертная, и только стремительно восстанавливающаяся психика удерживает меня здесь до окончания курса лечения. Я спокоен и уверен в себе, как удав Каа. О, если бы я еще был так же мудр, как он! В общем, я в смятении, но в то же время я понимаю, что во мне рождается что-то новое, какой-то другой человек, какой-то совсем другой человек, я с ним еще мало знаком, и тем сильнее мое желание постичь его.

После того как Мэри меня оставила, все так переменилось, вернее, это я сам все переменил, потому что мне надоело быть рыбой, выброшенной случайной волной на берег, ждущей спасительного прибоя.

Я превратил свою жизнь в карнавал, где я не столько веселился, сколько наблюдал за тем, как веселятся другие, но мне важен был и этот эффект простого (и пустого) присутствия. Наверное, это могло продолжаться достаточно долго, но потом наступило СИЗО, и это было сильно. Почти трое суток в камере — и ваш взгляд на мир становится другим. И никаких гуру!

История с Ириной и Че, моими друзьями, окончательно выбила меня из колеи и утвердила в решении.

Я продал свой бизнес харьковчанам, переехал на время в Киев, где, ни в чем себе не отказывая, проедал вырученные деньги практически целый год, содержа свою сестру Ольгу и ее сына Лешика, который только пошел в школу. Я устроил свою сестру работать стюардессой на самолет к мужу Мэри, а сам целыми днями был занят лишь тем, что, сидя дома и покуривая сигареты, проверял исписанные корявым Лешиковым почерком тетрадки и ждал Ольгу, чтобы послушать ее отчет об очередном витке любовного треугольника и придумать сценарий для следующего рейса.

Сестра стонала и стенала, ей все это не нравилось, но, в конце концов, она, как и положено настоящей актрисе, увлеклась замыслом, и у нас все получилось. Терзали ли меня угрызения совести? Как бы не так.

Насладившись победой, крахом семейной жизни Мэри и удивленным, потрясенным, растерянным, растоптанным, размазанным по стенам ЗАГСа лицом этого товарища, я вновь приехал сюда, чтобы перевести дух и решить, что же делать дальше, потому как выходило, что дальше мне делать было нечего.

Я был пуст.

Сегодня за завтраком мне за стол подсадили ведьму. Именно ведьму: черные всклокоченные волосы, криво торчащие изо рта передние верхние зубы, но главное — взгляд, который она с меня не сводила даже тогда, когда ела эту похлебку, обозначенную в меню как «борщ украинский».

— Почему вы на меня все время так смотрите?

Она вообще мне ничего не ответила, будто меня там и не было. Просто ела борщ и смотрела на меня. В ее взгляде было много неприятного, возможно, в нем отражался я, возможно, преисподняя, в любом случае мой и без того не богатырский аппетит пропал вовсе, а настроение омрачилось и приблизилось к минус бесконечности. Хотя как можно приблизиться к бесконечности, объясните мне, пожалуйста?

Несмотря на то, что до отъезда остается всего два дня, я прошу у заведующей столовой отсадить старуху куда-нибудь за другой столик, на что мне отвечают, что отсадить можно в данной ситуации разве что меня. Хорошо, пусть меня! Что и происходит, и оставшееся время за приемом пищи я провожу в обществе молодой пары из Житомира. Старухи, как ни старался, я больше не видел. Мне хотелось за ней понаблюдать, разузнать, откуда она приехала и кто те герои, которые могут жевать и глотать в ее компании? Но ее столик пустовал, за ним все время никого не было. Сгинула она, что ли, обратно в преисподнюю?

Странная, незнакомая впечатлительность.

Видимо, весь свой последний цинизм я растратил на киевско-бориспольские забавы. Я вдруг стал сентиментален, но это ненадолго, потому что впереди у меня вновь брезжит цель, я просто не знаю, как к ней подобраться, какую дорогу выбрать, по какому Коридору лететь, но я точно знаю, что если я хочу хоть немного приблизиться к себе, откопать своего Чапаева, то… Но кого я вижу?! Те же грудки, та же крепкая попка, те же улыбчивые ямочки! Она идет по вечернему пляжу прямо ко мне! Я говорю ей: «Хочешь, я угадаю, как тебя зовут?», а она, приветствуя, хлопает меня ладонью по заднице. Я спрашиваю, где же ее сынишка, «мальчик Чупа-чупс», мой тезка, маленький Германик, она отвечает, что остался с мамой, а она приехала совсем одна, даже без подруг, и интересуется, где мой хвостик, намекая на то, что я остриг свои длинные волосы. Я отвечаю, что не стоит волноваться, хвостик, если хотите, хвостище, на месте, можешь сама убедиться, а волосы я действительно обрезал. А вот если бы я обрезал хвостик, то это было бы совсем другое дело! Мы проходим мимо караоке, которое третий вечер надрывает мне нервную систему, она меня спрашивает, не хочу ли я спеть, а я отвечаю, что для нее — хоть звезду с небес. Я даю усатому акыну в неизменном грязно-малиновом пиджаке с одной пуговицей деньги и заказываю «Владимирский централ». Первый куплет пропускаю, собираясь с духом, и начинаю с припева:

Владимирский централ, ветер северный…

Владелец «балалайки» испуганно озирается, думая, что сейчас все просто разбегутся. Но народ, наоборот, прибывает, желая посмотреть, кто же это орет таким дурным голосом.

Владимирский централ, зла немеряно…

Я абсолютно лишен музыкального слуха, но пусть это будет самым большим моим недостатком. Публика в начале потешается, кто-то возмущается, но их все прибывает и прибывает, и я заканчиваю выступление при полном аншлаге и покидаю авансцену под бурные аплодисменты и крики «молодец!». Никто ничего толком не понял, но в этот раз я, кажется, окончательно разделываюсь с этой песней.

Она смеется и аплодирует, я потешно раскланиваюсь. Мы идем в «вечерний» бар, потому что «дневное» кафе прикрыла то ли налоговая, то ли санэпидемстанция. Мы едим шашлык, салат «Морской» и пьем томатный сок. Народ вокруг танцует под песни Верки Сердючки из прошлоновогодней «Золушки», пьет различные алкогольные напитки в больших количествах — одним словом, лечится.

Я провожаю ее домой, к счастью, мы теперь живем в одном корпусе. Поднимаясь по ступенькам, я читаю надпись на противопожарном щите: ПК-7 Ответственный Наумов АД. Огнетушитель здесь, а рядом нарисован красный петушок пламени, и вспоминаю, что однажды я видел карту рая. В Словакии есть такая местность, называется «Словацкий рай», название — замануха для туристов, и там, возле нашего отеля, висела такая замечательная карта — карта рая.

Мы подходим к дверям ее комнаты, я ее спрашиваю, не откажет ли она мне в любезности в этом году, а она отвечает прямо как в том фильме: «Всё, что угодно, только больше не пой, ладно?» Потом я лежу в постели и рассматриваю потолок ее комнаты — он также безалаберно выбелен, как и в моей. Все уже случилось, она возвращается из ванной, горячей воды, конечно же, нет, и я, обнимая ее, зачем-то все рассказываю ей о Мэри и о том, что произошло потом. Она внимательно слушает и спрашивает, зачем я это сделал. Я отвечаю, что не знаю зачем, но знаю почему. «И почему?» — «Потому, что так было надо!», — умалчивая о том, что поступил с Мэри так потому, что любовь — это свобода, а не зависимость, поэтому путь, по которому я прошел, — это путь освобождения, хотя я и проделал его через очевидное зло, причинив его другому человеку. Очевидное ли? Это сложный вопрос. На моей дороге к освобождению было препятствие, но я превратил его в средство.

Она снова смеется, и я снова ее целую, я тут совсем одичал за две недели без женской ласки. Тогда я спрашиваю, почему же в прошлом году она совсем не хотела меня, а она отвечает, что я ей казался каким-то совсем несерьезным, совсем пацаном, и ей со мной было неинтересно. Я удивляюсь, потому что и представить себе не мог, что какой-то женщине со мной может быть неинтересно, она говорит, что я самоуверенный, но это правильно, а я доканываю ее вопросом, почему же тогда в этом году все так славно получилось. А она отвечает: потому что я — совсем другой. «Какой?» — «Не знаю, отстань!» — «Заматерел, что ли?» — «Ну, что-то типа того, может быть», — отвечает она, и я отстаю.

Она уже спит, а я лежу и думаю, что хоть что-то случилось приятное здесь в этом году. Я слушаю мерные раскаты за открытым окном — молнии освещают комнату каждые пару минут. Вдруг раздается ужасный звук — с неба я не слышал такого никогда. ЭТО ГРОМ? Это гром. Он гремит, кажется, прямо на балконе, за стеклом жуткий лязг — и молния наполняет комнату мистическим светом. Все животные во мне на мгновение замирают от ужаса. Она просыпается, испуганно смотрит на меня, я говорю: «Шторм». Обнаженные, мы выходим на балкон — и зря это делаем, потому что ветер, и дождь, и молнии, вспыхивая и освещая бренный мир, наполняют белым блеклым светом море, которое пенится и ругается. Евпаторийского маяка совсем не видно. Я думаю, что хуже всего, наверное, сейчас дельфинам, если они не успели уплыть куда-то в сторону. Да и вообще, любой живой твари в эту грозу, наверное, жутко, и смотрю на паука, который живет в оконной раме. Он как раз сладострастно подбирается к мушке, попавшей еще утром к нему в паутинку, и понимаю, что далеко не любой. Ему, например, абсолютно пофигу. Может, он глухой?

Стихия злобствует до самого утра, и я не могу заснуть, думая, каково там дельфинам и сожрал ли паук свою цокотуху.

Утром все более-менее успокаивается. Она просыпается, потягивается, нагая и притягательная, женщина, которой я ничем не обязан и которая ничем не обязана мне. Я делаю ей комплимент: «Хорошо выглядишь!», а она отвечает: «Хорошо оттраханная девушка всегда хорошо выглядит!». Трудно спорить.

Оставшиеся два дня мы проводим вместе, потом я уезжаю, и мы даже не обмениваемся телефонами. Единственное, что я знаю о ней, так это то, что она из Беларуси, она же обо мне знает практически все, но только зачем это ей?

Герман и его соседи

Под занавес моих исканий судьба, вероятно, решила мне выдать порцию нежданных встреч.

На Крещатике, как обычно, полно народу. Я иду и смотрю, и как вы думаете, кого я вижу? Я вижу Татьяну, старшую дочь моих бывших соседей Кальченко, рыжеволосую поклонницу Анубиса. Она спокойно прогуливается и ест мороженое, в то время как половина нашего городка не может ее найти уже больше двух лет!

Я говорю ей «привет», она мне радуется, и тоже говорит «привет», и целует в щеку. Я ошеломлен, мне казалось, вероятность нашей встречи равна нулю, а она вдруг происходит так запросто, и я совсем не уверен, что после всех разборок она вообще рада меня видеть, но, судя по всему, ей не свойственны излишние моральные терзания.

— У тебя есть немного времени?

Она смотрит на часы.

— Через полтора часа я должна быть в посольстве. Я как раз есть хочу, давай что-нибудь по-быстренькому слопаем?

— Уезжаешь?

— Ага! — Мы спускаемся в «Глобус» поесть картошки с селедкой.

— Работать или замуж?

— Не. В гости, а там посмотрим.

— К кому, если не секрет?

— К младшей сестре. — Я удивляюсь. — Она там поработала немного, так сказать, по стопам, а потом решила, что лучше вот так будет. Повезло. Человек хороший, небогатый, но хороший, маленький городок, свой дом, даже огород есть, машина и все такое. В общем, по нашим меркам вполне приемлемо.

— Хочешь остаться там? — Мы берем эту картошку, как и хотели, с селедкой, картошка какая-то подозрительно большая, не из Чернобыльской ли зоны, шучу я. Она улыбается.

— Посмотрим. Наташа дочку уже забрала, посмотрим.

Я спрашиваю ее, знает ли она о том, что родители ее переехали, а в их старой квартире уже заканчивается ремонт, и что наш сосед, Григорий Андреевич, старый партизан, недавно умер? Она говорит, что да, конечно, они давно уже купили новую квартиру, что здесь удивительного, это нормально, а Андреевича жалко, хороший был дедок, боевой… И тут я задаю ей самый главный вопрос: что она может сказать по поводу всей этой суеты вокруг убийства на Первомайской, знает ли она, что делал «фольксваген-жук» испанца Сезара Герреро у нашего подъезда в то время, когда убивали этих несчастных пятерых, и где был в это время сам Сезар, который показал следствию, что катался на автомобиле с ней, Татьяной Соколовой, в девичестве Кальченко, что она и подтвердила следователю Романову на допросе? Хотя сама она в это время изучала египетскую мифологию и занималась сексом в соседней квартире со мной, Германом С., которого в результате, в том числе и этого бардака, чуть не упекли пожизненно?

Татьяна отвечает, что слышала о моих проблемах (ха!). Но что она могла сделать, когда ее давний знакомый еще по греческим делам Сезар (о которых лучше просто никому ничего не рассказывать, потому что это была такая дурь, в которую она вляпалась, что, наверное, всю жизнь теперь не развяжется) попросил ее об этом? А у нее менты спросили очень быстро, буквально в тот же день вечером, об убийстве она даже еще ничего и не слышала («ой ли?!»). А потом поздно уже было что-то менять, могли запросто пришить соучастие и все такое, ей вообще пришлось на какое-то время уехать, но она рада, что у меня все обошлось… Она говорит быстро, явно нервничая и стараясь быстрее закрыть тему.

Но я уже знаю, что пришел ответ из Интерпола, журналюги добились, пусть и через полгода, но молодцы все-таки, пробили тему. И факт заключается в том, что испанец действительно в бизнесе. Он долго торчал в Греции, оттуда его подали в международный розыск, и он упер в Украину, потому что здесь «есть, где спрятаться», как говорил водила из «Места встречи изменить нельзя», прямо тебе Сокольники, увеличенные многократно, но, скорее, по другой причине — искать тут вряд ли будут, пока не засветился. А он засветился, да еще как, но, как ни грустно, в нашем случае это ничего не меняет, а все из-за этого дурацкого кофе, который не вовремя пришли попить покойные ОБОПовец и его жена. И этот Сезаришко продолжает делать свое черное дело, то есть спокойно себе жить и развлекаться, а Вадька Журавлев сидит на «зоне» за то, чего не совершал, и ждет Соню на свидания, если они, конечно, у него бывают, и если Соня еще помнит, как его зовут. И тут Татьяна мне рассказывает об обыске в моей квартире, о чем я и так знаю, и о пани Польской, и о Литрофаныче. Я шокирован этим известием, я не верю, что так бывает. Оказывается, своим освобождением я во многом обязан своим соседям?!

— А ты знаешь, что Вадику Журавлеву пожизненно впаяли? — спрашиваю я под занавес.

— Знаю. Но тут все вопросы — к Соне.

— Ты ее тоже знаешь?!

— Чего бы мне ее не знать? Два года по Салоникам вместе работали.

Единственный вопрос, на который я не нахожу ответа: что же такого знала Соня? Мы молча доедаем картошку, запиваем очень дерьмовым чаем из пластмассовых стаканчиков. В жизни больше ничего не буду пить из пластмассовых стаканчиков! Она говорит, что, пожалуй, пойдет, ей пора, а я говорю «хорошо», я куплю себе минеральной воды. Так мы и расстаемся: я остаюсь в очереди за «Миргородской», она уплывает вверх на эскалаторе за визой в посольство.

Я вхожу в свой двор и вижу Митрофановича. Он, как обычно, сидит на лавочке возле подъезда и курит. Рядом лежит какая-то книжка. Я подхожу ближе и вижу, что это «Етимологічний словник української мови».

— Как здоровье? — спрашиваю я.

— Здоровье в порядке, спасибо зарядке! — шутливо отвечает Литрофаныч и показывает на припрятанный под пиджаком пузырь водки.

Он немного постарел, но по-прежнему бодр духом и не собирается сдаваться на милость своей старухи.

После того как табуретки перестали ломаться, умер его друг и сосед Григорий Андреевич, Митрофанович практически совсем перестал разговаривать с супругой. Все дни напролет он проводил на кухне, сидя на своих табуретках, за чтением украинских справочников и словарей, которыми увлекся на старости лет. Ему было приятно и любопытно узнавать новые факты и слова, он прикидывал, что он знал об этом раньше, и сравнивал с тем, что знает об этом сейчас, и приходил к выводу, что жизнь — прекрасная штука. Изредка он выходил во двор, где постоянным его собеседником стала Евдокия Николаевна, которой сейчас не было дома. Она ушла в больницу к сыну, который не так давно, чего и следовало ожидать, развелся, но оказался в больнице совсем не по этому поводу. Как и подсказывало ей сердце, он попал в аварию на обратном пути из Киева, после очередного кегельбана. Она воспитывала внука сейчас совсем одна, и ей хотелось, чтобы он вырос совсем не таким, как ее сын. Внук больше никогда не спрашивал, сколько весит мамонт. Этот вопрос временно перестал его интересовать, зато он, наконец, пристрастился к бабушкиным котлетам, ощутив после детского садика, из посещений которого она его окончательно изъяла на прошлой неделе, разницу между любовью и общепитом. Евдокия Николаевна знала, что сын выкарабкается и все будет хорошо. Единственное, что ее волновало, пока она ехала в маршрутном такси № 4 в больницу, везя все самое свежее и самое вкусное, — найдется ли в городе человек, который сможет сделать кегельбан с дорожкой нормальной длины? Впрочем, в дорожке ли дело?

Новые соседи, которые вселились в квартиру Кальченко, уже почти сделали ремонт, но должного авторитета пока ни у кого не заслужили. Тяжело свыкаться с новыми людьми.

Герман и его бегство

Я тщательно сортирую книжки и пакую вещи в картонные ящики из-под телевизора и пылесоса и смотрю, что еще ненужного можно выбросить или отдать. Потом я иду к приятелю и забираю у него деньги за свою проданную машину, потом в банк, где впервые в жизни приобретаю MasterCard, и по магазинам, где покупаю почти все необходимое для путешествия (остальное докуплю в Киеве). Моя виза открыта, а там посмотрим. Затем захожу на рынок и покупаю джунгарского хомячка средних размеров, который два дня живет у меня в картонной коробочке, досконально изучая творчество Майка Науменко и Acid Jazz. Перед самым отъездом я звоню в дверь пани Польской и прошу ее присмотреть за ним, пока меня не будет. Она радостно соглашается и обещает, что хомячок ни в чем не будет нуждаться, а если ему будет мешать спать по утрам гимн, то она сделает радио тише. Я благодарю ее заранее. Она даже не интересуется, куда я еду и когда вернусь.

Последний, с кем я встречаюсь на этой земле, — это Саша. Мы сидим в кафе на улице, под идиотскими зонтиками на пластмассовых стульях за пластмассовыми столиками, в нашей пепельнице полно окурков, но официант и ухом не ведет. А мне наплевать, хотя еще пару месяцев назад я бы его построил. Саша пьет каппуччино, к которому он пристрастился в Италии за время гастролей, я же пью зеленый чай, к которому пристрастился за последний год. Мы смотрим на широкий горбатый проспект, который виден практически весь даже сквозь струи работающего по случаю праздника фонтана, и на мост, по которому бредут толпы людей. Страна отмечает День независимости, и большинство ее граждан изрядно уже набралось, хотя вряд ли они действительно понимают, какой сегодня день. Саша говорит, что набрал в студию молодых ребят, что они — просто супер, и буквально месяц назад они в Москве взяли кубок, а сейчас он задумал новый номер, а Александр Иванович полностью оплатил и костюмы, и постановку, и вообще оказался клевым мужиком. Я искренне рад за него, я ему завидую, потому что он знает, что делает, более того, он любит то, что он делает. Также я думаю, что Мэри, наверное, была права: у каждого есть свой аэропорт, из которого он вылетает и в который он возвращается. И как бы я ни выеживался, мой аэропорт здесь: между строк словарей Митрофановича, в коробочке хомячка пани Польской, в Баксике, который продолжает удивлять своей доброжелательной не питбулевской общительностью, маме, отце, всех бабушках и дедушках, в Мэри, точнее, в памяти о Мэри, в каждой секунде прожитой мною здесь жизни. И, как бы мне ни хотелось казаться мудрым и сильным, какое бы множество книг я ни прочел, сколько бы денег ни заработал, все равно я каждое мгновение буду пытаться ответить на вопросы «кто я?», «зачем я?» и «что со мною будет потом?».

Я сажусь в вечерний поезд, идущий в Киев, где хочу сказать «до свидания» сестре Ольге и племяннику Лешику. А завтра вечером я уеду, потому что для того, чтобы вернуться, нужно сначала уехать, а уехать мне нужно для того, чтобы еще раз поискать самого себя, точнее, в самом себе — а не завалялось ли, случайно, там что-нибудь ценное?

Теперь я уже точно знаю, что мне не нужен никакой аэропорт: мне нечего с ним делить, у меня уже ничего нет, все, что мог, все, что мне не принадлежало, все, что мне не было нужно, я уже отдал, оставив себе только право на собственную жизнь. Я хочу покинуть его, у нас с ним нет ничего общего, я не нуждаюсь ни в каких его услугах, даже во взлетнопосадочной полосе. Единственное, что я от него хочу, — это понять его, а значит, освободиться от него, но я иду не просить, я иду искать, искать не защиты и безопасности, а ответы на свои вопросы. И в этот путь я отправляюсь один.

Мой Воздушный Коридор открыт. В дорогу. И пусть разверзнутся небеса.

3. ПОМСТА

Екіпаж зробить усе можливе, щоб ваш політ був приємним та зручним. У разі необхідності звертайтесь до нас у будь-який час. Дякуємо за увагу.

На спідометрі автомобіля стрілка показує 180. Герман мчить до Києва. Він дуже поспішає, бо те, що він задумав, потребує негайного виконання. Якби він затримався на добу, на півдоби, на годину, то міг би й передумати. План був настільки безглуздим, настільки нереальним, що будь-які розмірковування про його доцільність чи сенс могли призвести до передчасного краху або відмови, що в його випадку абсолютно рівнозначно.

Герман трохи скинув швидкість. Погана якість траси. Він згадав, як колись їхав до Криму, в санаторій, він гнав під 200, і тут під колеса стрибнув заєць, він пригальмував хід, скинув швидкість, і, як з’ясувалося, недарма. На черговому спуску через пару хвилин прямо з-за великої вантажівки прямо в лоба стрімко вискочив джип, відстань була мінімальною, і він різко викрутив кермо праворуч і втиснув педаль газу до підлоги, ледь встигнувши вискочити на мокрий від дощу слизький обніжок, по якому нісся юзом, сам дивуючись, як машина не перевертається, аж доки дивом знову не виїхав на асфальт. Якби він їхав тоді, після зайця, не 100, а 200, не було б уже ні обніжка, ні юза, був би компот із крові, м’яса та заліза. От і виходить, що заєць, кинувшись під колеса і примусивши скинути швидкість, врятував йому життя. Випадок, заєць сам так вирішив чи його хтось послав? І скільки зайців для нього ще лишилось у Того, хто їх йому посилає? Спробуй тут знайти правильну відповідь.

Герман вкотре прокручував свій задум. У Києві на нього чекала сестра Оля і друг Че. Краєм ока він побачив даїшника, який енергійно махнув смугастою паличкою. «Пішов на хєр!» — крізь зуби промовив Герман. Йому явно було не до розмов про порушення правил дорожнього руху. До столиці лишилося трохи більше ста кілометрів. Головне, швидко минути Бориспіль.

Герман уважно подивився на синю табличку з білим літачком. Якщо все буде так, як задумано, то скоро він сюди повернеться. Добре це чи ні, він не знав. Він не міг навіть уявити, чим усе закінчиться.

Попереду по крайній лівій швидкісній смузі прямо перед собою Герман побачив жовтий «фольксваґен-жук». Знайомий автомобіль, знайомий колір. Невже іспанець?! По спині пробіг моторошний холодок. Герман показав дальнім світлом, що дорогу не погано було б і звільнити. Але «фольксваґен», чия швидкість явно була меншою, і не думав поступатись. «Заснув він, чи що?» — Герман двічі коротко посигналив, але «жучок» уперто сунув попереду, не виявляючи жодних ознак поваги. «Чорти б тебе взяли!» — Герман пригальмував свою Мazda МХ3 і ще раз поблимав дальнім світлом. Жодної реакції. Можна було б обігнати і праворуч, по іншій смузі, але там набилося чимало неповоротких вантажівок. Нарешті, він побачив щілину і натиснув на газ. Мazda звично відреагувала завиванням двигуна і миттєвим прискоренням, і через кілька секунд Герман уже обганяв ненависний «жук». Він придивився у бокове скло. Так і є, за кермом жінка. По радіо передавали, як американці хочуть облаштувати повоєнний Ірак, що вибори там, звісно, пройдуть, але дещо згодом, і що США не підтримують політику Тегерана в регіоні.

Нарешті темно-синя Мazda МХ3 виїхала на Південний міст, де ліхтарні стовпи схожі на лос-анджелеські пальми при в’їзді в Голлівуд.

Герман згадав, як нещодавно очманілий від незвичної спеки голуб влетів у відкрите вікно машини, до нестями його перелякавши. Голуб, ймовірно, шукав хоча б якоїсь прохолоди. Особливо неприємним був несподіваний дотик, навіть не удар, а дотик в обличчя. Впавши на пасажирське сидіння поруч, він затих, Герман навіть подумав, що птах помер. Він зупинив машину й обережно доторкнувся до нього, і голуб ліниво навіть не вилетів, а якось зовсім по-людськи вийшов, стрибнувши на гарячий асфальт, у відкриті двері. Герман перестроївся у крайній правий ряд, готуючись звернути на Подільську набережну.

Вони роздивлялись Дніпро, Оболонську набережну і дівчат, які у невимірній кількості тут дефілювали. Які задки! Було спекотно, а для травня — спекотно до неможливості. Че пив каву, Герман — мінеральну «Миргородську». Годину тому Че придбав чергову пару сорочок своїх улюблених Brook Brothers, тому був у доброму гуморі.

— То ти впевнений, що дійсно хочеш так вчинити з Мері?

— Так. Рівно настільки, наскільки ти впевнений у неперевершеності Brook Brothers.

— Це серйозна заявка на перемогу. — Че посміхнувся. — Добре, спитаю по-іншому. І що воно тобі дає?

— Нічого не дає. Вважай, що я хочу їй помститися. Отак. — Герман розумів, що, зрештою, Че так чи інакше зробить усе, про що він просить. Але ця розмова, однак, повинна відбутись.

— Взагалі, не пам’ятаю, хто казав, але в людини взагалі немає жодних раціональних приводів бути доброю. Якраз навпаки… — Че підняв сонцезахисні окуляри і провів очима особливо ефектний екземпляр, — розумієш? Тож чому тобі було дивуватись, що той придурок взяв і написав, що ти — вбивця? Зайшов до тебе в офіс, так, за звичкою, поговорити, угледів десь на папірцях прізвище тієї мадам, чомусь запам’ятав, а при нагоді — будь ласка… Тобі дуже пощастило. Це ти просто обов’язково повинен зрозуміти! Зараз би не мінералку сьорбав, а баланду на нарах! — Че весело розсміявся. — Молись своєму богові, приятелю!

— Я це розумію. Тому я й тут. Вважай, що в мене місія, яка повинна врятувати людство, при тому що людство в єдиній особі представляю я. Тобто я повинен врятувати сам себе. А богу я помолюсь, не переживай.

— Якому, хотів би я знати? — Че махнув комусь рукою, вітаючись.

— Анубісу, звісно. — Че здивовано глянув на нього. — Таке в нього ім’я, — пояснив Герман, — єгипетський бог мертвих.

Тут Че підвівся, вітаючи чорнявого молодого чоловіка у модних сонцезахисних окулярах, модель — останній хіт сезону, коштує шалені гроші.

— А цього бога звати Петро. Петре, ти повинен завжди вітатись тільки так: «Містер Вулф, вирішую питання. Це у вас у машині негр з відстреленою головою?»

Петро посміхнувся, присів поруч на пластмасовий білий стілець, закурив, відмовився від кави і запитав, що точно Герману потрібно. Поки той думав, як правильно висловити своє прохання, Петро сказав, що в цьому році «Динамо» точно стане чемпіоном, хоча вболівати за них просто в падлу, бо «браття дістали». З іншого ж боку, чим мечеті Донецька кращі за синагоги Києва? І взагалі, ескалація одвічного семітського конфлікту на українських теренах набула оригінальних форм. Він зупинився на тому, що треба дочекатися тих часів, коли в арсеналах буде повно зброї і кияни знову зможуть уболівати за справжню київську команду. І з питанням подивився на Германа і Че.

— Мені потрібно влаштувати свою сестру стюардесою в Бориспіль, більше того, на конкретний рейс, із конкретним екіпажем. При цьому, одразу скажу, вона жодного стосунку ані до літаків, ані до аеропортів не має і ніколи не мала.

— І це все?

— Ні, не все. Я придумав підлий і підступний план, як розлучити свою колишню дівчину з її чоловіком. Саме для цього мені потрібно влаштувати сестру на той літак…

— Мені ясно, — Петро дістав мобілку, — що мені нічого не ясно. Спробуємо щось вирішити… Ало, Борисе Мойсейовичу? Доброго дня! Я ваше питання майже закінчив, кілька деталей незначних, так, і до авансу треба трохи додати, щоб краще їздилось із відновленими правами… Тобто треба зустрітись. Добре, влаштовує…

— Петре, до речі, техогляд… — Че постукав пальцями по столу.

— Копію техпаспорта зробив?

— Звісно! — Че передав аркуш паперу, згорнутий навпіл. — Скільки?

Петро посміхнувся.

— Че, такі речі для друзів — безкоштовно. Дрібниці. Доречно, бо зараз саме їду в ДАІ, в одного олігарха — уявляєте — права забрали! Явно замовив хтось або дружина помстилась — і на кишенькові гроші замовила інспектора. — Петро посміхнувся, і його обличчя, таке серйозне, раптом стало по-дитячому відкритим. — Германе, а по твоїй справі я завтра зранку зателефоную. Давай номер.

Герман надиктував номер свого мобільного телефону і спитав, скільки, хоча б орієнтовно, це коштуватиме і скільки приблизно часу займе процес працевлаштування сестри? Петро відповів, що стюардесами ще нікого не працевлаштовував, але не вбачає поки жодних проблем. Єдине, може, доведеться трохи почекати, щоб потрапити саме на конкретний літак.

— Я сподіваюсь, обійдеться без тероризму? — Петро начебто і посміхався своєю чудовою посмішкою, але Герман відчув, що це, мабуть, найважливіше запитання за їхню коротку сьогоднішню розмову.

— Не сумнівайся, — Че розвів руками.

— Вона — гарна дівчина, проблем не виникне, — Герман уважно, не опускаючи очей, подивився на Петра.

— От і добре. Інші подробиці — не сьогодні ввечері на каналі «Інтер» по телевізору, а завтра вранці при особистій зустрічі. Добре, друже?

Наступного дня вони зустрілися вдвох.

— Щось трапилось останнім часом, розумієш, друже, — Германові зовсім не подобалося це Петрове «друже». Воно було якесь небезпечне, наче про щось застерігало, — зовсім не можу пити каву. Раніше по сім чашок на день випивав, а цієї весни — як відрізало. Вік, мабуть.

Герман посміхнувся — вони були майже однолітками, принаймні на вигляд Петро був не набагато старший.

— Хоча, скажу тобі, — продовжував, не поспішаючи, Петро, — тут чай найдорожчий, але не найкращий. Якщо все добре владнається, звожу тебе в «Чайний будиночок» за цирком. Там і людей менше, і заварюють ретельніше.

— Непогано було б, — невпевнено підтримав Герман.

Петро поставив чашку на стіл, витяг гроші («Я плачу, облиш, друже!») і перейшов до справи. З усього виходило, що треба зачекати десь близько місяця.

А зараз йому потрібно півтори тисячі доларів задатку, паспорт сестри і резюме.

— Знаєш, як правильно резюме писати?

— Сестра знає.

— Добре, завезеш за цією адресою сьогодні до шістнадцятої. Гроші зараз, як і домовлялись.

— Це гарантовано? — Герман, хоча й був попереджений, але, природно, сумнівався, що все пройде так просто.

— Стовідсотково, — Петро посміхнувся, — не сумнівайся. Якщо не вийде, гроші поверну. За винятком ста баксів. Домовились?

Герман кивнув.

— До речі, ти Че сьогодні бачитимеш? Передай йому, — Петро витяг із портфеля конверт. — Там талон на техогляд і чистий талон попереджень. Все, бувай. Я зателефоную.

Герман підвівся, протягуючи конверт із грошима.

— То ми увечері не побачимось?

Петро стукнув себе долонею по лобі.

— Зовсім забув попередити. Документи залишиш секретарці. Катя звуть, чорнява така. Це в центрі, біля Республіканського. Скажеш, для мене. Добре?

Не поспішаючи, сховав конверт у портфель («Не хвилюйся, друже!»), швидко вийшов із кафе і зник серед дорогих машин, запаркованих через весь Пасаж. Герман дещо збентежено дивився йому вслід, не розуміючи ще до кінця, що ж все-таки трапилось: чи його щойно кинули на півтори штуки, чи він-таки зробив цей безглуздий крок, який ще невідомо, до чого призведе.

— Ало, Че? Це Герман. Ну, певне, все гаразд, так, дуже дякую. У мене твій техпаспорт і талон. Куди? Гаразд.

Він ледь знайшов свою машину на парковці і, сплативши підозрілого вигляду хлопцю у брудному бордовому жакеті пару гривень, повільно почав виїжджати з цього автомобільно-парковочного пекла центру Києва.

— Доброго дня, сестро! — Герман телефонував з мобільного. — Здається, я знайшов тобі роботу. Яку? Ну, до юриспруденції це відношення не має, вибач, так сталося… З чим пов’язано? Трохи з авіацією, трохи з театром, трохи з РАГСом. Я не інтригую. Все інше — потім, трохи зачекай, добре?

Петро зателефонував, як і обіцяв, рівно о дев’ятій вечора і доповів подробиці якщо і не краще за журналістів, то, наразі, значно об’єктивніше. Тобто справу владнати можна, але, як і очікувалося, треба трохи часу і ще трохи грошей. Якщо він готовий зустрітись, то… «Будинок кави» у Пасажі? Як і минулого разу, добре? Не краще місце, але він саме близько дванадцятої буде в центрі…

Герман приїхав на метро, залишивши машину на стоянці, замовив собі зелений чай, вкотре трохи здивувавшись ціні. Петро трохи спізнювався, і Герман дістав із рюкзака газету. «Троє американських вояків убито в результаті терористичного акту. Катарський телеканал „Аль-Джазіра“ стверджує, що Саддам Хусейн живий і особисто керує опором…» Наївно вважати, що на цьому вони зупиняться.

Йому лишалося владнати кілька справ: зателефонувати до санаторію і спитати про наявність вільних місць та ціни цього сезону, зателефонувати сестрі та домовитись про зустріч, нехай не хвилюється і спокійно готує Льошика до школи. Потім ще кілька дзвінків — мамі, Сашку, і, головне, дочекатись зараз Петра, який повинен віддати на деякий час ключі чи то до раю, чи то до пекла, але — до нового життя на кілька місяців — достеменно. Германа аніскільки не хвилювало те, що він не перемовився ще жодним словом про свій задум із сестрою. Взагалі, він не сумнівався, що вона дасть згоду. Ще б пак, така практика, саме життя стає виставою! Чи не про це вони мріяли разом, коли грали у студентському театрі? Їхній театр гримів на все місто, прем’єри неодмінно збирали аншлаги. Його улюбленою п’єсою була «Покоївки» Жана Жене, у ній він грав у різних виставах по черзі то Мадам, то Клер, то Соланж. «Перчатки, перчатки, молочник!» Сестрі, навпаки, подобалися чоловічі ролі; вона й справді мала талант, мріяла стати актрисою, та не склалося. Герман не сумнівався, що вона погодиться. Вона завжди підтримувала всі його проекти. Навіть безглузді. Він заплющив очі.

До гори він ішов довго.

Вона виявилася значно далі, ніж він розраховував, аж майже напроти Тихої бухти. Перед підйомом він трохи полежав у траві, послухав цикад. Стояв спекотний червневий кримський полудень. Небо було чисте і ясне. Лише самотній дельтаплан плив по повітрю з боку Феодосії.

Гора була старою і не такою високою, як їм із Котом бачилась кілька років тому, вкрита травою, з-під якої стирчали шматки ламкої породи, всі в зморшках. Герман зупинився трохи перепочити і розгледів, що це вапняк. У траві шурхали ящірки, дзвеніли цикади, стрибали великі, схожі на сарану, коники. Цікаво, коли останнього разу тут була людина? Відповідь на це питання він знайшов на вершині.

У гору, в саму маківку, як у двері, було вбите залізне кільце, наче за нього мали зачепити Землю і тягати її по орбіті. Поруч лежав рваний, але відносно новий китайський кед.

Герман подивився вниз: насправді високо. Йому захотілося взятись за кільце і спробувати перевернути світ, однак замість цього він жбурнув рваний кед по схилу.

Він сів. Жарко, але вітер з кожною хвилиною заволодівав Германом, як морські хвилі заволодівають необачним плавцем, який заплив занадто далеко.

Море внизу гралося тисячами сонячних блискіток. Герман сів, схрестивши ноги, заплющив очі і приготувався слухати вітер і свої сни. Але разом з вітром у його свідомості засвистіли духи тисячоліть, які гуляють цією землею. Герман відчув, що він — це не тільки він один, це тисячі різних людей, чоловіків і жінок, які живуть у ньому, які дають йому силу. Він бачив, як вони мчать на конях степом, як сіють пшеницю, пливуть на кораблях, ріжуть скотину, розмовляють різними мовами, виконують ритуали, приносять жертви, сміються й плачуть, народжують дітей, гинуть від голоду, святкують новий урожай. Він — це вони, але й вони — це він, що всі вони разом — єдиний ланцюг, а він — лише маленька ланка, і його діти теж стануть такою ж ланкою, і діти їхніх дітей, і діти дітей їхніх дітей, і тягтиметься ланцюг до безкінечності, точніше, до того часу, поки ця людська цивілізація не зітре себе з лиця Землі, як це зробили всі попередні.

Він відчув, що так мало знає, що те життя, яке він проживає, — лише піщинка в пустелі, просто мізер, ніщо, нескінченна малість, однак і невідкритий скарб, багатство, яким він володіє, і він має усвідомити це по дорозі до істини, тому що шукати відповідь на питання треба, перш за все, у собі, інколи і не потрібно нікуди ходити і мандрувати… І тут йому стало страшно. Він відчув, що не контролює свою свідомість, що вона зараз існує окремо від його тіла, раптом побачив себе, Германа, а може, то була зовсім інша, не знайома йому до цього часу істота, у тілі якої він прожив у цьому житті більше тридцяти років, — вона сиділа на високій горі майже на березі Чорного моря, із заплющеними очима, а він дивився на неї зверху…

Надалі стало зовсім страшно. Герман відчув безодню, яка затягувала його в себе, порожнечу, сповнену райського світла. Він здригнувся — і несподівані видіння неохоче покинули його.

Він лише хотів посидіти із заплющеними очима на вершині гори і віддатися вітру, який шепотів би йому його ж сни. Герман зрозумів, що необачно випадково доторкнувся до невідомого, і що це невідоме йому сподобалось блаженним станом і безтурботністю, але також він зрозумів, що зараз не готовий його прийняти.

Герман трохи розплющив очі і подивився на світ — дивно, але той не змінився. З широкою посмішкою, вибачаючись за запізнення, за стіл сідав довгоочікуваний Петро і вже протягував йому документи. «Я питиму зелений чай. А ти що сьогодні п’єш?» — відхекуючись, запитав він. «Свої спогади».

Чоловік Мері та його дурна вдача

Я розумію, що в країні бардак, що в аеропорту бардак, що в нашій компанії — бардак, але не настільки ж! Де це таке написано, щоб на мій літак, на виставковий рейс перед самим вильотом присилали нову стюардесу? І мене, командира літака, навіть не попереджували?

А вона просто зайшла в літак і сказала: «Доброго дня, я Ольга Михалик, ваша нова стюардеса!» Я люблю красивих жінок, у тому числі й на роботі, але мені здається, що її попередниця Алла, по-перше, не заслуговувала на таке до себе ставлення, а по-друге, зовсім не відомо, як ця дівчина взагалі знає справу. Я зв’язався з шефом, вибачте, ми товаришуємо вже не перший рік, він, як і я, знає про літаки все або майже все. Але він пробубонів щось незрозуміле, на кшталт «вибач, старий, не встиг попередити, не переймайся, ти нічого вже не вдієш. Так треба. З Аллою все буде в порядку, я обіцяю». І на тому спасибі!

Новенька виявилася спритненькою, і навіть на перших порах з нею було обмаль проблем, вона все хапала з льоту. До того ж, незважаючи на досить неприємні обставини нашого знайомства, між нами одразу налагодились приємні робочі стосунки. У мене складалося таке враження, що вона знала наперед, чого я хочу, чого я хотів і чого хотітиму. Вона поводилась так, наче ми були знайомі вже не перший рік, але ніколи не переступала межі «шеф — підлеглий», що я дуже ціную в колегах, особливо в жінках.

Гадаю, щось особисте з’ явилося в наших стосунках того вечора, коли рейс із Вільнюса перенесли на ранок. У мене був не дуже добрий настрій від цього — я люблю повертатись додому вчасно, особливо, коли на мене там чекають. А Мері якраз могла чекати, як ніхто. Мері взагалі — дарунок долі, коник Інтернету, якого він викинув, коли мені після розлучення було дуже зле. Я не можу сказати, що не любив попередню дружину — любив, ще більше я люблю сина, але все в нас склалося не так, як ми того хотіли. Точніше, як це справді буває, кожен хотів свого, але ми обоє називали різні речі одними й тими ж словами і думали, що розуміємо одне одного. А потім з’ясувалося, що ми поплутали терміни, і те, що я називав собакою, в її уяві було кішкою, а те, на що вона казала «кішка», для мене виявлялось амазонським алігатором. І щойно ми з’ясували, що звірі в нашому зоопарку мають такі різні назви, то одразу розлучились. І слава богу, бо тоді б я не одружився з Мері. Та все ж одне звірятко — нашого спільного сина — ми називали однаково.

У Вільнюсі вийшло так, що випадково ми опинились удвох — я і Оля. Ми довго гуляли старим містом, посиділи на Стікліу, заходили в крамниці, часу було вдосталь. І крок за кроком, слово за словом я відчув, що потихеньку закохуюсь. Таке буває, це нормально. Сімейне життя із Мері могло не влаштовувати тільки ідіота, я її кохав, не скажу, що яскраво чи до нестями, але кохав світло і спокійно, без штормів, вибухів і так далі. Можливо, саме цього мені й не вистачало раніше.

Ми зайшли в якийсь нічний бар, пили каву по-ірландськи і довго розмовляли, я люблю поговорити з жінками «за життя». Вона розповідала про себе, мені було цікаво знову взяти в руки нову книжку з цікавим сюжетом і прочитати. У неї був дар розповідати смішно, яскраво. Вона вся була наче з вогню, наче актриса, яка виходить на сцену з виграшною реплікою. Я обожнюю таких жінок. Не надовго, але обожнюю. Ми чудово провели час, а в готелі я спробував її… Вона не пручалась, але й не давалась, така собі тактика стриманості. «Ну, і в чому річ?» — «А тільки після весілля», — грайливо пожартувала вона, провела рукою по моїх штанях, тут я вже не витримав, але двері її кімнати зачинились, і мені нічого не лишалося, як іти до свого ліжка.

Взагалі, я читаю такі «книжки» швидко, часто одразу заглядаю в кінець, тому що ціную свій час і своє подружнє життя. Але тут було щось не те. Зненацька я відчув дивну підліткову залежність і сором’язливість, вона накрила мене, як мішком. Я довго не міг уявити, що маю робити, щоб дістати її прихильність, взагалі, як і куди маю її запросити, щоб у спокійному темпі ознайомитись зі змістом, а потім швиденько перейти до еротичних сцен. Потім я згадав, як вона довго розповідала про театр, про те, як їздила зі старшим братом до Москви на вистави. Наразі в Києві йшли всі вистави Віктюка, така собі ретроспектива. Я довго стояв біля каси, розмірковував, яку б виставу обрати, щоб її зміст ніс яскравий підтекст моїх бажань, але зіткнувся з великими труднощами. По-перше, останнього разу я був у театрі ще в школі, і зрозуміло, що це був не Віктюк, а по-друге, коли я розпитував у друзів-театралів, хто такий цей Віктюк і що він робить, то зрозумів, що обрати виставу з його репертуару, яка б відповідала моїм намірам, буде нелегко. Тому я купив квитки на найбільш, на мій невинний у цьому питанні погляд, нейтральну виставу — «Покоївки».

Я не знав, був у неї хтось, чи ні. Скоріш за все, ні, але, повторюсь, я нічого про її особисте життя не знав і не хотів знати. Навіщо? Достатньо було того, що вона розлучена і в неї також є син. Тож нам було про що поговорити. З часом я дізнався про хобі, дозвілля, домашніх тварин, тобто про все те, що необхідно знати, щоб запитати «Як справи?» і уважно вислухати. Але в жодному її реченні, наче вони були добре відрепетирувані, не прослизнув і натяк на якихось чоловіків. Єдиний, про кого вона розповідала, був її брат.

Коли я сказав, що хочу запросити її до театру, на Віктюка, вона зраділа, як маленька дитина. «А яка вистава?» — «Покоївки» — «Здавай квитки, на неї я не піду!» — ??? — «Купи на „Мадам Батерфляй“. Цю виставу я ще не бачила!» Після театру я спитав, чому вона обрала саме цю п’єсу. Вона відповіла, що в ній багато чого повчального, а чого це так, я потім зрозумію, але не потрібно її слова так прямо сприймати, в мистецтві не існує заданих курсів і рейсів, це — просто метафора, я потім зрозумію. Так і вийшло через кілька місяців, а тоді я навіть не знав, що таке «метафора».

Того ж вечора ми вперше цілувались. А потім усе пішло само собою, але як на зло, ми ніяк не могли дістатись до ліжка. Звісно, коли жінка каже тобі «ні», я особливо не переймаюсь, бо час від часу з чоловіком таке має траплятись. Але це було таке довге «ні», таке довге палаюче «ні»!

Вдома на мене чекала Мері. Спокійна, врівноважена Мері, я не знаю, чи здогадувалась вона? Думаю, що ні. Однак скоро Мері попросила влаштувати її на роботу, і я, з великими муками, користуючись зв’язками шефа, але все ж таки виконав її прохання. Вона стала стюардесою, причому на престижних рейсах. Відтепер ми стали бачитися з Мері значно менше, часто бувало так, що ми обоє були в рейсі, але частіше хтось із нас був удома, а хтось — у повітрі.

У мене з’явився вільний час, який майже повністю збігався з вільним часом Ольги. Ми часто зустрічались: ходили в кіно, театри, на концерти, у ресторани, але щойно діло йшло до інтиму, вона буквально вислизала з рук. Вона стала моїм другим повітрям — я нею дихав, але не міг доторкнутись або покласти в кишеню, вона начебто й належала мені, і начебто — ні. Вона відчайдушно цілувалася, гладила мене, навіть дозволяла мені торкатись до неї, але це було все, що відбувалося між нами. Так тривало майже півроку. А потім я їй сказав, що кохаю її, що хочу її до нестями. «Ти ще скажи, що жити без мене не можеш!» — «Зараз — не можу!» — «Коли зможеш, то скажеш!» Чесно кажучи, таких дивних, майже платонічних стосунків у мене не було з жінками давно. Я забув, або й не знав, як слід правильно поводитись, щоб зламати або обійти цю стіну. Але стіна виявилась Китайською. Минали місяці, а прогресу не було, я все більше й більше вгрузав у Олю. Часто мені приходила думка кинути її, не розмовляти, не спілкуватись, я намагався бути холодним і відстороненим. Та кого я хотів обдурити? Ми бачились чи не кожного тижня, якщо не в театрі, то в літаку.

Після чергового походу в театр, який мені вже набрид, як яєчня, я крикнув їй в обличчя: «Чого ти хочеш, скажи?» — «Я ж тобі вже сказала!» — «Але ж я одружений!» — «То розлучися!» Дивно, але ця проста думка до того моменту жодного разу не приходила мені в голову.

Це був, звісно, нелегкий вибір. Одна річ, коли ти розлучаєшся з жінкою, яку не кохаєш, інша річ, коли ти розлучаєшся з жінкою, яку кохаєш, але кохаєш більше як друга, товариша по життю, який ніколи тебе не підставить, і водночас ти несамовито, до нестями, до болю кохаєш і хочеш іншу жінку. Якби Ольга була менш упертою, якби Мері була хоча б трохи гіршою, якби в неї були якісь очевидні вади: поганий характер, блядська натура, вона не готувала їжу тощо, я б не вагався ані хвилини. Так ні ж! Вони наче змовились. Одна тупо не давала, інша була ідеальною дружиною! І що я мав робити? Якби вони були не такими, як були, не потрібно було б робити ніякого вибору, можна було б жити, як живуть усі люди.

Герман чекав на них у холі РАГСу. У руках він тримав букет білих троянд, рівно тринадцять штук. Нарешті вони ввійшли. Наречена, його сестра Оля, тримала Валентина під руку, звідси вони видавалися чудовою парою. Поруч із Валентином ішов його друг, теж льотчик. Вони зупинилися, друг пішов дізнаватись, на який час їм розраховувати в очікуванні — людей, які бажали одружитись, як не дивно, було багато. Валентин із Ольгою відійшли вбік, у глибину зали. На ньому був темний костюм, яскрава модна краватка, Оля була вдягнута у білий брючний костюм, єдина ознака нареченої — кокетливий білий бантик на голові. Взагалі, більш нікого, крім дружки і старшого брата, із боку Ольги не очікувалось. Але, ясна річ, вона нікого і не запрошувала на цю виставу, єдиним глядачем і водночас сценаристом і режисером якої був Герман. Ольга виконала головну роль блискуче, про що свідчила їх поява в цьому залі чудового квітневого четверга. Друг Валентина повернувся, щось сказав, вони подивилися на годинники, потім Валентин щось запитав у Ольги, та озирнулась навкруг. До розпису лишалося приблизно десять хвилин, плюс-мінус двадцять на різноманітні затримки на інших парах, отже, десь півгодини. Герман нишком пройшов через хол і вийшов на вулицю.

Він відчутно нервував. Сьогодні мало відбутись те, над чим Герман терпляче працював майже одинадцять місяців. Зрештою, все й так було вже відомо, але, за законами театрального жанру, фінал мусить бути яскравим.

Герман та його спогади

Він сидів у «денному» кафе і пив ананасовий сік «Jaffa». Якість напою, який він уживав тільки в разі крайньої необхідності, тобто в разі відсутності всіх інших і великої спраги, бажала кращого. У роті начебто побувала зграя котів. Він думав, що з кожним роком тут стає все гірше й гірше, а від такого сервісу просто сатанієш. У кімнаті не прибирають, кількість процедур скоротили, а ціна виросла майже вдвічі. Їжа в їдальні просто гидотна, а сьогоднішня вечеря нагадала йому баланду, що давали в СІЗО. Тобто красти тут стали майже втричі більше. Бідні акціонери! Плакали їхні грошенята! Герман зробив висновок, що директор санаторію повинен був уже давно стати ну дуже багатою людиною.

Кімната, у яку його поселили цього року, була теж лише трохи краща за камеру: стеля в розводах, емаль на підлозі потріскана, двері на балкон не зачиняються і риплять, до шафи просто страшно торкнутися. Радували хіба що сусіди за стіною.

Його приятель з відділу реалізації путівок сказав, що цього року санаторій виграв тендер держсоцстраху. Воно й видно, тепер зовсім немає потреби про щось піклуватись. Таке враження, що відпочиваючі постійно заважають персоналу робити якісь важливі та необхідні справи. Понаїхали тут, розумієш! Офіціантці, яка випадково опинилася поруч, він замовив «криваву Мері». Та, не поспішаючи, пішла до стійки, але повернулася з півдороги. «Ага, здогадалася, що забула спитати, з якою горілкою!» Але вийшло ще цікавіше. «А вам „криваву Мері“ з яким соком зробити?» — спитала вона. «Та дякую, мабуть, ні з яким!» Офіціантка зневажливо хмикнула. У темному небі проревів черговий літак.

Він згадав, як приїхав сюди першого разу, коли несподівано навіть для себе обрав місцем відпочинку, ні, не Гурзуф, Ялту, Барселону або ніжний Коктебель, де скрізь дискотеки, красиві дівчата, алкоголь та інші звабливі речі, — а саме цей простий пострадянський санаторій, де абсолютний спокій, ніякого алкоголю, жінки не кидаються на шию, а чекають курортного роману з залицяннями, квітами, шампанським, поцілунками, а потім уже з усім іншим; де відпочивають мозок і нерви, де є спортивний зал, басейн, процедури. Цілий тиждень він спілкувався тільки з покоївками, медсестрами і таксистами. «Доброго дня», «дякую», «будь ласка» — це, мабуть, усі словосполучення, які він вживав. І тут в санаторії з’ явився Че.

…Вони зустрілися на Прорізній, біля «Спліту».

Трохи посиділи в альтанці, випили вина, Герман віддав Че техпаспорт та новий талон попереджень.

— Дякую за допомогу, Че.

— Немає за що. Телефон Петра в тебе є, звертайся до нього з будь-яким питанням безпосередньо, він буде не проти.

— Ну, а взагалі, як життя?

— Взагалі нормально. Одна проблема… — Че зробив паузу.

— Рисі?

Че засміявся.

— Пам’ятаєш?! Так, рисі. Точніше, одна — колишня дружина. За інше я не переймаюсь.

Тему Ірини вони взагалі не зачіпали.

Більше Герман і Че ніколи не бачились.

Петро, як і обіцяв, звозив його в «Чайний будинок» за цирком, де й справді чай заварювали краще, ціни були нижчі, а атмосфера менш помпезною, ніж в Пасажі. Зрештою, Петро погодився владнати всі дрібниці, навіть безкоштовно, «…тому, що такі речі для друзів я роблю безкоштовно». Згодом він навіть опустив щодо Германа оте своє «друже», яке того так дратувало. Зараз Петро на своєму Lexus чекав на протилежному боці вулиці.

Герман помахав йому рукою і повернувся до приміщення РАГСу, а Петро продовжив слухати своїх улюблених «ВВ». Він ніколи не бачив ні Мері, ні її чоловіка льотчика Валентина, ні Олю, і йому було байдуже до всіх них. Але, як і завжди, він переживав за результат своєї роботи.

Герман пошукав очима Олю. Наречені тупцювали на тому ж місці. Було помітно, що Валентин нервував, зате Оля, молодець, МХАТ по ній ридає, трималась як слід: спинка рівно, задок стирчить, на обличчі — посмішка. Вона щебетала майбутньому чоловіку якісь милі люб’язності і заспокійливо гладила руку.

Герман налагодив на обличчі посмішку і підійшов до наречених.

— Валік, познайомся, це мій старший брат Герман! — Вона випустила руку льотчика і підійшла до брата. Старший свідок дістав коробку з обручками.

— Герман? Нарешті! Дуже приємно познайомитись! Так незграбно все вийшло, пробач, ми вирішили одружитись лічені дні тому, навіть з батьками не познайомилися. Не встигли. — Валентин потиснув Герману руку. Він не відчував підступності моменту. — Багато про тебе чув від Олі. А де ж дружка? — Він був дуже люб’язний.

— Яка така дружка? — Герман наче здивувався.

Старший свідок нервово сказав:

— Дружка Олі, моя напарниця. Ми ж одружуватись прийшли, чи як? Оля сказала, що ти приведеш свою дівчину, її подругу.

— Невже? — Герман підняв брови. — А я стою і дивуюся, що моя сестра робить в РАГСі?! Виявляється, одружується! Оце новина!

— Германе, закінчуй базар, скоро розпис! — Тут Валентин дістав з кишені хустинку, витер руки і… уважно подивився на Германа.

— Так, — Герман посміхнувся, — моя фотографія стояла поруч із Наполеоном. На книжковій полиці, зліва. Я був у ковбойському капелюсі. Згадав? Квіти тримай. Це тобі від Мері. Ми пішли, адью.

— Куди? То дружки не буде? — запитав свідок.

— Олю, кохана, що це все означає? — Валентин виглядав збентеженим, але подія ще не проясніла в його голові належним чином.

— Нічого не означає. Я тебе обдурювала, точніше, це ми з Германом тебе обдурювали, це був наш план, сценарій… Це метафора!

— План? Який, до біса, може бути план? Я тебе кохаю, я хочу з тобою одружитись, я…

— Хлопці, не марнуйте часу. Хочете одружуватись, то одружуйтесь, обручки у вас є! — Оля показала підборіддям на чорну коробочку, яку продовжував вертіти в руках старший свідок. Голосно, як та фурія, розсміялася і крикнула на весь хол: — Розпишіть же хлопчаків, нарешті, а то вони стісняються!

Люди почали обертатись, поруч шмигали щасливі наречені і молодята, їхні родичі, заплакані мами, серйозні батьки, веселі друзі, спалахували та клацали фотоапарати, бухкало шампанське. Герман з Олею стрімко вилетіли з РАГСу, збігли сходами і вскочили у Петрів Lexus. «Ну, ви, блін, довго!» — «Нормально, поїхали! Інакше зараз нас боляче битимуть!»

На сходи слідом вибіг Валентин, він щось кричав і махав руками, але Петро ввалив «ВВ» на всю гучність, зробив «фа-фа» і стрімко виїхав на проспект, уміло обминаючи розцяцьковані авто з ляльками на капотах.

Герман подумав, що він не знає, гарна людина цей Валентин чи погана, до цього йому немає жодного діла. Просто він одружився з його Мері — от і все.

Оля, впавши на заднє сидіння, ридала і заламувала руки, але Герман її не чув, лише бачив у дзеркальце заднього виду, як у німому кіно.

«Юра! Юра! Юра!» — волав собі Скрипка на весь салон.

Перше, що він зробив, коли повернувся з Києва, — зайшов до своєї улюбленої крамниці. На жаль, дискримінаційну об’яву зняли, і собакам, які, однак, сиділи біля дверей, чекаючи на своїх господарів, читати було нічого. Таким чином, цей магазин автоматично переставав бути улюбленим. Симпатичної чорнявої продавщиці з видатними грудьми теж не було. Герман був трохи розчарований і цим фактом, бо він хотів запросити її в кіно на останній ряд, де відомо чим займаються, а потім до себе додому, де тільки цим і займаються. Симпатична продавщиця, певне, звільнилася, так і не дочекавшись ласки Германа. Їй же гірше.

Зате в магазині був МАЙОНЕЗ ЗОРЯНИЙ ДІЄТИЧНИЙ, банки стояли в три ряди під вивіскою «Товари місцевих виробників». Посміхаючись, з етикеток дивилися на покупців космонавти в скафандрах, які тримали в руках тюбики, з яких видавлювали, треба розуміти, саме майонез «Зоряний».

Герман придбав одну баночку й уважно роздивився, які зміни до його макета внесла рекламна агенція. Майже ніяких, крім того, що з’явився текст «космічний делікатес для будь-яких земних страв», який зірочками був написаний на ілюмінаторі, начебто у відкритому космосі. Ну, можна було б і щось інше вигадати, наприклад, «нове сузір’я родини майонезів». Герман посміхнувся, поклав придбану їжу в рюкзак і вийшов із крамниці.

Герман ішов своїм містом, яке весною, особливо в травні, виглядало не таким жалюгідним, як в інші пори року. Він роздивлявся місто. Роздивлявся дерева, травичку, дівчат, намагаючись не помічати нічого поганого, просто не звертати уваги, але вдавалося це йому кепсько.

Герман підійшов до під’їзду. На лавках нікого не було — спека, всі відпочивають. Піднявшись сходами — від довгої дороги знову нили нирки, нагадуючи про старі справи, — Герман почав діставати з рюкзака ключі і помітив, що біля його дверей на килимку лежить великий сірий кіт, один в один схожий на знаменитого, нині покійного кота Мері — Стракошу.

— Ану брись звідси, — Герман котів недолюблював.

Проте кіт нікуди не поспішав. Явно лінуючись, підвівся, вигнув спину, потягнувся, позіхнув на всі зуби, показав рожевого язика, уважно подивився на Германа. Якби він зараз щось сказав людським голосом або взявся за непотрібну справу, якою був відомий його котячий родич, Герман би не здивувався і легко б визнав за котом право бути Стракошею, Мурзиком, Ваською, тобто будь-яким на світі котом, лише б скоріше дістатися квартири — дорога з Києва чомусь видалась цього разу дуже важкою.

Заскрипіли двері напроти, Герман поспішив із ключами, але пані Польська в нічній сорочці вже з’явилася на світ божий.

— Добрий день, Герочко! — Вона була погано розчесана, чи то не розчесана зовсім, бліда, худа, але очі горіли яскравим вогнем молодості і революцій. — Ви знаєте, я не знайшла тоді вашого хом’ячка! Він живий?

Після виходу з СІЗО Герман жодного разу ще не зустрічався з пані Польською і не міг второпати, коли це пані Польська мала нагоду погратися з його хом’ячком? Якого, до того ж, ніколи не існувало, точніше, він існував тільки в уяві пані Польської, — тобто таки якось існував? Тому Герман відповів, мовляв, добре, дякую, лускає собі насіннячко, гризе собі яблучка, а взагалі, він віддав його родичам, бо збирається на курорт, треба відпочити.

— Ви знаєте, — Герману навіть здалося, що пані Польська трохи образилась, — ви могли б сміливо віддати його на час відпустки мені!

— Добре, якби ж я знав, що ви будете настільки люб’язні… Наступного разу, — він уже відчинив двері, — я обов’язково… до побачення! — І прослизнув до квартири, відгородивши себе від світу двома обертами замка. Саме тоді він вирішив зробити пані Польській приємне — в обмін на добрі спогади про карикатуру з шаблею і фалосами на могилі Фройда придбати їй хом’ячка.

Мері та її аеропорт

Мені подобається моя робота. Мені подобається кожного разу казати: «Доброго ранку, шановні пані та панове! Щиро вітаємо вас на борту літака…» Я казала це вже десятки разів, але мені здається, що кожного разу я вкладаю в ці слова інший зміст, хоча, начебто, який може бути різний зміст у цих простих формальних фразах?

Я не боюсь літати. Мені подобаються нові міста і нові країни, хоча мені й бракує часу роздивитися їх прискіпливо, так, наприклад, як колись ми роздивлялися з Германом Карнаський храм, однак я привчилася лишати собі якесь одне головне відчуття, а в кожній країні, у кожному місті — воно своє, особливе. Це відчуття ніяк не пов’язане з якимись конкретними фактами чи історичними подіями, моїми враженнями.

Це — просто відчуття, і остаточно воно формується, коли я приїжджаю додому, до Києва, у свою квартиру, приймаю ванну або п’ю каву. Саме тоді я все усвідомлюю. Точніше, поусвідомлюю. Але більше за нові відчуття я люблю повертатись, люблю запах рідного аеропорту, я відчуваю, що все, що знайшла нового, — це дрібниці, а головне — тут, у цьому домі. Я прошу Бога зберегти це моє відчуття, я прошу його не дати повторитись тим ідіотським історіям, які не так давно сталися в моєму житті. Все, що мені потрібно, а мені потрібно не так і багато, — маленьке жіноче щастя, маленький аеропорт і маленька дитина.

Валентин нарешті облишив свої вибачення. Він довго пояснював, як його провели, але це не змінює суті справи. На жаль, цей епізод — моє одруження і розлучення з Валентином — виявився таким самим ненадійним, таким самим епізодом, як і попередній. Я маю на увазі Германа. І ні від першого, ні від другого майже нічого не лишилося. На подив, я так само легко забула про все, як колись змінила прізвище. Це, певне, закладено десь на рівні генної програми в жінок — легко забувати невдалі епізоди. Тому Герман мені зараз здається якимось несправжнім, крихітним, він наче симпатичний негативний персонаж із якого-небудь мультфільму, що творить гидкі речі тому, що так задумав сценарист. Важко повірити, але це так. Для мене не існує пам’яті, я їх не пам’ятаю, лишаються лише відчуття. Закінчився чоловік — закінчилось одне, коротеньке чи не дуже, життя, і скоро почнеться нове. Мені здається, що проповідники теорії переселення душі мали на увазі щось подібне. Новий чоловік — нова душа в жінки. Можливо, хтось страждає, але це — не я. Я просто не пам’ятаю попередніх.

Насправді, нічого не змінилось. І якщо у мене і лишилися спогади, то хіба що про нашу одвічну суперечку на тему аеропортів. Це, звісно, метафора, і я, на відміну від Валентина, знаю, що це таке. А Герман бреше, він бреше, дивлячись прямо в очі, стверджуючи, що йому не потрібен аеропорт. Саме йому й потрібен! Він усім потрібен, а йому — у першу чергу. Інакше він так і буде все своє життя щось шукати, десь блукати, літати, винюхувати якісь ефемерні істини, тоді як істини ось, поруч, у простих речах.

Від Валентина мені залишилась хай невеличка, але квартира. І я навіть не знаю, який спогад мені більш імпонує. Звичайно, останній, це нормально. У спогадах про філософські дискусії можна, звичайно, жити, але ж вони не боронять від дощу.

Я знаю, що буду щасливою, бо щастя є. Його не може не бути.

Примітки

1

гімн.

Content

Євген Положій
МЕРІ ТА ЇЇ АЕРОПОРТ

1. СУСІДИ

Митрофанович та його війна

Герман та його бажання до рудої мами

Герман та пані Польська

Герман, його мрії та Мері

Сусіди та їхні звичні недільні справи

Герман та його етикетка з-під майонезу

Неділя та її звичайні клопоти

Герман та його потворні менти

Герман та його товариші по нарах

Сусіди та їхні тривоги

Слідчий Романов та його паскудний настрій

Герман та його товариші по нарах

Слідчий Романов та його цікава пропозиція

Сусіди та їхня цікава роль

Герман та його товариші по нарах

Сусіди та їхнє бачення справедливості

Генерал та його ненависть

Герман та його товариші по нарах

Сусіди та їхні тривоги

Менти та їхні несподівані проблеми

Сусіди та їхнє непокоєння

Герман та його товариші по нарах

Сусіди та їхні тривоги

Менти та їхні напруги

Герман та його свобода

2. ЧЕ

Мэри и ее кот

Улисс и его странствия

Герман и его месть

Герман и его друг Че

Мэри и ее отец

Герман и его сон

Герман и его друг Че

Герман и его последняя любовь Мэри

Герман, Мэри и ее летчик

Герман и его друг Че

Мэри и ее первая любовь Герман

Герман и его друг Че

Герман и его месть

Герман и его друг Че

Герман, его друг Че и их женщина

Мэри и ее муж-летчик

Герман и его Коктебель

Герман, Коктебель и его жажда мести

Герман и его видение мира

Герман и его централ

Герман и его соседи

Герман и его бегство

3. ПОМСТА

Чоловік Мері та його дурна вдача

Герман та його спогади

Мері та її аеропорт

Примітки