Люба Клименко

Пор'ядна львівська пані

NN

Пенелопа уважно роздивлялася лікаря, що сидів навпроти неї і заповнював її історію хвороби. Кругленький чоловічок із кругленьким черевцем, у круглих окулярах і з круглою лисиною. Єдине, що в нього було не кругле, — це гостра «ленінська» борідка. Нарешті він припинив писанину і почав вивчати результати її аналізів та обстежень головного мозку.

— Мушу вам сказати, шановна пані... мгм... (лікар подивився на обкладинку історії хвороби) Пе-не-лопо (по складах прочитав він), що у вас ніяких суттєвих з'юшень (лікар не вимовляв літери «р») немає. Я не бачу ніяких патологій, дойогенька. Отже, етіологія ваших головних болей нагадує т'ядиційну міг'єнь.

Лікар подивився на Пенелопу зосередженим поглядом і спитав:

— Ви заміжня?

— Так.

— Давно?

— Десять років.

— Дітей маєте?

— Так, двоє.

— Часто маєте статеві стосунки з чоловіком?

Пенелопа отетеріла.

— Прошу?

— Чи давно ви мали статеву близькість з вашим чоловіком? — переформулював запитання лікар.

Пенелопа була обурена запитанням. Проте все-таки напружила пам'ять.

— На Різдво, здається... Так... Ще запам'ятала: гріх же!

Лікар замислено подивився у вікно, за яким набубнявіли весняні бруньки.

— Та-ак... — протягнув він. — Ви от'їмуєте задоволення від статевої близькості?

— Прошу? — перепитала Пенелопа.

— Я питаю: чи от'їмуєте ви задоволення від близьких стосунків з чоловіком? — голосніше повторив лікар.

«Він думає, що я глуха! Що він мене питає, цей старий збоченець?» — Пенелопа відкрила рота, щоб висловити обурення пор'ядної львівської пані, проте останньої миті стрималася.

Лікар подивився на неї зі співчуттям і, немов промовляючи «з вами все ясно», закопилив нижню губу.

— Ну що ж, дойогенька моя! — у голосі лікаря бринів щирий жаль. — Що я можу вам поядити? Може, сп'йобуєте завести собі коханця?

Пенелопа підскочила з місця і кулею вилетіла з кабінету на вулицю.

«Старий козел! За кого він мене приймає?»

Вона летіла проспектом Шевченка до Галицького базару і навпростець до своєї роботи. Обідня перерва закінчувалася, а треба було ще встигнути запарити собі каву і перекусити канапками.

Вона, як завжди, захекалася, піднімаючись крутими дерев'яними сходинками холодної старої львівської кам'яниці. Не стишуючи ходи, пробігла коридором, і луна від її кроків рознеслася по всій, майже порожній, будові. Пенелопа зайшла до свого кабінету і поставила воду на каву. Потім вийняла загорнені в серветки канапки і поклала їх на тарілочку.

Зненацька вона почула якийсь дивний звук — чи то схлипування, а чи стримануваний стогін. Пенелопа дослухалася. «Привиди чи що?» — подумала і відразу ж забула: звук води, що вже закипала, відволік її увагу. Вона сіла біля вікна і, попиваючи каву, розглядала зі свого вікна львів'ян, а точніше, львів'янок, які навесні ставали просто фантастичними.

Зненацька дивний звук повторився. Пенелопа здригнулася. Він долинав через двері, які вели до сусідньої кімнати. Двері давно вже були замкнені на ключ, і на них висіла старовинна мапа Львова ХVІІ ст. Пенелопа обережно підійшла до мапи і з підозрою подивилася на площу Ринок, потім припідняла мапу і, побачивши внизу шпарину для ключів, зазирнула туди.

Спершу вона нічого не змогла розгледіти. Пенелопа побачила спину чоловіка з мокрою сорочкою, який чомусь тримав за п'яти чиїсь ноги. Чоловік інтенсивно розгойдувався взад-уперед, а рожеві пальчики на ногах, які він стискав, ворушилися в такт його зусиль. Пенелопа не могла збагнути, що діється. Вона уважніше придивилася, і раптом з-під ліктя чоловіка виринула розпатлана голова її молодої колеги Касі. Нарешті Пенелопу пронизав запізнілий здогад. «Матко Боска!» — мало не вигукнула вона і закрила собі долонею рота. Тієї ж миті Кася зробила собі те саме, щоб притлумити стогін, який виривався з її вологих вуст.

Пенелопа відірвалася від шпаринки, мало не зірвавши старовинної карти Львова і відскочила від дверей, мов ошпарена. Вона повернулася до своїх канапок, однак їсти їй уже перехотілося. Пенелопа сиділа нерухомо, і, вирячивши очі, втупилася в Замкову гору на мапі.

Через деякий час вона повільно, мов сновида, встала з місця, підійшла до вхідних дверей кабінету, замкнула їх на ключ і так само повільно, з застиглим поглядом, підійшла до мапи. Вона присіла навпочіпки і знову залізла під неї.

Те, що Пенелопа побачила, водночас обпекло її і загіпнотизувало. Кася лежала на столі, прямо на розгорнутій великій «Актовій книзі Львова ХVІІ ст.». Касині ноги вже звисали вниз, а чоловік — Пенелопа його впізнала, це був науковець із Києва, що перебував у їхньому архіві у відрядженні, — опершись ліктями на безцінний пергамент, на який Пенелопа боялася навіть дмухнути, жадібно впився поцілунком у Касині вуста. Водночас він продовжував свої ритмічні рухи. Його оголений задок стискався і розпружувався в такт коливанням тіла.

Пенелопа вперше в житті бачила оголений чоловічий зад. Вона зачаровано дивилася на ці половинки, і єдине, про що вона думала, — це про «Актову книгу Львова ХVІІ ст.»

Дмитро Іванович, — а так звали молодого доктора історичних наук із Києва, — підвищив швидкість своїх коливань, і Пенелопа здогадалася, що ця магічна дія наближається до свого логічного кінця. Вона розкрила була рота, щоб вигукнути: «Тільки не кінчайте на Актову книгу!», проте їй немов заціпило.

Дмитро Іванович прохрипів здавленим голосом:

— У тебе можна?

Кася заперечно захитала головою, і він з бичачим стогоном вирвав своє грішне місце з іншого грішного місця і, затиснувши його в руках, направив його, мов шланг, на оголений Касин живіт. Дмитро Іванович почав дивно смикатися, немов від електричних імпульсів, і з його грішного місця прямо на Касин пупок, у такт імпульсів, почала випльовуватися мутно-біла рідина. Кася, тихенько стогнучи, розмазувала цю рідину по своєму животу.

Нарешті Дмитро Іванович безсило упав на Касю, яка, лежала на «Актовій книзі...» Обоє важко відсапувалися.

Через якийсь час Дмитро Іванович почав поволі підводитися і віддирати свого живота від Касиного, який склеїла та біла рідина. Цей процес викликав в обох специфічний тихий сміх. Нарешті чоловік випрямився, поозирався по кімнаті, очевидно, шукаючи чим втертися, щось ухопив у руки і став ніжно витирати свій і Касин животи.

Кася підвела голову і уважно придивилася до витирачки, потім вирвала її з рук доктора історичних наук, розгорнула, і обоє захихотіли.

Пенелопа не чекала, поки вони вдягнуться. Вона вилізла з-під мапи. Її ноги затерпли, і жінка їх масувала. Не дочекавшись полегшення, відчинила двері і вилетіла в коридор. Намагаючись не стукати підборами, навшпиньки пробігла лунким коридором і, вискочивши на високі сходи, поскакала, немов молода кізка, вниз. Зненацька ноги підкосилися, і вона полетіла з розгону вниз, й упала навзнак на стару дерев'яну підлогу. Поки летіла, в її голові немовби ще раз прокрутилася відеоплівка побаченого акту, що відбувся на, можна сказати, священній «Актовій книзі Львова ХVІІ ст.», акту, який не можна було назвати статевим, а тільки актом вандалізму.

Пенелопа підвелася з підлоги, сіла на східці й заплакала.

Трохи оговтавшись, вона важко встала зі сходинки і рушила вгору. Жахливо боліло тіло, а особливо ніс. Мужньо подолавши останню сходинку, вона увійшла в коридор. Як вона колись любила цю будівлю! Круглі білі стелі, середньовічна атмосфера, дух історії!.. Перебування у цьому будинку мільйонів безцінних записів з історії Галичини додавали йому ще більшої святості й привабливості. Однак ті сторінки латинською, польською, німецькою, українською, а подекуди й іншими мовами нікого не цікавили. Хіба що...

Пенелопа рішуче відкинула від себе спогад про доктора історичних наук і пішла в свій кабінет.

За столом, неначе нічого не сталося, сиділа Кася і клацала на комп'ютері.

Пенелопа повільно сіла за свій стіл. Робота не йшла. Від болю всього тіла перестала боліти голова. Однак зосередитися вона вже не могла. Перед очима Пенелопи сиділа молода жінка, яка... ні, це не жінка... це монстр!

Вона не знала, як діяти в цій ситуації, тож іще довго так просиділа, поки нарешті не озвалася:

— Пані Касю, принесіть мені, будь ласка, «Актову книгу Львова ХVІІ ст.».

Кася легко підскочила і випурхнула з кабінету.

Пенелопа встала і подивилася у вікно, за яким цокотіли підборами фантастичні весняні львів'янки. Її погляд ковзнув по вікну і опинився на батареї. «Що то?» Там сушився вишиваний рушничок... Рушничок, який вона сама вишила... Власноручно вишила портрет Данила Галицького! «Господи Ісусе!» — тільки й прошепотіла вона, зрозумівши, чому так хихотіли Кася з Дмитром Івановичем, витираючи свої склеєні животи.

Пенелопа в знемозі впала на стілець. Їй, вже вкотре за сьогоднішній день, відмовили ноги.

У кімнату впорхнула Кася і поклала на столі перед Пенелопою багатокілограмовий манускрипт у шкіряній оправі.

— Прошу, Пенелопочко Василівно!

Пенелопа мала б подякувати, проте їй відібрало мову. Кася, не звертаючи уваги на стан колеги, знову вмостилася за комп'ютером і весело заклацала своїми прудкими пальчиками по клавіатурі. Пенелопа набрала в груди повітря і розгорнула книгу.

«Nomine... Jesu Christi Amen...» — прочитала вона пошепки.

І тут її чутливі ніздрі вловили якийсь новий запах. Він зовсім не був схожий на запах віковічних книжок. Цей запах був дражливий і безпардонний. Цей запах був агресивний і збуджувальний.

Вона різко закрила книгу. Кася, нічого не підозрюючи, клацала далі.

Пенелопа дивилася на її високу шию: волосся було зашпилене на маківці.

Вона втупилася якраз на вологу частину волосся над ніжною потилицею. Немов відчувши на собі погляд, Кася почухала шию. Пенелопа знову розгорнула книгу, щоб пересвідчитися, чи не помилилася вона.

Ні, вона не помилилася. Цей запах, як парка інгаляція, увірвався в її ніздрі й затуманив свідомість. Вона заплющила очі й почала вдихати його, намагаючись абстрагуватись від усіх відчуттів — зору, слуху, дотику, концентруючись тільки на запахові.

Він був неповторний. Запах старого паперу, запах багаторічної пилюки, запах протлілої шкіряної оправи, запах вицвілого чорнила, але цей новий запах, запах плоті, запах плотської насолоди, що затлумлював старі архівні запахи. Чутливі Пенелопині ніздрі відчували цей бунт ароматів.

— Вам погано, Пенелопочко Василівно?

Пенелопа здригнулася і розплющила очі.

— Ні, дякую.

Вона ледь доплентала додому, ледь вилізла на четвертий поверх старого польського будинку, штовхнула ногою двері й перевалила з торбами через поріг. Її відразу ж з усіх боків оточили домашні: діти рилися в торбах, а чоловік нетерпляче торохтів:

— Сонечко, де ти так довго? Я не маю жодної чистої вишиванки! Ти ж знаєш, який завтра відповідальний концерт!

Пенелопа попленталася до лазнички, набрала в баняки і відра води замість використаної за день і замочила вишивану сорочку в мисці. Потім пішла на кухню готувати вечерю. Голодні діти по черзі забігали до неї, чекаючи, коли вечеря зготується. Періодично з'являвся і чоловік, підганяючи: «Хуткіше, ластівко! Іди вже прати: скоро відключать воду!»

Поставивши на стіл вечерю, Пенелопа, важко переступаючи, доповзла до лазнички і почала акуратно прати сорочку. Сорочка була лляна і відпиралася важко.

Тим часом на кухні вечеря, очевидно, скінчилася, бо з кімнати долинув звук бандури. Пенелопа просто ненавиділа це бренькання, яке різало її і без того тонкі нерви. Часом їй здавалося, що колись вона візьме ту бандуру і розтрощить її на друзки. А чоловік, нічого не підозрюючи, натхненно рвав струни і вібрував своїм цапиним голосом, готуючись до завтрашнього концерту. Пенелопа взяла синові затички у вуха для плавання в басейні й запхала собі. Трохи відлягло.

Повісивши сорочку на балконі, Пенелопа пішла на кухню й сіла вечеряти. Їй уже нічого не залишилося. Вона згребла з тарілок недоїдки, відрізала собі шмат хліба й без апетиту поїла.

Подивилася на годинник. Через п'ятнадцять хвилин відключать цю кляту воду. Вона побігла до лазнички знову й пустила воду.

Лежачи у піні, вона, ретельно проаналізувавши сьогоднішній день, вирішила, що вночі мусить спробувати одержати задоволення від близькості з власним чоловіком. Адже далі так тривати не може. Так можна перетворитися на неврастенічку. Пенелопа подивилася на себе в надщерблене дзеркало, яке колись зачепив бандурою її чоловік, споглядаючи себе під час співу, і переконалася: вона давно вже стала неврастенічкою, ще й до того ж інвалідом сексу.

Пенелопа вимила голову, почистила пемзою п'ятки, поголила під пахвами і по боках лобка, намастила тіло кремом і відчула себе готовою до романтичної ночі.

Діти полягали спати, і чоловік розкладав рипучий диван. Пенелопа витягла свіжу постіль, перестелила і посипала на подушку пелюстки засушеної троянди. Таке вона бачила в одному фільмі.

Чоловік навіть не звернув уваги на постіль, тож у своїй брудній піжамі так і завалив на диван. Побачивши на подушці щось незрозуміле, перелякано підскочив:

— Що то є?

Він панічно боявся різних комах.

— То пелюстки троянди, любий, — ніжно сказала Пенелопа.

— Навіщо вони тут? — роздратовано буркнув чоловік, гидливо скидаючи з наволки романтичний антураж.

Нарешті умостився, і вона підлізла йому під бік.

— Що є? — спитав чоловік.

Вона погладила його по голові, що їхньою скупою і давно завченою напам'ять сімейно-інтимною мовою мало означати: займімося оцим самим, яке й уголос не можна називати, таке воно непристойне.

Чоловік натяк зрозумів, однак відразу ж відсунувся на інший кінець дивана, тобто до стінки. Пенелопа підлізла до нього знову і почала гладити йому спину.

Він увесь напружився і пробурмотів:

— Ти що?! У мене ж завтра концерт! Мені потрібні сили!

«Точно! — згадала Пенелопа. — У нього ж завтра концерт!» Вона хотіла було вже відсунутися від нього на інший край дивана, але, заплющивши очі, побачила перед собою дві половинки чоловічого заду, які імпульсивно стискувалися і розтискувалися. Це видіння примусило її наполягти на своєму. Вона почала обережно за плечі повертати чоловіка до себе обличчям. Він опирався.

— Ну, давай, ну, давай! — умовляла його пошепки Пенелопа, та він не виявляв ніякого бажання.

Тоді вона залізла рукою в піжамні штани, намацала там безвольне мале створіння і почала його м'яшкорити, то знімаючи, то одягаючи на нього крайню плоть. Тільце довго не реагувало, однак Пенелопа постаралася робити цю процедуру з почуттям, тож воно через якийсь час почало оживати і нарешті перетворилося на стійкого олов'яного солдатика.

Тоді чоловік улігся на неї і запрацював цим стійким олов'яним солдатиком.

Зазвичай під час такої процедури Пенелопа завжди думала про своє: що приготувати на завтра, яку білизну вранці замочити, як витратити зароблені копійки і як встигнути довишивати нову сорочку для заслуженого артиста України Ясноспіва Велеса, тобто свого чоловіка. Тепер же Пенелопа відступила від цієї традиційної тактики. Вона вирішила даремно не марнувати часу, а пильно прислухатися до себе, щоб зробити принциповий висновок: чи «от'їмує» вона задоволення від близьких стосунків з чоловіком?

Ясик старався і навіть дуже старався. Однак, якби він так важко не дихав, вона б і не знала: чи робить він щось чи ні. Від часу до часу в ній наче відчувалося чужорідне тіло, воно поводилося цілком пристойно, не завдаючи ніяких незручностей для Пенелопиних інтимних місць.

Вона дивилася на тріщину в стелі й питала себе: «Я отримую задоволення чи не отримую»? Однак однозначної відповіді дати не могла. З одного боку, нічого відразливого не відбувалося. А з іншого, — чому вона поводилася не так, як Кася на «Актовій книзі міста Львова ХVІІ ст.»?

Поки розмірковувала, Ясик, здається, кінчив. Вона ніколи не знала, коли він кінчає. Лише його нерухоме тіло свідчило про кінець інтимної процедури.

Ось і тепер: він завмер, а потім перекотився з неї на диван.

— Оце й усе? — подумала Пенелопа.

Тим часом Ясик підняв обважнілу голову і з поглядом, сповненим гордості за себе, за свою чоловічу міць, спитав:

— Тобі добре?

Пенелопа була дещо здивована. Зазвичай, він таким не цікавився. А тепер спитав. Напевне, сьогодні він дуже постарався.

— Добре, — сказала вона і вперше в житті подивилася на чоловікове грішне тіло. Воно, неначе відчуваючи свою грішність, сором'язливо лежало маленькою старенькою ганчірочкою.

Ясик, побачивши її безсоромний погляд, швидко прикрився ковдрою. Він миттєво заснув. А Пенелопа ще довго вирішувала для себе аналітичне питання: чи «от'їмує» вона задоволення від близькості з чоловіком?

Уранці Пенелопа побачила на своєму тілі величезний синець, а її ніс трохи набряк.

Вона поспішала на роботу і думала: «Голова все ще боліла. Отже, це означає, що я не «от'їмую». А, може, неправильний діагноз? А, може, лікар просто старий маразматик?»

У напівтемному коридорі архіву вона розгледіла постать Дмитра Івановича і, намагаючись бути непоміченою, швидко прошмигнула повз нього до свого кабінету. Кася на своєму робочому місці була якось дивно схвильована: часто вибігала в коридор, а звідти — до читальної зали, поверталася збуджена, поглядала на Пенелопу. Касине клацання на комп'ютері не було вже таким бездоганно неперервним, як учора, а весь час уривалося. Пенелопа, спостерігаючи за її поведінкою, відчула якесь дивне хвилювання, неначе це не Кася чекала на побачення з Дмитром Івановичем, а вона. Пенелопа себе подумки сварила і намагалася зосередитися на «Актовій книзі Львова ХVІІ ст.», проте робота не йшла. І найбільшим ударом була фраза, яка цілком несподівано злетіла з її ж власних вуст:

— Касечко, мені сьогодні знову треба відлучитися в обідню перерву. Ви ж не заперечуєте?

— Ні! — радісно підскочила на місці Кася.

— Нічого, якщо я запізнюся? — ще більш несподіваніше для себе спитала невинним голосом Пенелопа.

— Нічого, Пенелопочко Василівно! — защебетала молода жінка.

Пенелопа проклинала себе на чому світ стоїть. «Як я дожилася до такої ганьби!» Тож вона вирішила чесно піти геть в обідню перерву і зробити за цей час покупки.

Однак зла доля посміялася з неї. Щойно вийшовши з архіву, вона помітила, що загубила набійку на черевиках. Ходити не можна було, оскільки порветься шкіра на каблуку. Що робити? Сидіти півтори години під архівом?

Пенелопа потихеньку, немов злодій, прокралася до свого кабінету. Перше, що вона побачила, це те, що з її столу зникла «Актова книга міста Львова ХVІІ ст.» Це її насторожило. Вона стала посеред кімнати і напружила вухо, дослухаючись до того, що відбувається за дверима. Однак нічого не чулося. «Отже, там нікого немає, — полегшено зітхнула Пенелопа. — Отже, не буде нічого поганого в тім, якщо я на одну секунду зазирну в шпаринку», — подумала вона і замкнула двері на ключ.

Пенелопа присіла і залізла під мапу, прилаштувавши своє око до шпарини.

І тут її немов ударило по голові чимось важким. Це від того, що вона побачила.

Вона побачила таке... таке... яке їй і на думку не могло спасти... Ну, звичайно, вона чула про скандал з Білом Клінтоном і Монікою Левінські... Однак це їй здавалося таким далеким і несправжнім, що вона й уявити не могла, що це може відбуватися тут, у Львові... у цьому святому місці... за дверима... на її очах.

Навпроти шпарини, біля столу, на якому лежала розгорнута «Актова книга Львова ХVІІ ст.», стояв у профіль Дмитро Іванович. Пенелопа бачила не всього доктора історичних наук, а лише його нижню частину і навіть не всю нижню частину, а саме те, що її цікавило найбільше. А те, що її цікавило над усе, було набагато більше, аніж вона могла собі його уявити. Це була не безвольна маленька ганчірочка, і це був навіть не стійкий олов'яний солдатик. Це був... Це було... Це була... Так, це була поліцейська палиця! Велика, тверда і дуже бойова.

І ось цю велику, тверду і дуже бойову поліцейську палицю... Ні, Пенелопа не могла такого витримати... Бо «оце-от» намагалася помістити собі до рота Кася. Вона примружила очі й ледь чутно мурчала. Її довгий рожевий язик швидко працював, так що здавалося, ніби це багато язиків полум'я намагаються запалити факел. Саме так, це була не поліцейська палиця, а факел, тобто, пардон, світоч (адже дія відбувалася у славному місті Львові), а, може, і те й інше водночас. Ось світоч занурився до печери, і вхід закрився: Кася стисла губки.

Пенелопа заплющила очі. Вона злякалася. Одне з двох: або Кася зараз удавиться, або Дмитро Іванович залишиться без бойової поліцейської палиці. І без світоча водночас.

Коли Пенелопа розплющила очі, вона побачила, як важко працює м'язами нижньої частини обличчя Кася. Шкіра на її вилицях натягнулася, а на шиї до нестями напнулися сухожилля. «Не рот, а справжній порохотяг!» — з повагою оцінила пекельну Касину працю Пенелопа.

Ось, здається, Кася втомилася, бо хотіла звільнитися від світоча, проте, очевидно, для Дмитра Івановича це була невчасна ідея, позаяк він обхопив обома долонями Касину голову і обережно, проте безапеляційно, притягнув її до коріння свого факела... пардон, світоча.

У Пенелопи на лобі виступили краплини поту. Кася, попри втому, слухняно виконувала забаганки свого партнера. І ось він зненацька вигнувся, підняв свій таз, і, немов намагаючись досягнути «світочем» Касиних голосових зв'язок, завмер у цій позі, а потім, знову ж таки здригаючись від електричних імпульсів, випустив із себе такий звук, від якого Пенелопа, здається, і сама кінчила. Можливо, уперше в житті.

Їй потемніло в очах, вона різко підвелася на ноги, і, знявши свої черевики без набійки, спотикаючись, виповзла з архіву.

Лише опинившись навпроти Галицького ринку, схаменулася. Зрозуміла, що боса. На неї здивовано дивилися перехожі. Добре, що було сухо. Вона натягла черевики і попленталася в пошуках вільної лавки. Яке щастя, що у Львові частіше, аніж лавки, трапляються кав'ярні. Вона ввійшла в одну з них і замовила сто грамів горілки...

Після роботи Пенелопа вирушила на концерт Ясноспіва Велеса «Любов палка і ненаситна...» Вона ішла туди без особливого ентузіазму, однак і без звичайного роздратування. Вперше за багато років її не мучив після роботи головний біль. Її хода була легкою і безтурботною. І Пенелопа зовсім не поспішала, щоб встигнути на початок. Їй було глибоко начхати на все.

На сцені у вишиваній сорочці зі своєю бандурою-страдницею страждав Ясноспів Велес. Пенелопа стала в кінці залу і, дивлячись на чоловіка, думала: «Що може знати він про палку і ненаситну любов, маючи в штанях маленьку безвольну ганчірочку, яка зрідка перетворюється на стійкого олов'яного солдатика?»

У перших рядах гаряче аплодували Ясноспівові поважні пані у вишиванках, для яких він і був уособленням цієї палкої і ненаситної любові.

«Шановні пані! — хотілося Пенелопі звернутися до них із промовою. — Якби ви знали, що носить оцей Ясноспів у штанях, ви б повісилися на струнах його бандури... Що я, напевне, і зроблю сьогодні вночі...»

Однак вона помилилася. Цієї ночі вона не повісилася. Ба, більше того, її сон був легким і безтурботним... Вона чула уві сні той магічний звук, який вирвався з гортані Дмитра Івановича, звук, який нагадував ревіння пораненого ведмедя або шлюбні вигуки сохатого лося. Вони були такими солодкими і збуджувальними...

Уранці, чистячи зуби перед надколотим дзеркалом, вона на мить завмерла, а потім, щось згадавши, повільно відкрила свого рота і, висолопивши язика, зазирнула в горло. Її хвилювало одне питання: чи помістився б той світоч Дмитра Івановича у неї в роті?

— Ма! Що ти робиш? — спитала Мартуся. Вона завжди з'являлася невчасно з недоречними запитаннями.

Пенелопа закашлялася:

— Дивлюся, чи червоне горло.

Починалася субота. День минув легко і безтурботно. Усі домашні справи якось неприродно швидко, неначе самі собою, поробилися, а вічні побутові проблеми неймовірно легко розв'язалися.

Надвечір Ясноспів знову взявся за свою бандуру, і цей факт дещо затьмарив безхмарне Пенелопине існування. Вона ніяк не могла знайти затички до вух. Спершу мужньо боролася з переборами страдницької бандури, а потім таки не витримала і зірвалася на дітях через якусь дрібницю.

Сон із суботи на неділю вже не був таким міцним. Її дратував запах, який доносився від чоловікової піжами. Увечері Пенелопа намагалася вмовити його віддати їй білизну на прання, однак, оскільки іншої у нього не було, він відмовився. Ясноспів не міг спати без піжами. А вона нібито може нюхати її! Вони посварилися.

Уночі розболілася голова. І боліла весь день. Пенелопа знову закутала голову в пухову хустку, а на ноги вдягла вовняні шкарпетки. Так вона і протинялася по квартирі до вечора.

Ясноспів прийшов з філармонії не по собі щось. А коли таке буває, він завжди зганяє злість на Пенелопі. Ось і тепер, подивившись на неї, він визвірився:

— У чому ти ходиш по хаті! Ти тільки подивися, на кого ти схожа! Опудало!

Зазвичай після таких слів Пенелопа намагалася швидше зникнути з чоловікових очей кудись на кухню. Однак зараз з нею сталося щось неймовірне.

Вона відчула, як у неї в легенях надимається велика куля обурення і рухається по трахеї вгору і вгору, і раптом, опинившись у ротовій порожнині, лускає на губах:

— Я — опудало? — закричала Пенелопа несамовитим голосом, здивувавшись самій собі, раніше вона взагалі не підвищувала голосу на чоловіка. І ще більше її спантеличило, що в її лексиконі з'явилися абсолютно нехарактерні для неї слова. — Це я опудало? Та ти хто такий, щоб судити: опудало я чи ні? Ти що — мужчина? Га? Ні! Ти не мужчина, ти — Яйцеспів! Я ні разу не відчула з тобою оргазму! Ні разу! Тобі з твоєю піпеткою в аптеці працювати, а не одружуватися з жінкою! Ти з мене зробив інвалідку! А я живу з тобою, готую тобі, перу і слухаю твої вий....би на твоїй бл...дурі! Задрав ти мене! Зрозумів? Задрав! Таким, як ти, треба взагалі заборонити одружуватися. Бо того, хто неспроможний дати жінці те, що їй потрібно, треба підвішувати яйцями на гак! Втямив?..

...Коли Пенелопа опам'яталася, вона стояла на кухні над розбитою в друзки бандурою, а на порозі стояли переляканий на смерть чоловік і заінтриговані діти...

У понеділок Пенелопа йшла на роботу, чітко усвідомлюючи, що вона ще раз хоче почути те ревіння пораненого ведмедя або шлюбні вигуки сохатого лося... Вона хоче ще раз пережити те, що відчула, сидячи навпочіпки під шпариною, прикрившись мапою старого Львова.

Тож півдня вона незворушно сиділа над розгорнутою «Актовою книгою міста Львова ХVІІ ст.» і терпляче чекала обідньої перерви.

Нарешті до неї підійшла Кася і спитала:

— Пані Пенелопочко, ви збираєтеся нині виходити на обідню перерву?

— Так, — невинно сказала та.

— Ой, дуже жаль... — розчаровано промимрила дівчина.

Пенелопа схаменулася:

— Проте мені сьогодні не конче треба! Можете йти! Я за усім припильную!

— Дякую, Пенелопочко Василівно! — Касині очі загорілися і вона кинулася до дверей.

«Напевно, вирішили зняти номер у готелі», — з жалем подумала Пенелопа.

— Касечко, — зачепила вона свою молоду колегу, коли та була вже на порозі. — А скільки вам років?

— Двадцять п’ять! — радісно повідомила та і, помахавши рукою, швидко зачинила за собою двері.

— Двадцять п’ять? — Пенелопа закам'яніла: Кася не на багато молодша від неї. — А я відчуваю себе бабцею. Отже, я ще не зовсім стара жінка, точніше, зовсім не стара! Я молода! А тіло моє досі на зазнало насолоди! Моє тіло хоче любові — грубої, плотської любові... Моє тіло хоче... Невже мені ніколи не почути в себе на грудях оце палке ведмеже ревіння?

Після перерви до кабінету прийшла весняна Кася і принесла весняну новину:

— Пенелопочко Василівно, ви дозволите, щоб до вас завітав Дмитро Іванович? Він хоче попросити допомогти йому в роботі над «Актовою книгою Львова».

Пенелопі перехопило дух. Однак вона швидко опанувала себе.

— Так, прошу, — незворушно промовила вона і зняла на всяк випадок пухову хустку з плечей.

Кася вибігла в коридор, щоб повідомити Дмитрові Івановичу, що вона «про все домовилася».

Він зайшов до кабінету і подивився Пенелопі прямо в вічі. Ні, не прямо в вічі, а прямо в душу. Ні, не прямо в душу, а прямо в тіло. Він подивився прямо в ту маленьку черепашку, яка була схована далеко за спідницями, колготами і нижньою білизною. Він побачив своїм рентгенівським поглядом, як та беззахисна черепашка поступово воложніє. Дмитро Іванович був високий, міцний, смаглявий, з чорною бородою і чорними очима.

— Дмитро Іванович Остромирський, — представився він.

— Пенелопа Василівна...

— У вас таке рідкісне ім'я. Хто вам його дав?

Пенелопа не любила говорити про своє ім'я.

— Мама. Вона була фанаткою давньогрецької літератури.

Замовлення, яке він їй зробив, було простим. Виконати його можна було за кілька днів, щоправда, трохи затримуючись після роботи. Пенелопа з радістю взялася за підробіток.

Була пізня година і вона вже закінчувала роботу, як до кабінету зайшов Дмитро Іванович. Він став на порозі і втупився в неї своїм магічним поглядом. Пенелопа збагнула своїм жіночим чуттям, що їй кінець. Кінець усьому її попередньому життю пор'ядної львівської пані, матері двох дітей і завідувачки відділу Державного архіву. Їй кінець. І вона відчула, як падає... Падає... Їй перехопило дух від цього вільного падіння.

Пенелопа сиділа за столом, щільно присунувши стільця до столу, обкутана пуховою хусткою, у вовняних шкарпетках на ногах, що стояли на маленькій табуреточці під столом.

Дмитро Іванович підійшов до столу і прошепотів:

— Пенелопо...

Він це сказав беззвучно, одними вустами, одними губами, і по її шкірі пробігли мурашки... Вона випустила з рук ножиці, якими нарізала картки. Пенелопа хотіла була нахилитися і дістати їх, однак він зупинив її, піднявши долоню, і вона завмерла, затиснена між спинкою стільця і столом.

Дмитро Іванович сам нахилився. Ножиці лежали під столом. Він заліз під стіл, і вона відчула, як він обережно зняв вовняну шкарпетку з однієї її ноги, потім з другої. Пенелопа завмерла. Чоловік акуратно розвів їй ноги. Вона не в силі була опиратися. Він обережно провів їй рукою по нозі — знизу догори і далі, ще далі під спідницю, ще. Його пальці опинилися на гумці колготок і трусів. Пенелопа ковтнула слину. Рука Дмитра Івановича легко проникла досередини. Туди, де ніколи не бувала нічия рука, крім її власної. Та рука по-чоловічому стисла її лобок, і вона заплющила очі. Зненацька одним блискавичним рухом він розпоров ножицями колготки разом з трусами від пупа до попи. Пенелопа перелякалася і хотіла було вирватися із западні, проте чоловічі руки міцно тримали її ноги. Вона знесилено здалася на їхню волю. Чоловік, погладжуючи внутрішній бік її стегон, остаточно розпружив її. Пенелопа піддалася на його ніжний натиск і розвела коліна, доторкаючись до табуреточки пальчиками ніг.

Пенелопа заплющила очі й відчула, як він провів пальцем по щілині її черепашки. Вона ще була суха, тому він обережно, тепер уже двома пальцями розвів щілину. З вуст жінки вирвався перший тихий стогін. В очах потемніло, усі її почуття були там, де його пальці.

Тим часом чоловік двома теплими долонями почав легко погладжувати половинки, акуратно, ненав'язливо їх розводячи. З її губ злітали, немов кільця диму сигари, хрипкі зітхання.

Нарешті він широко розвів обидві половинки черепашки, і цієї миті в абсолютній темноті заплющених очей Пенелопи зблиснув яскравий спалах. Вона здригнулася і застогнала голосніше: вона зрозуміла, що він торкнувся язиком її клітора.

Пенелопа схопила себе за волосся і з силою потягнула його, не в змозі тамувати свого стогону.

Його язик спершу був ювелірно акуратним: він ледь торкався окремих точок її рожевого молюска в розкритій черепашці. Кожен доторк озивався спалахом у її мозку.

Потім язик став більш переконливим, він пестив усі випуклості й впадинки її молюска, всі його складочки і відростки, ставав усе наполегливішим і наполегливішим, він уже не просто пестив, а з силою притискався до нутрощів її розкритої черепашки, до її молюска. Рухи язика ставали дедалі потужнішими. Вона піднімала і опускала свої стегна, допомагаючи язикові знайти правильний шлях до її насолоди, і той чемно дослухався до всіх забаганок і ретельно їх виконував.

Він почав із силою тиснути в одну точку, найвразливішу жіночу точку. Пенелопа, вже стогнала на повний голос. Поштовхи язика ставали частішими і частішими, і з ними наростав у її тілі шквал відчуттів. Це була та довгожданна насолода. Це була вона. Ось її вершина. Ось вона.

— А-а... — вирвалося в Пенелопи прямо з грудей і її коліна стислися, притискаючи до себе голову чоловіка.

Вона розпружилася і відкинулася на стільці.

Чоловік устав, підійшов до неї впритул і потужним поцілунком припав до губ. Вона відчула доторк його бороди, на якій лишилися сліди її вологості. Вона відчула свій запах, запах своєї плоті, запах своєї насолоди. Він був не схожий ні на що. Він був солодкувато-приторним.

Пенелопа прийшла додому майже вночі. Вона довго стояла перед дверима, перш ніж наважилася їх відчинити. Зайшла у свій дім. Він мовчав. Тиша — ось що їй зараз було потрібно. З кімнати вийшов чоловік до туалету і зиркнув на неї: чого так пізно? Але нічого не сказав, пішов далі спати.

Їй хотілося закричати йому вслід: «Я тобі зрадила! Чуєш? Я зрадила тобі!» Однак не зробила цього.

Вона зайшла в дитячу кімнату. Син спав, як завжди, приліпившись до стіни.

Вона лягла біля нього, заплющила очі і в її вухах заграв орган.

Пенелопа заснула.

Перше, що вона зробила вранці, пішла в магазин і купила дзеркало. Пенелопа поставила його у вітальні на стіл і сіла навпроти.

«Що він у мені знайшов? Сірі очі, сіре волосся, сірий одяг. Галицька сіра миша. Сіра церковна миша. Хто він такий? Казанова? Супермен? Мандрівний звабник? А мені абсолютно байдуже! Хоч би ким він був! Я не хочу нічого про нього знати! Я просто хочу його».

Увесь день він не з'являвся в архіві. Кася нервово совалася на стільці, виходила з кабінету до читальної зали, а потім розчаровано поверталася. «Він її кинув», — здогадалася Пенелопа.

Надвечір, коли вже всі розійшлися, а Пенелопа лишилася писати для Дмитра Івановича картки, він з'явився.

Чоловік підійшов і сів на стіл прямо перед нею, затиснувши її стільця поміж своїми ногами.

— Що ти в мені знайшов?

— А ти не здогадуєшся?

— Ні.

— Ти — Пенелопа.

— Ну то й що?

— А я — Одіссей. Я «О» — Остромирский, я «Д» — Дмитро, я «І» — Іванович. «ОДІ» плюс «СЕЙ». Сей Остромирський Дмитро Іванович. Сей Одіссей.

— Гра слів? — не зрозуміла Пенелопа.

— Ні, не гра. Просто в імені закладена матриця. Ти — моя жінка. Моя.

— Боже! Я тебе бачу вдруге за своє життя!

— Я вже втретє приїжджаю у ваш архів.

— Я тебе не бачила.

— Ти мене бачила, але не помічала.

— Мені було не до того.

— Я знаю.

— Багато ти знаєш...

— Ні, не багато. Але одне знаю напевне. Ти завжди чекала на мене. Тільки не усвідомлювала цього. Пенелопа завжди чекає свого Одіссея. І він з'являється.

— Ти одружений?

— Так.

— А Кася?

— Це був спосіб привернути твою увагу.

— А при чому тут «Актова книга Львова ХVІІ ст.»?

— Вона мене збуджує...

Пенелопа розсміялася. Її розпирало. Якби їй кілька днів тому хто-небудь розповів про це, вона б плюнула йому в обличчя. А тепер...

Він нахилився до неї і загасив своїм поцілунком її сміх. Вона затихла. Його губи розвели її вуста. Губи цього чоловіка були дуже чутливі, оскільки реагували на кожен порух її вуст. Пенелопа розтиснула зуби і відразу ж повз них прослизнув його язик. Вона його впізнала. Це був той спритний пензлик, який учора перевернув усе її життя догори дном. Цей пензель вписав у її плоть ієрогліф «насолода». І цей пензель сьогодні наткнувся на її переляканого, мокрого рожевого слимачка.

Пензель ніжно пестив її слимачка, і нарешті той почав потроху піддаватися, розгортатися, врешті й сам відповідаючи тим само. Їхні поцілунки тривали довго, дуже довго. Пенелопі хотілося ще і ще, і ще...

Однак чоловік зупинився. Вона розплющила очі. Він усе ще сидів перед нею на столі, обнявши ногами. Дмитро Іванович узяв її руки і поклав собі на груди. Вона, мов зачарована, почала розстібувати на ньому сорочку, розв'язувати краватку. Під сорочкою побачила чорне м'яке волосся, яке буквою «Т» тяглося від грудей до пупа. Пенелопа провела рукою по волоссю і поцілувала в ліву пимпочку. Якраз навпроти серця. Пимпочка була тверда і пружна. Жінка обережно взяла її зубами і відпустила, а потім своїми поцілунками зробила стежку до самого пупа.

Чоловік розстебнув пасок і штани. Чорна смужка волосся ішла далі, далі й досягала Зони. Ця Зона її приваблювала і відлякувала водночас. Вона була темна, небезпечна. Відчувалося, що в ній можна пропасти безвісти. Її затуманений погляд не реагував на зорові образи. Натомість вона відчула губами дотик, і від цього дотику вона здригнулася. Пенелопа зрозуміла, що доторкнулася його плоті.

Її маленький рожевий слимачок доторкнувся своїми ріжками до маленької вузької дірочки, що зяяла на гладенькій рожевій поверхні. Її язик сполошився від нових смакових відчуттів. Вона уперше в житті відчула той смак. Він нагадував смак оливок. Пенелопа полоскотала кінчиком свого язика ту дірочку на його плоті, а потім, так само обережно почала малювати навколо неї літеру «о», все більшу і більшу, і більшу. Її Одіссей видав короткий, проте дуже чуттєвий стогін. Цей звук викликав у неї несамовите збудження. Жінка почала мандрувати язиком по напруженій поверхні. Їй довелося для зручності узяти однією рукою дивовижного звіра, а другою легко обхопити два мішечки, в яких блукали дві кульки. На допомогу язику прийшли її губи. Вони м'якою морською хвилею обмивали береги того дивного острова. Сильніше і сильніше. І раптом язик, доторкнувшись до тієї чорної дірочки, відчув, як з неї сочиться солонувата рідина. Це був його сік. Сік його плоті. Це був знак. Вона нахилила голову, відкрила рот і втягнула в себе дивовижного звіра. Вона втягнула його в себе, як міфічний риба-кит втягує в себе корабель. Вона відчула його на піднебінні і далі, і далі. Він сягав її горла, тупо упираючись у задню стінку. Ці глухі удари об її задню стінку, здавалося, завдавали звірові найбільше насолоди. Вона немов гралася з ним — то втягувала, то відпускала на волю. Глухий стогін Одіссея збуджував її до нестями. Нарешті вона, зусиллями своїх горлових м'язів, затисла звіра в горлі, звузивши до неможливості прохід. Тримаючи його так, вона почала витягати з його нутрощів усе, що там було. Та рука, яка тримала два мішечки з кульками, відчула, що кульки подалися кудись угору, і з грудей Одіссея вирвався шалений, звірячий, палкий стогін. Великий дивовижний звір у її роті випустив із себе фонтан. Її рот наповнювався прісною рідиною і вона не знала, що з нею робити. Вона вирішила проковтнути її, однак цей рух викликав конвульсії Одіссеєвого тіла. Він ще кілька разів смикнувся і затих.

Поки він одягався, вона йому сказала:

— Тобі таке робили тисячі разів...

— Так, як було тепер, не було ніколи, — відповів він і поцілував її в губи, вдихнувши запах своєї плоті...

«Не вірю», — подумала вона.

Пенелопа прокинулася аж об одинадцятій. Сонце нещадно вривалося в її кімнату. Вона сіла на ліжко, потягнулася і засміялася. Удома вже нікого не було: діти в школі, чоловік у філармонії. Вона вирішила сьогодні розпружитися і прийти на роботу пізніше.

Вона сиділа перед новим дзеркалом і роздивлялася себе. Як може людина за день так змінитися! Її волосся знову стало, як до заміжжя, відливати золотою рудизною. Її біле тіло, густо всипане веснянками, було таким привабливим. Пенелопа провела рукою по своєму обличчю. Рудуваті брови і рудуваті вії губилися на обличчі, виставляючи напоказ сірі очі...

Згадуючи два попередні дні, Пенелопа прийшла до висновку, що в них з Одіссеєм ще не було традиційних близьких стосунків. Вона замислилася: не можна навіть уявити, що він для цього придумає? В архіві, на столі, на «Актовій книзі міста Львова»? Ні, навряд чи він повторюється. Тоді готель? Ні, це надто примітивно. Та й вона не піде туди, як остання повія. Тоді що? У неї вдома? Категорично ні. Так і не прийшовши до конкретного висновку, вона почала збиратися на роботу.

Пенелопа добиралася на роботу повільно, з цікавістю роздивляючись львівське життя, що вирувало навколо неї, із подивом відзначаючи про себе, скільки змін відбулося відтоді, як вона вийшла заміж. Люди такі красиві, такі вільні.

Вона зайшла в магазин музичних інструментів. Їй захотілося купити чоловікові нову бандуру, причому вибрати найкращу, найголосистішу, найкрутішу. Після її демонстративного зриву він якось затих, засумував. Треба зробити йому приємне.

До Пенелопи підійшов молодий продавець і двозначно запитав, чи не збуджують її духові музичні інструменти. «Що, у мене на лобі написано, що збуджують?» — усміхнулася вона про себе. Однак уголос нічого не відповіла.

— Які у вас є бандури?

Продавець був розчарований. На його обличчі запанувала смертельна нудьга.

— Ви — бандуристка? — спитав він.

— Ні. Це я для чоловіка.

— Я вам співчуваю, — двозначно підмигнув він їй.

Пенелопа знову ж таки вдала, що не зрозуміла натяку, хоча їй було приємно. Вона пройшлася між рядами музичних інструментів. Він дзигою крутився навколо неї і врешті-решт запропонував зустрітися.

«Сперму чує...» — знову усміхнулася подумки Пенелопа, однак уголос не промовила ні слова.

Це був вислів її колишньої подруги, трохи вульгарної, проте дуже точної у висловлюваннях. Вона казала, що як тільки в жінки з'являється коханець, відразу навколо неї починають роїтися, як бджоли навколо квітки, чоловіки. Цей феномен вона і називала виразом «сперму чують».

Увесь день Одіссей не заходив до її кабінету, а працював у читальній залі. Лише перед вечором зайшов, привітався. Кася демонстративно промовчала, а він наблизився до Пенелопиного столу і поклав записку. Вона розгорнула її тремтячими пальцями. «Чекатиму тебе під твоїм будинком о другій годині ночі», — прочитала жінка і серце її шалено закалатало.

Увечері вона відчула в собі невгамовну енергію: робота горіла в руках. За кілька годин Пенелопа встигла наготувати, напекти, перепрати незнищувану гору білизни, перемити підлогу. Нарешті о десятій вона стала за прасувальною дошкою. Діти вже спали. До кухні увійшов Ясик, тобто Ясноспів. Після сварки вони досі не розмовляли. Ясноспів — це сценічне ім'я її чоловіка. Насправді його звали Ярославом. А справжнє прізвище його було Калапуцький. Свекруха називає сина Ясиком. Так, за традицією, Ясиком називала чоловіка і вона, Пенелопа. Вона кинула на нього миттєвий погляд. Ясик був неголений і від кількаденної щетини здавався ще худішим, аніж насправді.

Чоловік сидів на стільці й мовчки спостерігав, як вона прасує... Нарешті, важко зітхнувши, він почав:

— Я знаю, я не мав рації...

«Тільки не тепер! — кричало у неї всередині. — Тільки не сьогодні!» Вона готова була йому простити все на світі, аби тільки він від неї відчепився і пішов спокійно спати. Вона з острахом подивилася на годинник. Стрілка перевалила за десяту. «Взагалі ще чотири години... Може, він до того часу заспокоїться!»

Однак Ясик, здається, підготувався до серйозної розмови.

— Я знаю, я тобі зіпсував життя. Я — невдаха, нічого не умію робити. І відомого артиста з мене не вийшло. Я — жалюгідний провінційний блазень. А ти... Ти пожертвувала собою заради сім'ї. Ти заради мене відмовилася від аспірантури, бо були малі діти, а я готувався стати знаменитістю. Ти відмовилася їхати на стажування у Канаду, бо я, бачте, не хотів «зарити в землю» свій талант! Ти б могла стати відомим істориком. А ти дихаєш пилюкою в старих архівах, підробляючи тим, що робиш «чорну роботу» для професорів, які тобі в підметки не годяться.

Пенелопа була зворушена. Уперше в житті їй хтось говорив те, що їй давно наболіло. Те наболіле вже покрилося зашкарублою шкірочкою. Однак Ярослав своїми словами розпарив ту шкірочку і їй стало невимовно жаль себе, своїх утрачених талантів і нездійсненої любові.

Любові? Ні. Тут Пенелопа не збиралася здаватися. Вона подивилася на годинника. Одинадцята. З острахом зиркнула на Ясика і з жахом побачила, що він готує собі каву!

«Матко Боска! — закричало в неї всередині. — Тільки не це! Очевидно, Ясик вирішив сьогодні вночі написати нову пісню!»

Неначе на підтвердження її здогадів, він порушив тишу:

— Але я доведу тобі, що ти не марно робила ці жертви! Я відчуваю в собі сили. Я відчуваю в собі це творче тремтіння. Я виношую в собі новий цикл пісень!..

Пенелопа перелякалася. Якщо справді на нього найшло натхнення, то... То Одіссей простоїть під її будинком усю ніч.

Вона побігла в кімнату і почала ритися в аптечці. Ось вони, снодійні таблетки. Вона розтовкла їх і, прийшовши на кухню, непомітно всипала в каву.

Однак Ясик не поспішав її пити. Він дивився на Пенелопу, а його думки витали десь далеко, в далеких синіх Карпатах, де росте квітка кохання.

— Ти бачиш: який влучний образ! — звернувся він до Пенелопи. — Квітка кохання... на голій скелі... Такий свіжий образ!

«Як твоя піжама» — прокоментувала подумки Пенелопа.

— І ось ця квітка на сонці й на вітрі цвіте ніжним цвітом...

Ясноспів завібрував своїм цапиним голосом:

— ...цві-і-і-те-е-е ні-і-і-жним цві-і-і-том...

«Добре, що я не купила йому сьогодні бандури,» — полегшено зітхнула Пенелопа.

— Я відчуваю в собі такі потенції! — захоплено вигукнув Ясик.

Пенелопа з недовірою зиркнула на нього. Він, зловивши на собі той погляд, уточнив:

— ...творчі потенції.

«Ага, творчі, — іронічно повторила подумки Пенелопа. — А то я вже розкатала губу!»

— Новий цикл пісень буде присвячено тобі. «Моїй коханій дружині Пенелопі». Тільки щось ім'я твоє тут не звучить.

«А для інших воно якраз дуже звучить!» — образилася Пенелопа.

— Можна, я дам тобі псевдонім «Зореслава»? Ні, може краще, «Сонцеслава» або... — він замислився. — Ким би ти хотіла бути?

«Взагалі-то я б хотіла бути «Актовою книгою міста Львова ХVІІ ст.», — подумки відповіла Пенелопа.

Однак Ясик був уже далеко. Вона стурбовано подивилася на холодну каву: зараз почне варити нову. Доведеться бігти до аптечки. Знову з острахом глипнула на годинника. Дванадцята ночі. Щоправда, ще дві години. Однак хто зна, як довго триватиме Ясноспівове натхнення?

Пенелопа озирнулася по квартирі. «І що б його ще зробити?» Їй здавалося, що вона за дві години здатна відремонтувати усю квартиру. На всяк випадок лишила цю ідею на пізніше, а сама сіла до швейної машинки: зібралася ціла купа одягу для дрібного ремонту.

Рівномірне деренчання машинки, здається, подіяло на Ясика заспокійливо. Він сидів за столом, підперши рукою підборіддя, і куняв.

Пенелопа зупинила машинку, однак у той же момент підхопився чоловік:

— Га? Що?

Жінка вмить сіла на місце й інтенсивно натисла на педаль. Машинка затуркотіла і Ясик знову заснув. Прокрутивши вхолосту ще півгодини для надійності, вона нарешті переконалася, що його добряче розморило. Пенелопа повела попід руки сонного чоловіка, немов малу дитину, і вклала в постіль. Він, проплямкавши губами один такт, солодко заснув.

Одіссей вже чекав. Вони пішли, прогулюючись нічним весняним Львовом. Здається, чоловік знав куди іти. «Тільки не в готель» — подумала Пенелопа. Їхній шлях закінчився в парку Франка навпроти університету. Трохи побродивши там, Одіссей повів її до самого п'єдесталу великого українського поета. Парочка підійшла до нього впритул з тилового затемненого боку. Не встигла Пенелопа отямитися, як Одіссей швидко роздер на ній колготки й трусики («Так він мене розорить!» — тільки й устигла подумати жінка), сам звільнився «від обмежень», різко підняв її сильними руками, притиснув до холодного каменю п'єдесталу і розвів їй ноги. Чесно кажучи, вона розгубилася. І не просто розгубилася, вона злякалася. Від університету сяяли прожектори, освітлюючи пам'ятник. І хоча чоловік із жінкою й стояли в тіні, все ж було досить страшнувато... Тим паче на пам'ятникові...

— А чого саме тут? — тільки й встигла пролепетати вона.

— Франко — мій улюблений поет, — швидко, задихаючись від збудження, промовив чоловік.

«Це ще мені пощастило, що його улюблений поет не Міцкевич,» — промайнуло в Пенелопиній голові, адже біля пам'ятника великому польському поетові займатися любов'ю було б набагато екстремальніше.

Думки Пенелопи перервав могутній землетрус. Ні, то був не землетрус, то просто Одіссей почав масовану підготовку до атаки. Він розкрив жінку, немов «Актову книгу Львова». Пенелопа відчула, що в тій «книзі» відкрився чорний, вологий тунель, і вона, затаївши віддих, почала очікувати тієї миті, коли в той тунель на білому коні в'їде принц... І яке її чекало здивування, коли в той тунель не в'їхав, а ледь утиснувся, і не принц, а паровоз, і не на білому коні, а, можна сказати, зовсім навпаки, тобто без презерватива. Спершу вона подумала, що її тунель не зовсім пристосований до таких габаритів. Але Одіссей, здається, так не думав, бо під час урочистого, можна сказати, парадного в'їзду в тунель, загарчав так, що розбудив бідного Івана Яковича.

Тим часом Пенелопа зрозуміла, що одне з двох: або тунель поступово розширюється, або паровоз зменшується, бо він уже досить пристойно там поміщався, принаймні по діаметру.

З часом Пенелопі здалося, що порівняння з тунелем і паровозом не зовсім влучне. Очевидно, йшлося про бурову. Скоро було ясно, що, напевно, нафта перебуває на великій глибині, оскільки бур немовби намагався пробурити Пенелопу наскрізь. Вона з жалем усвідомила, що дещо не підготувалася психологічно до цього технологічного процесу. Тим часом бур наполегливіше і наполегливіше шукав свою нафту, Пенелопа навіть серйозно стурбувалася, що так він може вилізти їй через рота.

Прислухаючись до своїх больових відчуттів, вона зрозуміла, що її маленька бурова, очевидно, замовила невідповідні бури, однак Одіссеєві так не здавалося. Він був у такій нестямі, що Пенелопі просто соромно було виявляти своє незадоволення.

Після чергового масивного натиску на нафтову скважину і чергового поштовху в пам'ятник Пенелопа захвилювалася: «Як ви там, Іване Яковичу?» «Я — в нормі!» — бадьоро відповів той. І вона трохи заспокоїлася. Отже, Одіссейові зусилля не марні.

Зненацька на горизонті на тлі темного парку вона розгледіла постать, яка наближалася до них. Пенелопа завмерла: зараз засічуть!

«Швидше, швидше», — зашепотіла вона, маючи на увазі, щоб Одіссей закруглявся, однак він це зрозумів інакше: як пришвидшення кількості поштовхів за хвилину.

Пенелопа подумки зарепетувала: «Іване Яковичу, що мені робити?», на що той її заспокоїв: «Не переживай, ви встигаєте!»

І справді, Одіссей Тарзаном заревів на всю площу, остаточно припечатавши Пенелопу до пам'ятника. «А в Касі він питав, чи можна в неї кінчати,» — з прикрістю зазначила Пенелопа, проте думати вже не було коли, бо постать засвистіла у свисток, а вона разом з Одіссеєм почала ганебно утікати в гущу парку.

Коли вони допленталися до її будинку, вже зарожевіло небо.

— Вибач, я був сьогодні дуже нетерплячий. Наступного разу я виправлюся, — прошепотів їй на прощання Одіссей.

Наступного дня вони пішли купувати Пенелопі спідню білизну. Чоловік і жінка зайшли в світлу, пахучу і дуже дорогу крамничку. Одіссей підійшов до вішачка з білизною «Тріумф», яку Пенелопа і не мріяла мати. Він відразу вибрав для неї жовто-золотий мережаний набір. Оцінивши поглядом Пенелопині розміри, а потім окинувши оком комплект, сказав:

— Мрію тебе в цьому побачити!

Пенелопа почервоніла і пішла до примірочної. Поки вона там роздягалася, Одіссей підібрав ще два набори — коричнево-жовтогарячий і білосніжний.

— Ну, як там? — спитав він.

— Якраз, — відгукнулася Пенелопа і побачила, як він випірнув із-за шторки.

Одіссей обхопив своїми руками її груди і погодився:

— І справді, на тебе.

Вона знову почервоніла.

— Не червоній, бо тоді в тебе зникають веснянки, — сказав він і почав їх цілувати.

Вона затамувала подих, щоб, не дай Бог, нічого не долинуло з примірочної до продавця. Проте Одіссея, здається, ризик тільки заводив. Він зняв з неї бюстгалтера і почав пестити язиком її груди, а його рука опинилася в неї між ногами, де вже все вмить зволожніло. В неї обм'якли ноги і вона не в силах була опиратися, а він грався губами з її сосками, а пальцями — з її клітором.

Коли вони вийшли з примірочної, продавець з цікавістю їх роздивлявся. Пенелопа ховала свої очі від сорому.

— Берете? — спитав вишколений продавець.

— Беремо.

— Усі три?

— Усі три.

Продавець почав швидко оформляти покупку, порадівши, що не даремно терпів у перевдягальні таке неподобство. Пенелопа вже хотіла було втекти з магазину, однак Одіссей і не збирався іти геть.

— А тепер, — сказав він, — покажіть нам чоловічу білизну.

Пенелопа воліла б провалитися крізь землю, однак було б зовсім нечемно залишити Одіссея наодинці після такого королівського подарунку.

— Мені «боксерки», будь ласка, — попросив він.

Молодий продавець, професійно оглянувши Одіссеєву поставу та його манеру одягатися, виклав на прилавок товар. Одіссей вибрав собі кілька штук і сказав:

— Я піду поміряю.

Продавець завагався:

— Узагалі-то, у нас не дозволяється міряти труси.

Одіссей дивився на нього вичікувально.

— Ну, як для вас... — пробелькотів продавець, зиркнувши на Пенелопу, яка пашіла, як після сауни, і не закінчив фрази.

Одіссей потягнув Пенелопу до примірочної.

— Я не піду, — опиралася вона. Проте він силоміць заштовхнув її туди, ще й ляснувши легенько по попці.

За шторкою Одіссей зняв із себе нижню частину одягу і присів на стільчик. Пенелопа розгублено на нього дивилася. Тим часом він знімав і з неї те ж саме. Чоловік обережно взяв її за талію і наблизив до себе. Вона впритул підійшла до нього, обнявши ногами стілець, на якому він сидів. Одіссей, міцно тримаючи жінку, почав її повільно, обережно опускати.

Вона поволі присідала, поки не відчула легенький дотик своєї плоті до його. Відчувши це, чоловік призупинив її. На цей раз він не поспішав, а ледь-ледь чутно підштовхував її. Ті ніжні поштовхи поступово розкрили половинки черепашки і ніжно розбудили молюска, який там сховався. Той відразу ж прокинувся і розпластався перед невідомим загарбником. Тоді невідомий загарбник наважився проникнути в таємний хід. Він спершу обережно постукав туди, а коли двері привідкрилися, почав дуже обережно, маленькими кроками проникати туди. Пенелопа мало не завила від насолоди, однак Одіссей вчасно затулив їй рота потужним поцілунком. Він тримав її і рівномірно рухав нею вгору-вниз. Яскраве світло знову засліпило Пенелопу. З нею відбувалося щось неймовірне. Від цього злиття або, як писали минулого століття, «соїтія» хотілося кричати, стогнати, сміятися, плакати, рвати на собі волосся водночас. Рівномірні рухи посилали хвилі блаженства по всьому тілу. Від них тіло ставало невагомим, воно обволікало плотською вологою чужинця, який увірвався в її таємний хід.

Одіссей пришвидшив свої рухи, міцно тримаючи Пенелопу в руках. Вона слухалася його рук, і ось він з силою притиснув її до себе й вона фізично відчула в собі імпульси чужинця, який проник у неї. Це її привело майже до божевілля. В такому ж стані перебував і Одіссей. І, щоб не заревіти в дуже пристойній крамниці, він уп'явся в Пенелопине плече зубами.

Від болю Пенелопа прокинулася і вирячила очі, проте вигляд чоловіка, який кінчає в неї з такою насолодою, зненацька перетворило її больові відчуття на насолоду. Це в багато разів посилило кайф від того, що відбулося в примірочній крамниці нижньої білизни.

Коли вони вийшли з примірочної, продавець уважно роздивлявся люстру на стелі. Пенелопа ховалася за Одіссеєм, а він спокійно і навіть весело розраховувався і забирав покупки.

Виходячи з крамниці, навіть пожартував:

— Дуже вам дякуємо за бездоганне обслуговування. Ми одержали масу задоволення.

— Я теж, — скромно зазначив продавець.

Пенелопа ішла вулицею й дорікала Одіссеєві, що він ганебно поводився. Він собі поїде геть, а їй жити в цьому місті.

Одіссей був дитинно безтурботний:

— Життя таке коротке, — заспокоював він її. — А щасливих митей так мало. Чому ми повинні ними нехтувати?

Наступного ранку вона, збираючись на роботу і побачивши в дзеркалі чорний синець на плечі, вирішила: якось усе не по-людськи. Треба щось придумати. Тож, беручи на щитку ключі від свого кабінету, вона на мить завмерла, а потім, озирнувшись навколо, — чи ніхто за нею не спостерігає, — зняла маленький скромний ключик з-під таблички «Горище».

На горищі було сухо і сонячно. Там лежали якісь дошки, мішки з крейдою, цегла. А на дерев'яній перекладині попід вікном сиділа вервечка голубів.

Коли Одіссей з Пенелопою залізли на горище, голуби з переляку розлетілися, проте за деякий час, зрозумівши, що їхньому життю ніщо не загрожує, почали по одному повертатися на перекладку.

«Хоч тут і не готель „Ріц“, проте краще, аніж у публічних місцях. Щоправда, обстановка не дуже романтична. Може, „Актову книгу міста Львова“ принести?» — думала Пенелопа. З приводу неромантичності обстановки вона помилилася. Голуби виявилися дуже вдячними і чутливими глядачами. Як тільки Одіссей і Пенелопа впивалися поцілунками, ті починали туркотіти. Чоловік і жінка намагалися розшифрувати, що означає їхнє туркотіння: глибокий осуд, схвалення чи оплески. Після кількох сеансів, проведених на горищі, стало ясно, що птахи співпереживають або акомпанують їм, а можливо, і те й інше водночас. Один голуб-оригінал — вони прийшли до висновку, що це саме він, а не вона, — облюбував Одіссеєву голову, причому сідав на неї в найнепідходящі моменти: саме тоді, коли її власникові було абсолютно не до нього.

Звичайно, на дошках кохатися було дещо жорсткувато. Зате ніхто не дихав у спину. Пенелопа принесла з дому кілька коциків, після чого умови стали просто ідеальними. Часом вони пили там каву, щоправда, з термоса, однак вона неабияк підсолоджувала їхнє спілкування. Насолодившись одне одним, Одіссей і Пенелопа спостерігали захід сонця або слухали, як б'ють дзвони на церкві навпроти.

Одного разу Одіссей узяв із собою бінокля і довго роздивлявся Львів з висоти пташиного лету.

— Звідси навіть Оперу видно, — сказав він і замислився.

Наступна фраза перелякала Пенелопу на смерть:

— А чи не завітати нам до театру? — лукаво запропонував він.

Те, чого так боялася Пенелопа, таки сталося. Одіссей закупив цілу ложу. Вона подивилася на квитки: «Болеро» Равеля і «Селянське весілля».

Пенелопа приготувалася до найгіршого. Вона вся тремтіла від страху і водночас це її шалено збуджувало.

Вони сиділи в ложі-бельетаж і розглядали залу. Був аншлаг. Пенелопа оглянула стратегічну позицію. «Та-ак, із сусідньоої ложі нічого не буде видно. Якщо, звичайно, хтось навмисне не виявить цікавості: а що відбувається в їхній комірчині? Що стосується лож навпроти, а особливо першого ярусу, то тут, певно, справа була набагато серйозніша. Особливо її турбували меломани, які поприходили на виставу з біноклями. А крім того, в фойє театру вона зустріла кількох своїх знайомих. Те, що знайомі розкажуть чоловікові про її візит, вона не боялася: Ясикові вона сказала правду, ну, не зовсім правду, а напівправду, що йде в театр з доктором історичних наук, який люб'язно запросив її на виставу на знак удячності за ретельно виконану роботу. Коли він смикнувся щось заперечити, вона заявила: «Невже ти думаєш, що пристойніше було б прийняти його запрошення в ресторан?» Після цього запитання, він уже не опирався.

Отже, ситуація складна. Вона намагалася нагадати собі, чи вона сама коли-небудь озирається по театру під час вистави, чи ні. Взагалі її завжди цікавило, хто і як сприймає музичний твір. Однак тепер їй хотілося, щоб цього разу, на цьому спектаклі таке питання ні перед ким не поставало.

Поки вона думала, у театрі поволі темніло. І її серце стислося в маленький кулачок.

І тут, немов із підземелля, почувся притлумлений сиплий ритмічний звук барабанів:

Там-тататам,

Тататам

Там, там

Тататам,

Татата-татата-татата-там!

Спершу їх супроводжували строгі щипки струнних: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» А далі полився справді сексуальний голос того музичного інструмента, який запропонував їй купити молодий продавець у музичному магазині.

Кожен удар барабана спричиняв відповідну вібрацію в тілі. Воно автоматично почало пульсувати в такт: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!»

Одіссей поклав руку їй на коліна і затарабанив пальцями по них: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» Його пальці в такт цьому шалено-сексуальному ритмові почали рухатися у відповідному напрямку. Пенелопа була вже скорена. Йому навіть не довелося розводити їй ноги. Вона зробила це сама. І ось його пальці вже опинилися «саме там»: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» — І от «саме там» вони продовжували своє ритмічне і поки що майже покірне: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам.

Татата-татата-татата-там!» Він узяв другою рукою її руку і поклав собі «саме туди». Вона відразу ж зрозуміла, що їй робити. Вона акуратно почала піднімати крайню плоть у цьому безсоромному ритмі: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!»

Її очі були заплющені і їй уже було байдуже, чи дивляться на неї в біноклі, чи ні. Єдине, що її хвилювало, то це оте: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» Коли його пальці віднайшли її найвразливішу жіночу точку і почали там своє: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!», їй аж запаморочилося в голові.

А експресія музики ще більше наростала. Барабани ставали дедалі наполегливішими.

А духові інструменти роз'ятрювали і без того напружені емоції: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!»

Ось їхнє напруження вже досягло тієї точки, коли тіло потребувало чогось потужнішого. Одіссей блискавичними рухами відсунув свого стільця у тінь ложі й посадив її на себе: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» Вона рухалася чітко в такт заданого ритму, а він, руками притримуючи її за попу, допомагав. Блаженство було шалене. І воно з кожною хвилиною наростало і наростало: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!»

І вже несила було далі рухатися, проте барабани все агресивніше відбивали ритм: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!»

І тут вступили смичкові. Вони потужно підхопили мелодію духових і понесли на хвилях ритму їх далі й далі в безмежне море насолоди: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» Пенелопа відчула, що кожна клітинка її тіла була повністю знесилена, але магія ритму вела далі й далі: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» І тут з'явилося друге дихання...

Одіссей знову ж таки блискавичними рухами згріб стільці, зсунувши їх у куток, поставив Пенелопу на коліна на підлогу, сам став на коліна і продовжив відбивання ритму ззаду: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» Ця поза, що і в нормальних умовах викликає шалене задоволення, тепер, у цьому божевільному ритмі, довела Пенелопу справді до нестями. Вона просто кричала, хоч і не чула свого голосу за масованим натиском усіх музичних інструментів, які пульсували, як пульсує яскраво-червона кров з перерізаної артерії: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» Одіссей також оскаженів, він так шмаляв Пенелопу, що здавалося, зараз проб'є її наскрізь. Однак їй не було неприємно. Навпаки. Больові відчуття посилювали її оргазм.

«Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» І тут ударили тарілки. Вона зрозуміла, що наближається кінець. На звук тарілок Одіссей підсилив свій і без того могутній удар. Знову тарілки. І знову тупий болюче-приємний удар. Знову тарілки. І знову він: «Там-тататам. Тататам. Там, там. Тататам. Татата-татата-татата-там!» І ось останній громовий удар тарілок і останній потужній удар Одіссея.

— А-а-а!

...І всі щасливо кінчили. І барабани, і тарілки, і смичкові, і духові, і одна божевільна парочка в ложі. Причому, що характерно, всі одночасно.

Пенелопа і Одіссей не лишилися на другу дію. Пенелопа ішла, похитуючись, мов п'яна. Ноги запліталися і її притримував під руку Одіссей. Вони зупинили таксі.

Одіссей на прощання поцілував, доторкнувшись своїм язиком до її піднебіння.

Настала субота. Пенелопа була знесилена від шаленого тижня. Вона пролежала в ліжку півдня. В кухні була гора немитого посуду, у ванні — купа брудної білизни, стояли порожні баняки без води, холодильник зяяв порожнечею.

А вона спала і спала.

Надвечір Пенелопа вирішила знову стати хорошою мамою. Тож узяла дітей і пішла з ними купити чогось смачненького. Вона повела їх до цукерні, удосталь нагодувала смачним сирником, маковою руладою і віденським струделем з яблуками.

Вона була щаслива. Вона була легка, аж невагома. В неї навіть хода змінилася: жінка йшла, вся розпружена і розімліла, від чого її тіло саме вигиналося. Її тримали за обидві руки діти. Вони також були щасливі. Всі гуляли по сонячному весняному Львову, і ноги Пенелопи самі привели її до університетського парку Франка. «Правду люди кажуть, — подумала про себе Пенелопа. — Злочинця тягне на місце злочину». Наблизившись упритул до пам'ятника, вона почервоніла. Почала придивлятися до того місця постаменту, до якого була припечатана спиною. Там не було ніяких знаків, ніяких слідів злодіяння. Підійшла ближче і ніжно погладила його рукою.

— Ма, що з тобою? — запитала Кася.

— Одній цікавій Варварі носа відірвали! — пожартувала Пенелопа.

— Я не Варвара! — образилася та.

— Варвара! Варвара! — почав дражнитися малий Богдан.

— Ма, а Бодя дражниться! — пожалілася та.

Пенелопа засміялася. Вона вже знала: зараз вони зчепляться і почнуть чубитися. Однак це вже не викликало в неї роздратування, а лише легку усмішку.

І справді, діти затіяли бійку. Пенелопа їх розборонила і повела в парк. Діти вирвалися з її рук і побігли по доріжці. Вони зупинилися десь попереду, чомусь присіли і замахали їй руками:

— Ма! Іди сюди!

Пенелопа повільно підійшла і побачила, що вони сиділи навпочіпки біля сидячого дитячого візочка, на якому спокійно світило своїми чорно-черешневими оченятами дитинча.

— Ма! Хочемо такого братика! — вигукнула Кася.

— Ні, сестричку! — заверещав Бодя.

— Ні, я сказала братика!

— А я сказав сестричку!

І вони знову почали чубитися.

Пенелопа зачаровано дивилася на смагляве дитинча, а те зиркало на неї.

«Ісусе! А що, цілком може бути, що в нашій білобрисій сім'ї за дев'ять місяців народиться отакий смаглявий Телемах».

До візочка підбігла бабуся:

— Осьдечки ти, моя крихітко! А дурна баба пішла собі додому, а тебе, моє золотце, забула на вулиці! От нездала баба!

Бабуся забрала свого Телемаха, а Пенелопа знесилено опустилася на лавку. Вона почала прислухатися, що робиться в неї усередині. Чи почує вона, як там зароджується маленька істота?

Думка про можливість народження Телемаха не давала їй спокою і наступного дня, у неділю.

Тож перше, що вона сказала своєму Одіссеєві, було:

— А чому ти не запобігаєшся?

— Якщо ти завагітнієш, я з тобою одружуся.

Ця думка якось не спадала їй на голову. Чомусь в її уяві більше вимальовувалася інша картина: смаглявий Телемах на килимочку біля телевізора з її веснянкуватими Мартусею і Бодею.

І відразу її запал щодо Одіссея згас. Звичайно, може, вона вже вагітна. А раптом ще ні? Раптом пронесло? Тож піддавати себе ризикові немає сенсу.

Пенелопа почала уникати зустрічей, повністю віддалася роботі. Хоча, якщо чесно, прочитання «Актової книги міста Львова ХVІІ ст.» викликало в неї суперечливі почуття.

Одіссей палав. Він не міг зрозуміти: що відбувається. Він ловив її в коридорі архіву за руку, тягнучи на горище; він чекав її після роботи і йшов за нею по п'ятах, гуляв під її будинком. Проте Пенелопа була незворушна.

Несподівано Одіссей зник. Він не з'являвся до неї день, другий. Третього дня вона не витримала і спитала в Касі:

— А чому не приходить за своїми картками Дмитро Іванович?

— А хіба ви не знаєте? Він же поїхав!

Пенелопа закам'яніла.

— А що, хіба він з вами не розрахувався? — поцікавилася Кася.

— Розрахувався... — сказала Пенелопа. «Ще й як розрахувався!» — подумки додала вона.

У Пенелопиній голові відбувалася напружена розумова діяльність.

— Якось незручно, — прибрехала вона Касі. — Він заплатив, а роботи не забрав.

— Перешліть йому в Київ!

— Я навіть адреси не маю!

— Підіть до директриси — у неї там лист-відношення, подивіться, з якої установи він надісланий.

— Касечко, ви зможете зробити це для мене?

— Так, Пенелопочко Василівно! — зраділа Кася. Видно, і в неї після від'їзду Дмитра Івановича робота ніяк не йшла.

«Поїхав. Навіть не попрощався. Напевне, образився. Ох і дурна ж я! Таке щастя привалило, а я так по-свинському до чоловіка поставилася. Не могла вже по-людськи з ним обійтися. Не могла вже дотерпіти кількох днів. Адже сама маю голову на плечах: слава Богу не дівчинка, знаю, звідкіля діти беруться і як зробити, щоб їх не було! От дурепа!

А в мене ж нічого, абсолютно нічого не лишилося від нього на згадку. Хіба що ця «Актова книга міста Львова ХVІІ ст.».

Пенелопа відкрила її та ніжно погладила папір.

— Пенелопочко Василівно, — забігла захекана Кася. — Ви уявляте? Ніяких слідів! Ні листа-відношення, ні якихось зачіпок! Неначе його й не було взагалі! Фантастика якась!

— Ну, нічого страшного, Касечко! — заспокоїла її Пенелопа. — Адже можна буде його знайти інакше: наприклад, зателефонувати в Інститут історії.

— Можна я зараз? — учепилася за ідею Кася. Здається, таємничість навколо постаті колишнього шаленого коханця заінтригувала її, перекривши ображене самолюбство.

— Ідіть, Касечко. Ідіть, — поблажливо сказала Пенелопа.

Касечці не треба було повторювати. А Пенелопа лишилася наодинці зі своїми почуттями. Вона вже точно знала, що Касі не вдасться нічого дізнатися.

Ось так, нізвідки прийшов у її життя чоловік, якого вона підсвідомо прагнула довгі роки, і пішов у нікуди. Може, цей короткий спалах і є її справжнім життям? Може, заради цього вона і народилася? Щоб у безмежній сірятині відчути смак життя, смак любові, смак насолоди? Чому вона так повелася з Одіссеєм? Адже це був її шанс. Єдиний у її житті шанс. Чому вона його не використала сповна? Чому вона вилила недопитий божественний напій на землю? Побоялася вагітності? А може, ця вагітність і буде благом? Може, Чоловік Нізвідки приніс їй «благу звістку»? А вона від неї відсахнулася. Яка ж вона безголова жінка! Затуркана побутом тупиця!

У кабінет влетіла Кася:

— Пенелопочко Василівно, ви уявляєте: в Києві ніхто ніколи навіть і не чув про такого доктора історичних наук Остромирського Дмитра Івановича. А ще сказали, що там у них взагалі ніхто не займається «Актовою книгою міста Львова ХVІІ ст.»!

Кася дивилася на Пенелопу округленими очима.

— А він же в нас утретє!

— А ви... — Пенелопа осіклася.

Вона хотіла була спитати: «А ви теж з ним утретє?» Добре, що вчасно схаменулася.

Тим часом Кася сіла на стілець біля Пенелопи і утупилася незрячим поглядом у вікно.

«Може, вона думає про те ж саме, що і я,» — промайнуло в Пенелопиній голові.

В очах її молодої колеги був невимовний сум. Тепер вони перетворилися з колег на колєжанок, на друзів по нещастю. Їх об'єднала спільна біда. Однак про це поки що не знала Кася. Вона перевела свій погляд з вікна на Пенелопу. Тільки тепер він був жалібний. Вона хотіла прямо зараз вилити Пенелопі душу, однак не знала, як почати.

Пенелопі й самій захотілося почути із Касиних вуст щось нове про свого Одіссея.

— Ви хочете щось сказати? — підбадьорила її Пенелопа. — Кажіть, не соромтесь! Ви знаєте, від мене це далі не піде!

Кася зраділа.

— Пенелопочко Василівно! Уявляєте! Ні, ви навіть не уявляєте! У мене ж був з цим Дмитром Івановичем роман.

«Якраз я дуже добре собі уявляю, дівчинко!»

— Щоправда, цей роман був зовсім коротким, як спалах, як світоч.

«Про світоч — це мені також до болю знайоме».

— Це було, як грім із неба! Він же попросився в директриси попрацювати з «Актовою книгою Львова ХVІІ ст.» в сусідній кімнатці, бо там нікого немає і йому легше зосередитися, аніж у читальній залі. І ось я туди йому приносила цю здоровенну бандуру. Ой, вибачте, цей рукопис.

Згадка про бандуру примусила Пенелопу здригнутися.

— Ну от. Приношу йому, — Кася перелякано подивилася на Пенелопу, — Ой, ви будете сердитися, Пенелопочко Василівно!

«Навпаки, я тільки буду вам вдячна, Касечко, за вашу оповідь!» — подумки заспокоїла її вона. Однак не вголос.

Кася замовкла. Пенелопа її не підганяла, аби не налякати пташку. Кася стишила голос:

— Ви навіть не уявляєте, який це мужчина!

Кася перелякано подивилася на Пенелопу, мовляв, як відреагує ця архівна миша на її слова. Однак Пенелопа усміхнулася. Її усмішка означала: «Мені можете розповідати все! Я зрозумію, як ніхто інший».

Касю підкупила її усмішка. Вона й собі усміхнулася.

— Я мала багато чоловіків... — замріяно сказала вона, — однак цей Остромирський!.. Йому ніхто навіть у підметки не годиться!

Вона важко зітхнула. Здається, більшого вона розповісти не могла. Не такі в них з Пенелопою стосунки.

Тоді Пенелопа запропонувала:

— А чи не сходити нам в цукерню на каву? Я запрошую!

— Коли?

— Хоч зараз!

Маленька цукерня в короткому вузькому провулку в центрі Львова не зовсім відповідала завданню розговорити Касю. Треба було обрати якусь притемнену кав'ярню, скажімо, у вірменському кварталі. А ця цукерня була світла і маленька, і розмову легко могли почути за сусіднім столиком. Однак, на щастя, в кав'ярні, крім них, нікого не було, звучали дуже сексуальні мелодії у виконанні Ероса Рамазотті, тож мила дівчинка за прилавком не могла їх почути. А Ерос, як ніколи, гарно подіяв на еротичні спогади Касі.

— Цей Дмитро Іванович — просто бог. Бог любові. Мені здається, що він спустився з античного грецького Олімпу, щоб показати нам, тобто мені...

«Ти не помилилася, дівчинко, саме нам!» — прокоментувала Пенелопа.

— ...що ми просто жалюгідні в нашому баченні сексу.

«Що правда, то правда».

— Ми такі закомплексовані, такі однобокі... Займаємося любов'ю в трьох стандартних позах і думаємо про себе, що такі віртуози.

Кася перелякано подивилася на Пенелопу: чи не ляпнула вона зайвого цій архівній миші. Однак архівна миша з цікавістю дивилася на Касю. Щоб заохотити оповідачку, вона сором'язливо зізналася:

— Я така недолуга в цих справах! А мені так хотілося б знати більше!

Кася недовірливо на неї зиркнула, але потім, як профі, повела далі:

— Я вже переконалася: наші мужики — такі тупі в сексі! Такі примітивні, як телеграфні стовпи! Пилять тебе, пилять, як ремісники, а уявляють себе суперменами! Ох, і дубові ж вони! Немає в них ні відчуття дотику, ні відчуття міри, ні відчуття ритму... Ось, скажімо, запах. Це ж так важливо в сексі! А ці дебіли цього не розуміють! Або напарфумляться до неможливості, або не помиються як слід! Адже запах, Пенелопочко Василівно, це теж елемент сексу! Кожен мужчина пахне по-своєму. Є такі красавчики, роздягнеш його, а воно таке нудотно-смердюче. Словом, відразу пропадає бажання.

А є таке собі непримітне. Нюхнеш його, а від нього пахне морем. Не водоростями, а свіжим бризом.

Пенелопа заворожено дивилася на Касю. Вона була прекрасна. Чорне, як смола, волосся, голубі очі, вологі чутливі губи. Вона була така чуттєва!..

— А ми ж теж пахнемо! Вони цього не розуміють, що наш запах — це... Його не можна не помічати, або дратуватися ним, примушуючи нас парфумитися перед сексом! Ці дебіли цього не розуміють! Вони не можуть збагнути своїми двома звивинами, що запах треба любити. Треба вміти ним насолоджуватися! Бо цей запах — то набагато важливіше, аніж тупе механічне чищення пляшки йоржиком!

Вона замислилася.

— Мужики в ліжку, як тетери. Глухі! Я маю на увазі, глухі до жінки, до її бажань, до її відчуттів. Токують собі, а там — трава не рости! Все в одному ритмі, занудно, як ті дятли. Звичайно, є й інші... Мені теж один такий трапився. Неначе такий досвідчений, такий вправний! А, виявляється, він просто бл..дун, вибачте на слові, Пенелопочко Василівно! У нього всі ті штучки були нещирі, вони йшли не з нутра, не від його бажання дати жінці насолоду, а щоб показати, який він бувалий, який він вигадливий! А сам перед тим вивчав усі ці прийомчики по відео! — Кася хрипло засміялася.

Вона вколупнула ложечкою тістечко — листкове з яблуками та ніжним кремом — і поклала собі до рота. На мить завмерла, неначе замислилася, проковтнула і, немов осяяна ідеєю, сказала:

— А взяти, наприклад, смакові відчуття... Жінка хоче, щоб її пробували на смак, вона від цього шаленіє! Її тіло просто кричить у ліжку: спробуй мене, посмакуй мене! А воно, це поліно, навіть боїться губами доторкнутися до тебе або просто обслинює. А спробувати кінчиком язика, а легенько вкусити, а ковтнути твій сік — ніколи! Тобто, звичайно, є чоловіки, які вправні в оральному сексі. Однак це не те. Вони просто вправні в оральному сексі. І більше нічого! Вони просто маніпулятори!

Кася уважно подивилася на ложечку, на якій завис крем. Вона її зосереджено почала облизувати, неначе сама займалася з чоловіком оральним сексом. Пенелопа дивилася на неї, на її чутливий язик, чутливі пальці. І в неї всередині щось щемливо стислося.

Нарешті на ложечці нічого не залишилося, і Кася споглядала її з великим жалем. Ложечка була геть порожньою.

— А Дмитро Іванович... Ох, Дмитро Іванович! — застогнала вона. — Знаєте, який у нього був запах, його запах! Це був запах озону після розряду блискавки в гірському лісі!

Кася хрипло засміялася.

— А знаєте, який він був на смак?

Кася замислилася.

— На смак він був, як свіжий пахучий городній огірок, посипаний сількою.

Кася розсміялася.

— А знаєте, який він був чуткий до дотику?

Кася уважно подивилася на Пенелопу незрячим поглядом. Вона підвелася, через стіл нахилилася до Пенелопи і ледь торкнулася своїми губами її губ. У тієї по тілу пробігла тремтлива хвиля...

У Львові відразу після від'зду Одіссея весна просто вибухнула цвітом, листям і зеленою свіжістю. Пенелопа дуже сумувала за Одіссеєм. Проте Касина присутність якось згладжувала розлуку. Вони зблизилися на ґрунті спільних інтересів.

Пенелопа з острахом чекала днів, коли в неї мали початися місячні. Вона прислухалася до себе, до свого нутра, до свого лона. То їй здавалося, що там, усередині щось пульсує, подаючи ледь відчутні ознаки життя. Низ її живота тягнув і ніби набух. А іншого разу вона відчувала себе порожньою. Пенелопа ніколи дотепер не вела календарики — не було сенсу. А тепер вона намагалася згадати точно день, коли в неї почалися останні місячні, й періодичність, з якою вони відбувалися. Ні до якого конкретного висновку вона не прийшла. У голові все сплуталося. Раніше її місячні були чимось буденним і загубленим у круговерті щоденних клопотів і проблем.

Тож напруження зростало з дня на день. Очікування виявилося нестерпним. Вона безперестанку бігала в туалет, заглядаючи на свої щоденні прокладки. Однак вони були чистими. Тільки часом з'являлася волога крапочка її соку.

Пенелопа поділилася сумнівами з Касею, щоправда, не уточнюючи походження можливої вагітності. Та її заспокоїла: нині існують такі методи позбавлення жінки від її «головного болю», що нема чого тривожитися.

Це Пенелопу спочатку розпружило, але потім виник сумнів: якщо їй з Олімпу був посланий сам бог Любові, то чи має вона право позбуватися його плоду?

Пенелопа не знаходила собі місця. Її розривали суперечливі почуття: вагітна — не вагітна; якщо вагітна — позбуватися дитини чи не позбуватися?

Її сумніви в одну мить розвіяла Кася, запропонувавши:

— А чому б тобі (вони вже перейшли на «ти») не зробити тест на вагітність? Це дуже просто! Продається в кожній аптеці.

Пенелопа схопилася за цю ідею, як за соломинку. Вони разом з Касею прийшли в аптеку, купили тест і повернулися в архів.

Жінки зайшли в туалет і закрилися. Пенелопа вийшла з кабінки з майонезною банкою, в якій жовтіла її сеча. Кася швидкими рухами розпечатала тест і опустила папірчик у банку.

Потім вийняла його і поклала сушитися на підвіконня.

— Якщо ти вагітна, будеш народжувати? — спитала Кася.

— Не знаю... — невпевнено відповіла Пенелопа.

— Мені вже час завести дітей, — сказала вона. — Он у тебе їх двоє, а мені вже скоро пізно буде народжувати...

— Чого там пізно. Ділові американки першу дитину народжують після сорока.

— Та навіщо нам рівнятися на американок! У цих американців усе не так, як у людей. І ще вони намагаються переконати увесь світ, що це правильно. А насправді дітей треба народжувати молодим, здоровим і сильним... Ще не висохло?

Кася подивилася на підвіконня:

— Ще мокре. От я недотепа! — зітхнула вона. — Не дозволила Остромирському кінчати в мене. Це — чоловік, від якого б я народила дитину, не вагаючись.

— Навіть якби в тебе було вже двоє дітей від законного чоловіка? — цілком несподівано для себе спитала Пенелопа і з острахом подивилася на подругу.

«Зараз я її втрачу», — подумала Пенелопа. Їй було щиро жаль з цього приводу. Однак далі брехати вона вже просто не могла.

Кася заціпеніла. Вона дивилася на Пенелопу такими очима, неначе та в них не вміщувалася.

— Пенелопо!.. — прохрипіла вона. — Пенелопо... Ти...

Кася не могла підібрати слова.

— Ти...

«Стерво? — спало на думку Пенелопі. — Ну що ж. Хай буде й так».

— Ти просто супер! — захоплено вигукнула Кася.

Вона підійшла до неї впритул і обережно, як тільки уміє це зробити жінка, поцілувала Пенелопу в губи.

Тест дав негативну відповідь і вони пішли в кав'ярню у вірменський квартал відзначити цю подію.

— Ти навіть не уявляєш, яка ти! — шепотіла їй Кася. — Я відчувала, що ти — коханка від Бога. В тобі це закладено на генетичному рівні. Ти, напевне, боялася мені все розповісти, думаючи, що я приревную? Дурненька! Я не з таких!

Вони замовили каву, однак зрозуміли, що це не той напій, який їм зараз потрібний. Тож вони замовили собі ще й коньяку. Пенелопа давно так не веселилася. А Кася, почувши всю Пенелопину одіссею — від підглядання в щілинку за Касею і аж до «Болеро» Равеля у Львівській опері, — мало не валялася під столом. Їхнє тіло корчилося від конвульсій. Здавалося, їм зараз настане кінець. Проте кінець не наставав. І їх знову і знову трясло від сміху.

Вони вийшли на світ божий з темної кав'ярні, сп'янілі й знесилені, заплющилися від денного світла і на мить завмерли на порозі.

До них підійшли двоє чоловіків і запропонували їм прогулятися.

Кася зміряла їх професійним оком і кинула зневажливо прямісінько їм в обличчя:

— Та пішли ви...

Після того, як Пенелопа і Кася порозумілися, їхнє життя значно посвітлішало. Вони відчули, що попри їхню несхожість, їх багато-що пов'язує. Передусім — Одіссей.

Вони любили проводити обідню перерву на горищі з голубами на бантині. В дощову погоду, попиваючи каву або чай з термоса, замріяно спостерігали, як патьоки дощової води миють львівську бруківку, а в сонячну погоду роздягалися і засмагали прямо на дошках, відчиняючи віконниці. Голуби вже звикли до їхньої присутності. І їхнє голубине і Пенелопино-Касине існування було щемливо-романтичним.

Одного дня Пенелопа, відкривши свого стола, знайшла там дивну білу коробочку. Вона відкрила її. Там лежав перстеник. Маленький перстеник з магічним камінчиком посередині. Пенелопа подивилася на камінчик на світло. Він мінився різними кольорами. А з внутрішнього боку перстеника був вигравіруваний якийсь напис. Вона взяла лупу і прочитала: «Чекай мене завжди».

Пенелопа жалібно подивилася на Касю і заридала. Та підійшла до неї і поцілувала її в шию, в губи. І вони злилися в одному палкому поцілунку.

Наставала літня пора, і Пенелопа з Касею взяли відпустку одночасно, незважаючи на невдоволення директриси.

Кася знайшла в Карпатах одну самотню хатинку, далеко від цивілізації, і Пенелопа, уперше відправивши чоловіка самого з дітьми до свекрухи, приєдналася до неї.

Їм пощастило з погодою. Була спека. А спека в горах — це просто насолода, оскільки ніщо так не приваблює людину, як контраст: можливість будь-якої миті змінити настрій, обстановку, температуру. Ось і вони могли годинами блукати темним холодним карпатським лісом, аж замерзнути, а потім вилізти на голий белебень і потонути в променях палючого сонця, відчуваючи, що ось-ось отримають тепловий удар. Вони могли увійти в гірський крижаний потік і, плюскаючись там, як малі діти, охолодити своє знеможене спекою тіло.

Господар хатини — молодий красень-гуцул Михайло, небагатослівний, проте дуже надійний в горах, — відвідував їх раз на день, приносячи свіжого молока, хліба і сиру.

Спостерігаючи, як він рубає дрова, Кася сказала Пенелопі:

— Ти знаєш, він мені подобається. Здається, він те, що нам треба!

— Тільки без мене! — замахала руками Пенелопа.

— Не бійся! — твердо запевнила Кася.

Михайло був невисоким, жилавим хлопцем і, як годиться гуцулові, з вусами. Він приходив зранку, ставав на скелі, що висіла над гірським потоком, і спокійно спостерігав, як купаються дві голі жінки. При цьому жоден м'яз на його обличчі не ворушився.

— У ньому щось є... — говорила Кася Пенелопі, спостерігаючи, як він хазяйнує біля хати. — Оте природне, яке нашим міським хлюпикам бракує. — Якщо його обтесати, то це буде... — вона замислилася. — То це буде Говерла!

— Говерла — це гора, — заперечила Пенелопа. — Непорушна гора. Я думаю, що непорушність якраз тебе не цікавить.

— Дарма, зате слово хороше.

Михайло, немов відчуваючи, що про нього йде мова, обертався і дивився довгим незмигним поглядом у їхній бік.

З кожним днем його перебування на безлюдній горі з єдиною хатиною на вершечку збільшувалося у часі. Жіночки постійно знаходили зачіпку, щоб він лишався довше. Та й він, здається, не поспішав додому.

— Місьо, а Місьо, — туркотіла до нього Кася, — а ти жінку маєш?

— Не маю, — казав Місьо і дивився довгим незмигним поглядом на Касю.

— Місьо, а Місьо, — муркотіла далі Кася, — а наречену маєш?

— Ні, не маю, — казав Місьо і дивився, не відриваючись від Касі.

— Місьо, а Місьо, а нам страшно тут ночувати, — пхикала Кася.

— А чого ти си боїш? — дивувався Місьо. — Тут нич нема!

— Тому то і страшно, що нич нема!

Місьо цього не розумів. Він узагалі не розумів цих двох молодих жінок, які, здається, щось від нього хотіли. А, може, то він чогось хотів від них.

— Місьо, а ти коли-небудь спав із жінкою? — допитувалася Кася.

— Ні.

— А знаєш, як це робиться?

— Знаю.

— Звідки?

— Я маю вівці.

Кася дзвінко сміялася.

— Місьо, приготуй нам сьогодні вечерю на вогнищі! — умовляла вона.

І Місьо не поспішаючи розпалював багаття, повільно ставив на нього казанок, повільно чистив цибулю, моркву, картоплю, гриби і довго сидів над юшкою, задумливо дивлячись у киплячу воду, помішуючи її дерев'яною ложкою.

Кася примостилася біля нього і, обпершись підборіддям на коліна, дивилася на вогонь.

Від часу до часу Місьо брав дерев'яною ложкою юшку і пробував її.

— Дай я! — попросила Кася, і він слухняно підніс їй ложку до рота. Вона заворожуюче дивилася йому в очі, а він не відривав свого погляду від неї.

Вона облизалася, нахилилася до нього і поцілувала в губи. Він сидів, боячись поворухнутись. Тоді вона підлізла до нього, як кішка, і почала легенько смикати його зубами за вус. Місьо заворожено дивився на неї. Кася легенько торкнулася його губ своїм язиком. Він сидів, немов статуя несвободи.

— Агов! Коли вже ти заплющиш очі! — завередувала вона.

Місьо, мов по команді, заплющився.

Кася трохи підвелася і обперлася на коліна. Вона дуже ніжно, дуже обережно торкалася своїми губами його губ, потім лоскотала його губи своїм язиком, покусуючи їх. Місьо сидів нерухомо із заплющеними очима, так і тримаючи дерев'яну ложку в руках.

Місьо не знав, що робити в такому випадку. Однак Касю це тільки заводило. Вона ніжно, подушечками двох вказівних пальців, обережно розвела його стиснуті губи. Зуби були рівні й білі. Кася пальцем правої руки провела вздовж його стиснутих зубів і розтиснула їх. Він послухався і завмер з відкритим ротом. Тоді вона просунула свій палець до його рота і почала лоскотати йому язика. Він закрутив головою від лоскоту. І нарешті Кася вп'ялася своїми губами в його вуста.

Пенелопу ця картина дуже збуджувала. Вона бачила, як Кася пестить його язик своїм. Місьо випустив дерев'яну ложку і, піднявши руки, не знав, що з ними робити. Пенелопа вирішила йому допомогти. Вона тихо наблизилася, узяла його руки, що напружено зависли в повітрі, і поклала Касі на спину, тобто обняла ними Касю. Кася цілувала Міся, а він важко сопів носом.

Пенелопа дуже збудилася. Вона підійшла до Касі іззаду впритул, зняла руки Міся з її спини, сама притулилася грудьми до Касиної спини і поклала його руки собі за спину.

Місьо обнімав двох жінок одразу, однак невідомо було, чи відчуває він це. Зате Кася блискавично зреагувала. Вона різко відірвалася від поцілунку, випросталася, одним рухом розстібнула свою сорочку і вклала йому у губи свій сосок. Місьо уп'явся в нього, як несамовитий, і Кася тихенько застогнала. Вона повернула свою голову до Пенелопи і піймала губами її вуста. Її поцілунок був довгим і палким. Її слина була свіжою, немов вода у гірському потічку.

Пенелопа і Кася лежали кожна на своєму лежаку і розмовляли:

— Як ти думаєш, йому сподобалося?

— Ти ж бачила, що він кінчив прямо в штани.

— То чого ж він утік?

— Як чого? Ти таке питаєш, неначе з печі впала. Він же уперше. Та ще й з такими збоченнями. У нього в отарі вівці з баранами такого ніколи не робили.

— Як ти думаєш, він завтра прийде?

— Прийде. Не лишить же він нас напризволяще посеред лісу.

— А раптом ми його так перелякали, що він не повернеться?

— До нас? Та й не повернеться? Такого не може бути!

Ранок був надзвичайно чудовим. Пташки співали, роса виблискувала. Подруги, як завжди, пішли зранку купатися. Від часу до часу вони поглядали на скелю, що нависла над потічком.

Першою Міся побачила Кася.

— Він прийшов! — зраділа вона і помахала йому рукою.

Місьо стояв непорушно.

— Іди сюди! — кричала Кася. — Сюди іди!

Однак він ніяк не реагував.

— Ну, і грець з ним! — засміялася вона і шубовснула у воду.

Коли вони підняли голови, його вже на скелі не було.

Повернувшись у хатину, дівчата побачили на столі свіжий хліб, молоко, бринзу. А сам він зник.

Вони були трохи розчаровані.

У другій половині дня небо затягло хмарами. Збиралося на дощ. Хмари були аж чорними, і вони зрозуміли, що буде не просто дощ, а потоп, шалена гроза. Вони швиденько занесли у хату ткані килимки, ліжники, подушки, які щодня просушували на сонці. Потім сяк-так розпалили піч. Це було дуже вчасно. Бо щойно вогонь розгорівся, як небо розкололося і з нього вилетіла блискавка. Майже одночасно почувся такий тріск, неначе Карпати розламалися навпіл. І відзразу ж «розверзлися хлябі небесні». Їм стало страшно. Дівчата швидко зсунули свої лежанки докупи і ближче до печі. Вони сіли поруч, обпершись на спинки і вгорнувшись одним ліжником, притулилися одна до одної і тривожно поглядали на вогонь.

Г роза була неймовірна і вони так боялися, щоб вона не влучила в їхню хатину! Жінки були неначе одні в цілому світі. І від цього було ще розпачливіше.

За вікном стояла суцільна водяна стіна.

І вони вже не знали, на якому світі перебувають. Їх охопив страх — чи не знесе їхню хатину потічок.

Пенелопа тремтіла під ліжником, а Кася жалібно скавуліла.

Зненацька в двері хатини хтось загупав. Жінки з переляку аж підстрибнули. Гупання було просто жахливим. Здається, воно перекривало і звук грому, і звук зливи.

— Що це? — заплакала Кася.

Пенелопа притиснулася до неї ще щільніше.

— Пані! Панянки! Ви живі? То я — Місьо! Відчиніть!

Від щастя Пенелопа з Касею зірвалися з лежанок і навперейми побігли відчиняти двері.

На порозі стояв Місьо. Вода, мов із відра, лилася йому на голову, а він стояв мокрий, пружний, надійний і надзвичайно гарний.

Жінки затягли його в хату і, обціловуючи, зняли з нього мокру одежу, витерли рушником, загорнули у ліжник.

Місьо не дався роздягти себе догола. Проте інші знаки уваги сприймав з удячністю.

Обкутавшись рушником, Місьо підійшов до печі, поставив велике літрове горнятко з водою на вогонь і, присівши на краєчок лежака, утупився у вогонь.

Жінки були зворушені вкрай від того, що він не кинув їх цієї страшної години, а прийшов по такому дощі, по такій бурі, по такій грозі, аби підтримати.

Вода в горнятку закипіла, Місьо пошарудів у старому креденсі, знайшов там вузлик із сухою травою і приготував запашний карпатський чай, додавши до нього гіркуватого гірського меду.

Кася й собі пошаруділа у своєму рюкзаку, витягла з нього пляшку справжнього кубинського рому і влила в горня з чаєм божественної заморської рідини.

«Горнятко миру» пішло по колу. Кожен ковток розігрівав їм тіло, запаморочував голову і будив їхню хіть. Жінкам стало жарко. Вони роздяглися до нижньої білизни.

Місьо підскочив, кинувся в сіни. Поки він там шарудів, Пенелопа спитала Касю:

— Зґвалтуємо його?

Кася із знанням справи заперечно похитала головою:

— Ні. Рано ще. Треба потягнути задоволення.

Місьо увійшов у хатину. Він був у штанях.

Дівчата не здивувалися. Його сором'язливість запалила їх ще більше. Місьо стояв на порозі, не знаючи, як поводитись. Ром робив свою підступну справу.

— Не знаєш, що робити? — суворим маминим голосом спитала його Кася.

Той перелякано кивнув головою.

— Марш у кут!

Він слухняно став у кут.

— На коліна! — скомандувала вона.

Він слухняно став на коліна.

Вона підійшла до нього і почала суворо виповідала йому:

— Ти — нездалий хлопчисько! Нечемний! Мама буде сердитися!

Місьо дивився на неї незмигним поглядом. У ньому не було страху. Він просто прийняв правила гри. «У цьому простому сільському хлопцеві більше сексуальності, аніж у всіх тих міських жевжиках, які корчать із себе палких коханців, — скаже пізніше Кася. — Ця його природна жага і природжене чуття партнера скорили мене».

Кася нахилилася над ним, зняла з себе бюстгалтер і оперлася руками в стіну. Він вмить зорієнтувався, підняв голову, схопив обома руками її груди, звів докупи і впився в них губами.

Пенелопа вляглася на лежак животом і з насолодою спостерігала за тим, що відбувається. Як їй бракувало цієї миті Одіссея!

«Місьо має чутливі руки, — шепотітиме вночі на вухо Пенелопі Кася. — Це руки, які відчувають груди, дійки, вим'я самиць. Ці руки не раз доїли овець, кіз і корів. Вони не зроблять жіночим грудям боляче. Він так масував мої груди, так їх пестив, що я відразу ж забула про всіх чоловіків на світі... Разом з твоїм Одіссеєм...»

Кася уперше визнала, що віддала Одіссея Пенелопі. Тій від цього було радісно. Вона з вдячністю поцілувала подругу.

Коли Кася удосталь насолодилася «покаранням нечемного хлопчика», оголосила:

— Ну гаразд, мама тобі пробачає! Іди відпочинь!

Він хотів був звестися на ноги, але вона не дозволила йому:

— Ні! Повзи!

І він слухняно поповз на колінах до лежанок. Підлізши, він зупинився. Кася легенько плеснула його по сідницях і він, немов песик, скочив на ліжко. І так, на колінах, і завмер.

— Зараз мама подивиться, що тут ховає у споднях нечемний хлопчисько!

«Сувора мамуся» стала за ним, притиснувши його сідниці собі до живота, обхопила його руками і, нахилившись, почала розстібувати йому штани.

— Ану покажи, де твоє бобо? — шепотіла вона.

Це все відбувалося перед Пенелопиними очима. Вона відчула, як низ її живота просто корчився від болю і бажання.

Кася зняла зі свого «нечемного хлопчиська» штани і кинула на підлогу. Там було зовсім не те, що в Одіссея, проте від цього не менш привабливе. Якщо в Одіссея грішне місце перебувало в оточенні смолянисто-чорної шевелюри, то в білявого Міся воно немовби стирчало саме самісіньке, самотнє і неприкаяне.

«І що ж ти тепер будеш з ним робити?» — подумала Пенелопа про Касю.

А Кася не поспішала. «Любовна гра, — пізніше шепотіла їй на вухо Кася, — набагато солодша від усього, що йде за нею».

Тож хоч Місьо вже фізіологічно був готовий до найпалкішого сексу, проте Кася пішла іншим шляхом. Вона почала пестити його задок. Він так і стояв на колінах, а вона малювала нігтем у нього на спині і на сідницях хрестики й нолики, особливо ніжно фантазуючи довкола копчика. Пенелопа, спостерігаючи цю сцену спереду, бачила очі Міся. Їх заслала пелена карпатської мжички. Кася зводила і розводила половинки його попи, а потім рушила до того чутливого місця, де дупа вже закінчується, а яєчка ще не починаються. Тіло Міся конвульсивно затіпалося, а Кася ніжно, проте наполегливо торкалася того місця. Місьо почав корчитися, і Кася зрозуміла, що досягла того, чого хотіла. Вона обхопила однією рукою його яєчка, а другою через зад схопилася за «стояк», і цієї миті він їй кінчив у руку. Кінчив мовчки, однак палко, аж надривно. Саме так кінчає недосвідчений юнак.

Пенелопа перевела подих. Місьо упустив безсило голову, проте не насмілився упасти на ліжко без «маминого» дозволу. Тим часом Кася розтисла одну руку — з яєчками, а потім другу, повну чоловічого сім'я.

Вона умилася ще теплими «маленькими Місями», які так і не знайшли шляху до Касиного лона:

— Магічна дія! — прошепотіла Кася, по-змовницьки підморгнувши Пенелопі. — А крім того, класна маска на обличчя.

Вони вклали Міся поміж собою. Він спав, мов немовля. Кася сиділа над ним і милувалася, час від часу перебираючи його волосся.

Уранці знову йшов дощ. Місьо підхопився, швидко вдягнувся і вибіг надвір. За деякий час у печі тріскотіли дрова і булькав казанок.

Було тепло і затишно. Пенелопа прокинулася на Касиній руці. Вона припідняла голову і зустрілася з очима Міся.

У нього був світлий погляд, як у Іванка з «Тіней забутих предків» — погляд без «лжи», без фальші, без лукавства. Він сидів біля вогню і милувався двома дивними жінками, які, як сніг, звалилися на його голову.

Прокинулася Кася і теж поглянула на нього:

— Мі-сьо-о! — простогнала вона. — Іди до мене!

Однак він не підійшов. Він дивився на неї цим своїм чистим світлим поглядом.

— Нечемний хлопчисько! — удавано сердито промуркала вона.

Він усміхнувся.

Місьо нагодував жінок і відчинив двері на вулицю. У хатину увірвався свіжий карпатський дух. Жінкам відразу ж схотілося назовні.

Дощ потроху вщухав. Лишилася одна ненадокучлива мжичка. Жінки повдягали на себе все, що мали, і пішли за Місьом бродити по лісу.

Він їх повів у «свої гори»: на грибні й суничні місця, на мальовничі краєвиди. Стоячи високо на полонині, вони милувалися синіми Карпатами, оповитими білим туманом і сірою мжичкою, такою самою, якою були сьогодні вночі заслані Місьові очі...

Повернулися стомлені, задоволені й голодні. Поки Місьо чистив ранні гриби — баранці і варив юшку, Кася дивилася на нього майже таким світлим чистим поглядом, як уранці він дивився на неї.

— Я його хочу! — прошепотіла вона.

Однак Місьо зробив їм неприємний сюрприз. Після обіду він зібрався і сказав рішучим голосом:

— Я іду в долину.

Жінки завмерли. Що це означає? Він іде в справах? Чи він іде геть, щоб більше не зазнавати сексуального насильства?

Однак він не вдавався у пояснення, а пішов повільною, але впевненою ходою вниз.

Кася зажурилася. Вона залізла під ліжник і втупилася в дерев'яну стелю хатини.

— Може, ми перегнули палицю?

— Здається, йому це подобалося.

— То чого він пішов? Чому він не залишився?

— Ти чого хандриш? Він що — один чоловік на цілий світ? — питала Пенелопа.

— Для мене він один-єдиний...

— Якщо так, то він ще прийде!

Пенелопа притулила Касину голову до своїх грудей, і так вони удвох і поснули.

Пенелопа прокинулася першою. У віконце пробивалося червоне проміння призахіднього сонця. Вийшла з хати «до вітру» і побачила дивовижну картину: на тлі червоного сонця вигравав кінь, а його стримував за вуздечка надзвичайно привабливий вершник.

— Гей, сплюхо! — покликала Пенелопа Касю. — Вставай! Приїхав твій Михайло на білому коні! Сподіваюся, снігу він за собою не приніс.

Кася вилетіла і, побачивши Михайла, помчала до нього назустріч. Коли вона добігла, Місьо підсадив її на коня поперед себе, плеснув долонею по крупу коня і помчав геть.

Пенелопі не лишалося нічого іншого, як повернутися в хатину і знову поринути в сон.

Серед ночі її розбудила Кася. Вони обидві залізли під ковдру і, немов малі дівчиська, почали шепотіти і хихотіти.

— Ти навіть не уявляєш, що було! — захоплено шепотіла Кася під ковдрою.

— Сподіваюся, обійшлося без зоофілії, — пожартувала Пенелопа.

— Дурна ти! — штиркнула її під бік ліктем Кася. — Слухай. Ми ґарували на коні! У мене дух перехопило: чорні гори, червоне сонце, вітер в обличчя!

— ...сідло муляє в зад... — доповнила жартома Касину оповідь Пенелопа.

Кася розсміялася, жартома накинулася на Пенелопу, і вони почали борюкатися по ліжку. Нарешті, коли вони награлися, Кася, лежачи на Пенелопі і дивлячись їй прямо в очі, вела далі:

— Він привіз мене на височенну гору. «Лиса гора», — сказав він. — І направду, вона була лиса. Ні деревця, ні кущика... Така кругла-кругла, як голена голова! Він мене зсадив з коня і почав забивати кілочки в землю. Я ще не розуміла, що він збирається робити. Намет ставити чи що? А він поклав мене на землю і прив'язав руками до тих кілочків. На самій маківці цієї круглої гори! Місьо несильно, однак надійно зав'язував вузли. Він усе робив повільно і капітально. Як завжди. А після того він узяв мене прямо там, на Лисій горі, на самій її маківці!

— Це що, така гуцульська народна забава? Секс на розп'ятті?

— Не знаю, але це було неймовірно! Переді мною — зоряне небо! А на мені — палкий карпатський звір. Я ще ніколи в житті не бачила стільки зірок! Я ще ніколи так не кричала від насолоди!

— А! Це була ти? А я думала, що це виють вовки або, не дай Бог, вовкулаки.

— Ах ти пересмішниця!

Кася знову накинулася на Пенелопу. Вони знову борсалися в ліжку. Тепер Пенелопа опинилася на Касі. Вона, впившись поглядом у Пенелопині очі, прошепотіла:

— А після того, що сталося, він взяв мене на руки і приніс сюди, до самої хати!

Вона замовкла.

— Я хочу вийти за нього заміж... — несподівано сказала Кася замріяним голосом. — Я хочу народити від нього дитину. Я хочу, щоб він приймав у мене пологи. Я хочу відчути себе вагітною овечкою, в якої він приймає ягня. Я хочу, щоб він сціжував з моїх грудей молоко для нашого ягнятка. Я хочу, щоб він облизував мій сосок після кожного сціджування...

Уранці вони пішли на те місце, де було видно дорогу із села. Стежка пролягала через сусідню гору, вилася вниз, а потім піднімалася догори вже по їхній горі. Вони довго сиділи на землі, укутавшись одним коциком. Михайла довго не було. Вже настала обідня пора, а сусідня гора ще була порожньою.

Нарешті з'явилася точка. За нею — друга.

— Хто це з ним? — спитала Пенелопа.

— Так далеко не бачу.

Вони і далі спостерігали за обома точками. І раптом Пенелопа підхопилася на ноги і вигукнула:

— Нехай мене поб'є грім, якщо це не Одіссей!

Вона замахала руками і загорлала:

— Одіссе-е-е-ю!.. Де ти був, курвин ти сину?

Одіссей зайшов у хатину і упав на лежанку, розкинувши руки і ноги.

— Як я втомився! — сказав він. — Якби ви знали, як я сюди добирався!

«І звідкіля ж ти добирався?» — подумала Пенелопа, проте вголос нічого не спитала: їй більше подобалося бачити в ньому «чоловіка з нізвідкіля».

Жінки, оцінивши ситуацію, поцікавилися:

— І ти тут збираєшся спати?

— Еге ж.

— А ми?

— Я буду спати поміж вас, як між Сциллою і Харибдою, що у Гомера.

— А ти не боїшся, що Сцилла відірве тобі дещо... Також, як у Гомера? — пожартувала Кася.

— А я повернуся обличчям до Харибди, — пожартував він, притянув до себе Пенелопу і поцілував її.

Місьо, спостерігаючи за цією сценою, глибоко замислився. Він вийшов у сіни, заліз на стрих, трохи погуркотів там, а за деякий час притягнув ще одну лежанку. Жінки почали планувати, як вони розставлять три лежанки по кімнаті.

— Я також тут ночуватиму, — сказав Місьо, очевидно, боючись за честь своєї Касі.

Ця заява суттєво поміняла концепцію дизайну. Оскільки лежанок у хаті більше не було, то поставили три в рядок.

Чоловіки принесли із села замариноване м'ясо і шампури, розпалили багаття і, чекаючи, поки утвориться жар, про щось поміж собою мирно бесідували. А жінки спостерігали за чоловіками і також перемовлялися:

— Що ми з ними двома будемо робити? — спитала Пенелопа.

— Це їхні проблеми! Нехай вони переживають!

Жінки розсміялися.

— Слухай, — благально сказала Пенелопа. — Тільки без груповухи! Я ж усе-таки пор'ядна львівська пані!

— А це вже як вийде! — знову розсміялася Кася, а за нею і сама Пенелопа.

— А щодо пор'ядної львівської пані, то мушу тобі зізнатися: те, що ти пор'ядна, — це факт. І що львівська — також правда. Але щодо пані — ти глибоко помиляєшся. Ти — пор'ядна львівська курва, ось що скажу я тобі!

Пенелопа образилася.

— Ти що, образилася? — здивувалася Кася. — Це ж комплімент!

І вони знову розсміялися. Чоловіки з підозрою на них подивилися суворими незворушними поглядами.

Коли шашлики були готові, Кася знову витягла магічну пляшку кубинського рому. Це дуже звеселило трапезу. У горах є така своєрідність: скільки б не випив, через кілька годин — голова, як новенька. І наїдатися можна досхочу, не боячись за печінку.

Після м'яса захотілося десерту.

— Місьо, хочу афин! — завередувала Кася.

— Завтра підемо.

— Ти що, Місьо, я ж не умію збирати! Сам назбирай!

— То не хлопська справа!

— Ну, Місьо, Місьо... — Кася вже сп'яніла.

Вона почала м'яшкорити коханця і таки зворохобила його. Він підвівся, як поважний ґазда, обтрусився і, взявши свою любаску під руку, зник у темряві. «Знову пішли бавитися в розп'яття!» — подумала Пенелопа.

А їй не хотілося ніяких збочень. Вона бажала простого, традиційного, хай навіть примітивного сексу. Що й отримала. І від цього вона відчула щастя. Просте, традиційне, примітивне бабське щастя.

Уранці подруги пішли на свої традиційні купання в потічку. Вода була крижана, і вони несамовито верещали, плюскалися, бризкалися, штовхалися і знову пищали. Звівши погляди на скелю, побачили там вже двох чоловіків, які спостерігали за ними. Жінки помахали їм рукою, мовляв, ходіть до нас. Проте чоловіки продовжували незворушно стояти і дивитися на своїх купальниць.

Після купання подруги пішли на сонячний схил, упали серед трави і підставили своє тіло сонцю. Пенелопа, розімлівши, трохи задрімала. Почало трохи припікати, однак несила було підвестися. Вона перевернулася на живіт і підставила свою спину сонцю. Через деякий час Пенелопа ліниво подумала крізь дрімоту, що, напевне, досить сонця як для її білого веснянкуватого тіла. Це смаглява Кася може пектися цілими днями. Аж тут вона відчула на спині щось холодне, щось, що поповзло чи то покотилося по її спині.

— Гадюка! — заверещала вона і хотіла була підскочити, проте сильна рука поклала її на місце.

— Не бійся, це я, — почула вона низький грудний голос Одіссея.

«Що він робить, цей паскудник?» — майнуло в її голові. Це була остання думка, бо потім свідомість зосередилася лише на відчуттях. Вона відчула на собі якусь прохолоду, однак ця прохолода була не суцільною, а якоюсь зернистою. Одіссей своїми сильними руками почав розмазувати у неї по спині якусь холодну масу. Він ніжно масував їй плечі, шию, руки, лопатки. Його кругові рухи пішли нижче, нижче, до чутливого копчика і далі. Він почав м'яти її попу, її стегна, не забуваючи про їхній чутливий внутрішній бік, і так він дійшов до самих п'ят. Потім він тією холодною масою масував їй ступні, перебираючи кожен палець. Вона лежала зовсім розманіжена, навіть уявлення не маючи, що він по ній розмазує.

Одіссей знову почав рухатися знизу вгору, час від часу сиплячи на неї щось холодне і незрозуміле, яке пирскало, як бульбашки.

І коли він знову дійшов до її шиї, з неї щось скотилося. Вона розплющила одне око і, здивована, побачила, що то була чорниця. Розплющила очі, а тим часом Одіссей вже перевернув її на спину.

Його руки були по лікоть у чорничній масі. А сам він був зосереджений і збуджений. У нього ця процедура викликала не менше задоволення, аніж у неї.

Узяв у жменю із кошика чорниць і, високо піднявши руку над нею, висипав їй на живіт. Ягоди посипалися, наче м'який град, і її прес імпульсивно стиснувся. Він зачерпнув ще одну жменю чорниць і почав душити їх у неї на животі й розмазувати навколо грудей, угору до шиї, потім знову до грудей, потім униз, до стегон...

Далі він уже не пішов. Швидко скинув з себе сорочку й штани, і взяв її в цьому чорничному місиві, палко збираючи губами роздушені чорниці з її тіла.

Коли вона нарешті розплющила очі, тримаючи на собі важке знеможене тіло Одіссея, то зустрілася поглядом з двома парами очей: під деревом, притулившись до стовбура сидів Місьо, тримаючи в обіймах за груди голу Касю...

Пенелопа щасливо усміхнулася.

— Еге. — сказала Кася Пенелопі за обідом. — Твій Одіссей переплюнув за оригінальністю навіть гуцульську народну забаву.

Пенелопа засяяла.

— Тобі випадково не закотилася ягідка, куди не треба? — поцікавилася Кася.

Пенелопа підскочила з місця.

— Та сиди, сиди... — заспокоїла її подруга. — Одіссей був дуже обережний!.. Та і ми з Місьом все припильнували!

Кася озирнулася, шукаючи очима Міся, а, побачивши його, гукнула:

— Місьо, а Місьо! Підемо в неділю до церкви разом? — і тихенько додала, тільки для Пенелопи: — Адже ми пор'ядні львівські пані!

Вони по-змовницьки переморгнулися.

У відповідь озвався Михайло:

— Мені перше сі висповідати тра!..

«Висповідатись?» — перезирнулися жінки.

— Може, й нам не завадило б? — засумнівалася Кася.

Пенелопі на думку спала та сама ідея, проте вона із сумнівом подивилася на своє чорне після чорниць тіло, яке холодний потічок навіть з милом не міг відмити, і розчаровано сказала:

— Як же я... в такому вигляді... піду до сповіді... і до церкви...

Кася не розгубилася.

— Місьо, а Місьо, а де тут поблизу можна попаритися? — гукнула вона до коханця.

— Я у ґражді лазничку маю! — повідомив він.

— Лазничка? — замислилася Кася. — А я все думаю: звідки він такий чистенький і пахне ялиновою смолою?

Гуцульська ґражда, де ґаздував Місьо з двома своїми меншими братами-близнюками, зачарувала гостей. Це був неначе хутір у горах, звідкіля до найближчого села кілька кілометрів. Ґражда була, немов дерев'яна фортеця. Їх зустріли два підлітки, такі ж ясноокі й мовчазні, як і Місьо. Звали їх Іванко і Степанко.

Троє братів хазяйнували тут самі. Їхня мама померла кілька років тому, а батько подався на заробітки в Португалію.

У хаті було так, неначе ґаздиня щойно вийшла з хати і от-от повернеться. Інтер'єр веселив око своєю палкою гуцульською кольористикою. Пахло чистотою. Не було тієї сільської затхлості, яка забиває дух при вході в хату. Видно, що хлопці хазяйнують не лише коло худоби, а й у хаті. На стінах висіли образи в рушниках, фотографії батьків і, здається, ще якихось предків. «Забутих предків», — подумала Пенелопа. Посередині хати стояв стіл, збитий з товстих дощок.

На ньому стояв дзбан з молоком, миска з кисляком, домашній хліб, ложки.

Снідали в повній тиші: молодші господарі ґражди поводилися, як поважні ґазди. У цій хаті неначе все перевернулося з ніг на голову: Іванко і Степанко були строгими дорослими, а решта — дітьми.

Після сніданку, поки Іванко чи Степанко (поки що їх не розрізняли) прибирав зі столу, Місьо пішов перевірити, як там лазня.

— Вже! — сказав він і почав чекати, хто піде першим.

Одіссей і Пенелопа перезирнулися. Вони хотіли б удвох і, бажано, без свідків. Кася, зрозумівши їхній натяк, визвалася наперед:

— Я іду! — і з острахом подивилася на білоголового чи то Іванка, а чи Степанка.

Той, згрібши рукою і зібравши у жменю крихти, що лишилися на столі, вийшов із кімнати.

— Місьо, а Місьо, ходімо разом! — попросила лагідно Кася.

— Не можу, — суворо відмовив Місьо. — Брати увидять!

Усіх глибоко вразила ця відповідь. Дійсно, причина була дуже серйозною. Раптом Одіссея осінила ідея:

— А електрика тут у вас є? — спитав він Міся.

— Певно, — з ноткою образи за свою ґражду сказав Місьо.

Одіссей почав шпортатися у своїй дорожній сумці і нарешті витягнув звідтіля свій леп-топ: маленький персональний комп'ютер.

— Беру малоліток на себе! — сказав він.

Кася зраділа, проте принципово не погодилася з Одіссеєвим визначенням:

— Це ще хто тут малолітній: вони чи ми? Треба розібратися.

У кімнату ввійшов Іванко чи Степанко і при його появі всі стали в позицію «струнко!».

Одіссей відкашлявся і почав налагоджувати психологічний контакт з неприступним малим гуцулом:

— Хочеш, я покажу тобі комп'ютерні ігри?

Хлопець пильно подивився на маленьку комп'ютерну торбинку і сказав:

— Погукаю Іванка.

«Ага, то це був Степанко», — зробили аналітичний висновок гості.

— Іваську-у-у! — покликав він і до кімнати увійшов його брат.

Степанко вказав головою на комп'ютера і в брата загорілися очі. Одіссей зрадів, що ідея спрацювала, і почав підключати комп'ютер у розетку. Іванко і Степанко стали за спиною, спостерігаючи за його рухами. Кася і Місьо потихеньку «змилися».

Пенелопа сіла на лавку і почала спостерігати за чоловіками.

— Ось бачите, ця кнопочка називається «мишка». Якщо її клацнути один раз, буде таке, а якщо двічі, то ви можете відкрити файл, тобто скриньку з інформацією. Та-ак, той файл, який нас цікавить, називається «геймс»...

Однак файл «геймс», судячи з усього, цікавив лиш одного — чи то Іванка, чи Степанка, бо інший — Степанко чи Іванко вже зібрався був піти геть. Пенелопа швидко зорієнтувалася і вхопила його за руку:

— Почекай, я хочу з тобою поговорити!

Іванко-Степанко з докором зайнятого чоловіка подивився на неї.

Пенелопа почала бігати очима по кімнаті в надії за щось зачепитися.

— А. а хто це вишивав? — спитала вона, показуючи на різноманіття рушників.

— Оце мама — рукою показав він. — А це — я.

— Ти сам вишиваєш?

Іванко-Степанко мовчки кивнув головою.

— Покажеш? — зі щирим інтересом спитала вона.

Хлопчина повів її в сусідню кімнату, через неї — у ще одну, а потім — ще в одну. У Пенелопи закрутилося в голові. У неї рябіло в очах від кольорів.

Вони опинилися в маленькій затишній кімнаті. На столі лежало полотно з початою вишивкою. Пенелопа сіла на ліжко.

Іванко-Степанко сів біля неї і почав повільно тягнути голку з ниткою, ретельно рахуючи ниточки на полотні.

— А що це буде? — спитала Пенелопа.

— Та так! Серветка! — сказав він. — На продаж.

Пенелопа подивилася на хлопчиська і погладила його по білобрисій голові. Він не поворухнувся.

— А ти хто: Іванко чи Степанко?

— Іванко. Хочете, вишию ваше ім'я? — несподівано спитав він.

— Хочу! — зраділа вона.

— А як ви сі пишете?

— Прошу?

— Як називаєтеся?

Пенелопа задумалася. Їй якось соромно було назвати своє дивне ім'я. Здавалося, хлопчик розчарується в ній.

— А як ти думаєш? — заінтригувала вона його.

Іванко задумався, подивився спідлоба на Пенелопу і сказав:

— Марічка! Так звали мою маму.

Вона промовчала.

— Вгадав?

— Як тобі сказати? В душі я й справді Марічка. А пишуся по-іншому.

— Як?

— Ти будеш сміятися.

— Не буду.

— Пенелопа.

Іванко ще раз уважно на неї подивився.

— А що це означає?

— Не знаю. Це грецьке ім'я. А точніше, давньогрецьке, — почала оповідь Пенелопа. — У давніх греків був такий міф. Жив собі цар Ітаки, звали його Одіссей. У нього була дружина Пенелопа. Він довго подорожував, а між тим воював, перемагав, потрапляв у полон або в тенета жінок-спокусниць, потім знову виривався на волю і плив додому. Однак кожного разу йому щось перешкоджало... А його дружина стояла на березі моря і чекала його...

Пенелопа відчула, що у неї злипаються повіки. Вона стрепенулася, щоб не заснути.

— ...Одіссей навіть потрапив у підземне царство, тобто, у пекло. Але він був дуже кмітливий, хитрий і винахідливий... Як Одіссей, — сказала Пенелопа, маючи на увазі свого коханця, і відразу схаменулася, що ляпнула не те: — Господи, що це я мелю!.. На чому я зупинилася?

— На пеклі, — допоміг їй Іванко.

— Так, на пеклі... — її язик заплітався. — На пеклі... І ось він пливе морем на своєму човні.

Пенелопа побачила човна, якого розгойдує середземноморська хвиля, а попереду, біля керма, стоїть оголений до пояса, з чорною волосянистою буквою «Т» на грудях і животі, зі смоляною бородою її Дмитро Іванович...

Вона розплющила очі. Іванка в кімнаті не було. Вона лежала на вишитій подушці, вкрита якоюсь кольоровою рядниною.

«Проґавила!» — злякалася вона, підхопилася з ліжка і побігла через вервечку кімнат до тієї, де сидів Одіссей за комп'ютером.

— Де Іванко? — перелякано спитала вона.

— Я тут, — відмовив хлопчисько за комп'ютером.

Пенелопа підозріло на нього подивилася.

— А Степанко?

Малий стенув плечима, а Одіссей розсіяно сказав, не відриваючи погляду від екрану:

— Він же був з тобою!

Пенелопа вибігла з кімнати. Вийшла в сіни, потім якимось темним переходом дісталася до кухні. Там варив грибову юшку Степанко. Вона завагалася: той чи не той?

— Що ти тут робиш? — спитала вона.

— Обід ладжу.

— А де ти був увесь цей час? — спитала Пенелопа.

— Тутка.

«Може, їх троє?» — завагалася Пенелопа і вирішила пошукати лазню: раптом там третій підглядає.

Однак їй не довелося цього робити, бо в кухню зайшов Місьо і, неначе присоромлено, подивився на хлопця. А, може, це їй тільки так здалося?

Тепер настала черга Одіссея і Пенелопи іти в лазничку. У Пенелопи не було ніякого настрою ні на лазничку, ні на любовні ігри. Їй хотілося тільки спати.

Що стосується Одіссея, то він перебував у принципово інакшому стані. Він тягнув її за собою за руку.

— Слухай, може, не треба? — засумнівалася Пенелопа. — Здається, на мене той малий напустив якісь чари.

— Тра, люба, тра, — пожартував у відповідь Одіссей.

Лазня була невеличка. У куточку стояла плита, в якій палали дрова, смачно пахнучи ялицею. На плиті — величезна балія з гарячою водою, від якої ішов гарячий дух. З іншого боку, попід стінкою — дерев'яна лавка. На ній у кутку — ще одна балія, тільки вже з крижаною водою. На стільчику пообіч — велика миска для змішування води і кухлик. У лазні було маленьке запотіле віконечко.

Пенелопі нічого не хотілося. Якби не її синє тіло, вона б взагалі відмовилася від цієї затії.

Одіссей роздягнув її і посадив на лавці в куток. Вона заплющила очі й задрімала. Крізь дрімоту відчула, як Одіссей намилює її голову шампунем. Було приємно, але очі розплющувати не хотілося. Він ніжно масував їй голову, і по тілу поширювалася приємна знемога. Потім став намилювати їй тіло. Тер її якоюсь не дуже жорсткою, проте й не дуже м'якою губкою, час від часу доторкаючись до тіла своїм збудженим грішним місцем. Пенелопі було приємно і водночас вона не мала сили на щось більше.

Одіссей відтер передню частину її тіла, і поставивши на ноги, повернув до себе задом. Тепер він ретельно тер спину. «Відтирає сліди свого злочину», — подумки усміхнулася Пенелопа, проте очей не розплющила.

Вимивши спину, він приступив до попи. Було приємно і лоскотно, особливо, коли залазив мильними пальцями між половинки. А він, немов зрозумівши це, почав інтенсивніше намилювати це місце. Зненацька вона відчула дотик його грішного тіла до своєї попи. Вона всміхнулася. Він немовби шукав входу. Їй було приємно. І тут Одіссей зробив щось несподіване: він пальцями проник туди... словом, не туди... Поки вона думала, що б це могло значити, туди, тобто зовсім не туди, потрапило його грішне тіло.

Пенелопа нарешті прокинулася. Вона витріщила очі, намагаючись зрозуміти, що відбувається. Тим часом її зад просто розпирало. Пенелопа хотіла закричати, що Одіссей переплутав вхід, однак з його стогону й повільного — мілімітер за міліметром — і водночас наполегливого просування зрозуміла, що він потрапив саме в ті двері, в які й планував.

Пенелопа з острахом прислухалася до відчуттів. Це було щось зовсім нове: по спині вздовж хребта, знизу догори повзло гаряче поколювання широкою смугою. Воно піднімалося вгору і вгору, неначе шкіра відлипала від кісток. Ось нарешті це поколювання досягло шиї і ударило в голову. А за деякий час по всьому тілу пройшлася солодка хвиля. Вона була дуже подібна до хвилі насолоди, проте ідентифікувати її саме як насолоду Пенелопа не наважувалася. Надто це відрізнялося від того, до чого вона звикла під час традиційного сексу.

Одіссей відчував, що може зробити Пенелопі боляче, і тому був дуже обережним, наскільки це було можливо в тій ситуації.

Здається, від того специфічного тертя, а можливо, від оригінальності маршруту, Одіссей одержував просто шалене задоволення, бо він дуже швидко визрів до стану оргазму. Ось іще один поштовх, іще один, іще...

Пенелопа зрозуміла: зараз буде закінчення. Відбулося... Одіссей за своєю старою доброю звичкою уп'явся в Пенелопу зубами і щасливо кінчив...

Пенелопин сон зняло, як рукою. Миючись після нетрадиційного сексу, вона крадькома поглядала на коханця.

— Тобі не сподобалося? — спантеличено спитав він, вловивши на собі її погляд.

— Як тобі сказати? Не те, щоб зовсім не сподобалося... Просто я не чекала. А взагалі дуже цікаві нові відчуття...

Одіссей пригорнув її до себе.

Коли вони повернулися, всі вже сиділи за столом і обідали. На столі стояв бануш, грибна юшка і пляцки з тертої бульби з грибною підливою. З незвички понаїдалися, як дурні, і всіх розморило.

Пенелопі з Одіссеєм виділили кімнатку. Вона заснула в нього на грудях, якраз у тому місці, де потужно гупало його серце. Коли прокинулася, сонце вже повернуло на захід.

У церкву йшли вчотирьох, мовчки. Кожен думав про себе, про свої гріхи, про те, як усе це розповісти священикові.

Церква була мала і аж почорніла від старості. Одіссей, Пенелопа і Кася сіли собі на лавку на церковному подвір'ї. А Місьо підійшов до дерев'яного хреста, став на коліно, помолився, підвівся, поцілував розп'яття, перехрестився і підійшов до дверей церкви.

— Отче, можна до вас? — непевно спитав він.

— Заходь, сину мій, — почулося у відповідь лагідне.

— Я хотів би сі висповідати, — попросив Місьо.

Двері в церкву зачинилися і запанувала тиша.

Одіссей, Пенелопа і Кася мовчали. Пенелопа дуже хвилювалася. Дотепер усі її сповіді в церкві були чистою формальністю, а тепер... тепер треба тримати суд перед Богом. «І як йому сказати... Як йому пояснити? — думала вона. — Як просити пробачення за те, що стала щасливою. За те, що стала щасливою, вільною, здоровою, веселою, красивою... Чи зрозуміє він? І чи простить?» У Пенелопи від хвилювання спітніли руки.

— Щось він довго, — тихо сказала Кася. В її голосі також відчувалося хвилювання.

«Бог добрий. Він не може карати щасливу жінку. А може, Бог сам посилає їй це щастя, щоб компенсувати всі її жертви, віддячити за всі її чесноти... Боже, що я кажу! Прости мені, Господи!»

З церкви вийшов Місьо з опущеною головою. Його руки були складені в молитві.

— Іди! — штрикнула ліктем під бік подругу Пенелопа.

— Чому я?

— Тому... тому що в тебе менше гріхів.

— Це в мене менше?

— Так, менше! Що б ти не робила, це не так страшно, як у шлюбної жінки.

— Я не піду, — відмовилася Кася. — Я ще не готова.

— І я не піду! — уперлася Пенелопа.

Обидві, мов по команді, подивилися очікувально на Одіссея.

— Ну добре, я вже йду! — погодився Одіссей і встав.

Поки він був на сповіді, Кася, Місьо і Пенелопа знову сиділи мовчки, дивлячись на червоні хмари, що зависли над чорним лісом. Одіссей також довго не з'являвся.

— Про що там можна стільки говорити? — прошепотіла Кася.

— Це ж Одіссей, — пирхнула Пенелопа. — Поки він перелічить свої гріхи...

— Не сміши, мені зараз іти... — насварила подругу Кася.

Уже стемніло, коли із церкви вийшов Одіссей. Він був, як завжди, незворушний.

Кася рішуче встала, поправила одяг і увійшла до церкви.

На вулиці ставало прохолодніше. Пенелопа хотіла була притулитися до Одіссея, однак не знала як він зреагує: він висповіданий, а вона — ні. Місьо завмер і, мов кам'яний, дивився на двері, з яких мала вийти Кася.

А Кася все не виходила...

Нарешті рипнули двері, і звідтіля якоюсь нерівною ходою, трохи заточуючись, вийшла Кася. Пенелопа кинула на неї миттєвий погляд і щось її здивувало в подрузі, однак не було часу роздивлятися, вона мала йти до сповіді.

Пенелопа зайшла в церкву і попрямувала до місця, яке традиційно в церкві було сповідальнею. Священика там не було. Вона роззирнулася, немовби не в змозі зорієнтуватися в новому приміщенні. «Може, я щось наплутала? Може, сповідують в іншому місці?» — подумала вона і рушила вперед. Пенелопа пройшлася порожньою церквою. Було тихо-тихо. Тільки тріскотіли запалені свічки. Стало трохи моторошно... Як у Гоголя...

Раптом Пенелопа почула якесь схлипування. Вона різко обернулася. У кутку, біля ікони ревно молився священик. Пенелопа підійшла до нього. Він був зовсім молодюсінький. І він плакав.

Пенелопа вирішила не турбувати його, тож навшпиньки повернулася у сповідальню і сіла на стільчик.

Несподівано перед нею постав священик.

Пенелопа піднялася:

— Отче... — почала вона.

Він вказав рукою, щоб вона сіла. Вона послухалася.

Він подивився їй у вічі і сказав:

— Я не можу вас сьогодні висповідати. Я щойно скоїв гріх.

Пенелопа мало не упала зі стільця. Їй відібрало мову. Вона дивилася на отця, а по суті на молодого хлопчину, і не знала, що треба робити в такій ситуації.

А він уклякнув біля неї, поклав свою голову їй на коліна і тихо заплакав. Пенелопа подумала: який він молодесенький, ця дитина зовсім не знає світу, вона розгубилася і оступилася. Материнська жалість пронизала її тіло. Гладила зволожніле волосся молодого отця...

Коли вийшла з церкви, було темно. Поверталися до ґражди мовчки.

На ніч постелили за статевою ознакою: жінки в одній кімнаті, чоловіки — в іншій...

Лягаючи спати, Пенелопа тільки й змогла сказати:

— Катерино, ти вже зовсім...

Пенелопі снилися якісь карнавали... Одіссей у гуцульському народному вбранні приїхав до неї на чорному коні, заквітчаному китицями і стрічками... Потім Пенелопа, також у гуцульському народному вбранні, витанцювувала з ним коломийки на чиємусь весіллі (На чиєму ж? Чи не на своєму, випадково?). І їй зовсім не паморочилася голова... Навколо стрибали якісь козячі й чортячі маски... І шалено грали музики... «Болеро» Равеля... А з іншого боку від неї Ясик грав на бандурі і співав сороміцькі коломийки... А поряд Пенелопина свекруха пані Правдослава курила файку... І все це крутилося в шаленому ритмі кольорів, звуків і рухів...

Вона підскочила на ліжку водночас з Касею. Тій також приснилося щось несусвітнє, бо вона витріщилася на Пенелопу дикими очима і витирала піт з чола. Жінки подивилися на годинника, швидко зібралися і вийшли на подвір'я.

Чоловіки вже їх чекали. Обидва — у вишитих сорочках. Звичайно, зі своєю бородою Одіссей аж ніяк «не косив» під гуцула, однак вигляд його був дуже етнічним і від того дуже ефектним.

Ішли пішки. Не розмовляли.

У церкві чоловіки пішли «на хори», де поважно стояли ґазди, склавши руки поперед себе, а жінки стояли внизу, на «бабинцю». Служба Божа їх зворушила. Вони відчули в собі справжнє розкаяння від уже скоєних і ще не скоєних гріхів. Пенелопа навіть пустила сльозу від жалібного ангельського співу отця. Вона собі уявила, як йому тяжко було на душі після вчорашнього. Спершу треба було вислухати звабленого Михайла, потім старого розпусника Одіссея, а потім... Цікаво, а що було потім? Що мав на увазі отець про «скоєний гріх»? Невже Кася посміла? Прямо в церкві? Не може бути! Кася — хуліганка, але не до такої міри...

Пенелопа хотіла перевести свої думки на щось інше, на щось праведне і світле, однак, починаючи думати про Ісуса, вона чомусь закінчувала роздумами про молодого отця Юрія і про те, що ж могло трапитися у сповідальні. Картини спокушування стояли у неї перед очима, час від часу змінювалися на ще зухваліші. Від них у Пенелопи шалено калатало серце. Вона бачила Касю, яка присіла перед отцем... «От холєра! І що це я себе накручую? Може, не було ніякого плотського гріха... Цілком правдоподібно, що отець образно висловився... І все через ту Касю! Я ж навіть висповідатися не встигла через неї! — з обуренням думала вона. — Ось і стою тут непрощена. Ось і лізе усяка ахінея в голову!» При слові «ахінея», яке звучало дуже еротично, вона згадала Одіссея і автоматично підняла голову, щоб подивитися на хори.

Те, що вона узріла, повністю допсувало їй настрій: Одіссей споглядав жадібними очима молодих гуцулок у церкві. Ні, не просто жадібними, а хтивими. «Ах ти, курвиний сину! Я тобі покажу, як глипати на молодих дівок!»

У Пенелопи всередині все кипіло. Озирнувшись по церкві, вона побачила, що дівчата у цьому селі запаморочливо привабливі.

Пенелопа легенько підштовхнула Касю:

— Подивися, які красуні! — прошепотіла вона.

— Не дивуйся: адже сюди, у це село, в Австро-Угорські часи приїжджали пани «на повій». Тут всі дівчата були повіями. Така традиція... Це в них у крові...

Пенелопі перехопило дух. Вона побачила, як Одіссей зустрівся очима з однією жагучою панянкою, яка стояла неподалік від неї. «Курвин син!» — прошипіла Пенелопа.

Тим часом отець Юрій почав смиренним голосом проповідувати. Сьогоднішня його проповідь була на тему блудного сина.

— Поверніться до своїх близьких, — лагідним голосом повчав отець. — Вони вас люблять і завжди приймуть у свої обійми! Бо втеча з рідного дому може обернутися прокляттям. Змиріться, діти мої, бо покора перед вашими близькими є покора перед Богом.

— Це він про нас! — шепнула Пенелопі Кася.

— «...бо ніщо не приносить стільки біди, як блуд поза власним домом...»

— Що ти з ним вчора зробила? — пошепки спитала Пенелопа у подруги.

— Не скажу!

— Ти що, його згвалтувала?

— Я не можу тобі сказати!

— А робити могла?

— Не примушуй, мені й без того зле!..

Зоровий образ звабленого молодого отця стояв у Пенелопи перед очима, і через те вона ніяк не змогла покаятися...

Після служби дівчата вийшли на вулицю, шукаючи своїх коханців.

Пенелопа побачила Одіссея разом з тією жагучою гуцулкою, яка кидала на нього в церкві палкі погляди. Він дивився на неї дослідницьким поглядом антрополога, проте не без цікавості.

— От, курвин син! — вже вкотре заскреготала зубами Пенелопа.

— Атож! — згодилася Кася.

Пенелопа глипнула на неї. Касине обличчя було перекошене від огиди. Пенелопа простежила за поглядом подруги: її Місьо стояв в оточенні молодих гуцулок і про щось дуже весело жартував. Красуні-дівчата з хорошою сексуальною генетикою гралися його волоссям, обнімали його. Таким веселим Пенелопа і Кася Міся ще не бачили. Зненацька всі гуцулки, мов по команді, голосно розсміялися. А Місьо з ними.

Кася пополотніла.

— Лайдак францьоватий! — прогарчала вона. — Поїхали звідси!

Пенелопа була з нею солідарна.

Якраз повз них по дорозі проїжджав старий жигуль.

— Вам куди, кобіти? — спитав веселий водій.

— На найближчу залізничну станцію! — просичала Кася.

Дівчат розпирало від злості. Варто було їм вийти на люди, як ці бабії вже до інших залицяються! У них на очах! То що ж вони роблять поза їхніми очима! Ну й нехай собі вшиваються під три чорти! Хай пошукають собі таких коханок, як вони! Бидло невдячне!

Веселий водій намагався розвеселити двох красунь у джинсах, однак це йому не вдалося. Він купив їм квитки на найближчу електричку і провів гонорових львів'янок у вагон. Підсаджуючи їх на високу сходинку електрички, зробив тактичну помилку: грайливо плеснув одну і другу по сідницях. Дівчата одночасно розвернулися і дали йому з усієї сили по писку. У цей ляпас вклали всю свою лють на чоловіче плем'я. Це і був його гонорар за добру справу.

Сівши на лавки в електричці, вирішили спитати у дідка з кошиками, чи доїдуть вони до Львова.

— Та ні, прошпані, тіко до Стримбора... — прошамкав він беззубим ротом.

— Я так і знала, — гробовим голосом сказала Пенелопа. — Тепер я розумію, до чого мені снилася моя свекруха з файкою у зубах.

— І чого ж?

— Ми їдемо прямісінько до неї в лігво...

Правдослава Іванівна була дуже шановна в Стримборі пані. Вона керувала Стримбірською гімназією, або, як кажуть стримбірські жартівники, ґівназією, а до того, очолювала місцевий Союз українок.

Побачивши свою невістку в досить двозначному (або, як сказала Кася, «затраханому») вигляді та ще й з якоюсь шльондрою невідомого походження, вона, артистично зажурившись, привітала її словами:

— Повернення блудної невістки додому...

Невідомо, чим би закінчилася така палка зустріч, якби з будинку не вибігли Пенелопині діти і не закричали:

— Мама приїхала! Мама приїхала!

Пані Правдослава зронила материнську сльозу і пішла розпачливою ходою до своєї кімнати.

Тим часом діти швендяли по двору в пошуках дорожньої сумки:

— Мамусю, а що ти нам привезла? — кричали вони.

Пенелопа почервоніла. Вона навіть гостинців дітям не має! Зате Кася не розгубилася:

— Дітки! Слухайте сюди! Сумки не буде. На нас з вашою матусею напали грабіжники і пограбували. Тепер вони сидять у лісі і ласують вашими цукерками. Бачите, яка мама сумна. Тож хутко обніміть матусю, міцно поцілуйте. А заразом і цьоцю Касю!

Діткам «цьоця Кася» сподобалася з першого погляду. Вони сиділи у дворі під виноградом і жартували.

— Я знаю один анекдот! — заінтригувала і без того зацікавлених Пенелопиних дітей Кася.

— Ради Бога, тільки пристойний! — попросила мама і пішла в дім.

Пенелопа зайшла в дитячу кімнату. Вона ніколи не знала, що робити в свекрушиному домі. З одного боку, та поводилася як єдина і повновласна господиня, а з іншого, — завжди дорікала Пенелопі, що та нічого не робить. Ось дискримінована невістка і не знала, за що взятися, тож механічно сортувала дитячі речі: чисті складала в шафу, брудні відкладала на прання.

Пенелопа з Касею оселилися в дитячій. Ясноспів жив у сусідній, його власній, кімнаті. Пані Правдослава — у своїй. Зустрічалися разом рідко, намагаючись не потрапляти одне одному на очі.

Кася не їхала у Львів, бо здала свою квартиру на місяць, а її термін ще не скінчився. Треба було перебути десь до кінця місяця.

Усі колючки пані Правдослави подруги терпіли стоїчно.

Щоб надати хоч якого-небудь сенсу перебуванню під дахом відомої правдолюбки з багатьма чеснотами пані Правдослави, зайнялися консервуванням. Закривали все, що потрапляло їм на очі, наполегливо варили варення, сушили ягоди... Пані Правдослава холодно споглядала всю їхню господарську метушню, критично оцінюючи все, що б вони не зробили. Що стосується Ясика, то він не розмовляв з дружиною і, природно, з Касею. Пані Правдослава втовкмачила своєму єдиному улюбленому синочкові, що «пор'ядна мати не кине своїх дітей напризволяще», тож він чудово грав роль нещасного чоловіка. Коли діти засинали, Пенелопа і Кася тихенько бесідували, підсміюючись над своєю безталанною долею.

Одного разу, рано-вранці Кася підскочила з ліжка, щоб збігати в туалет надвір. Якось випадково вона зиркнула у вікно і мало не закричала: вчасно закрила собі рота, щоб подавити вигук. Навпроти їхнього будинку на суцільному кам'яному паркані їхнього сусіда через дорогу красувався напис великими жирними літерами: «Пенелопо! Я вмираю від туги!»

Кася розбуркала сонну подругу:

— Прокидайся! Одіссея продовжується!

Пенелопа подивилася у вікно і їй підкосилися ноги. Вона упала на ліжко.

— Що ти розсілася! Думай, що робити! — пошепки скомандувала Кася.

— А що робити?

— Як що робити? Фарба є?

— Не знаю.

— А де може бути?

— Якщо є, то в комірчині.

— А де комірчина?

— За літньою кухнею.

— А де ключ від неї?

— У Правдослави в кімнаті.

— От, холєра ясна! Що ж робити?

— Уявлення не маю.

— Зайди тихенько в кімнату.

— Я її боюсь, як вогню.

— Ходімо разом!

Подруги підкралися до кімнати Правдослави. Вона подавала всі ознаки життя бадьорим хропінням. Кася була сповнена рішучості.

— Де вона тримає ключі?

— На цвяшку біля дверей.

Кася обережно натисла на ручку і зайшла в кімнату. Хропіння припинилося. Кася завмерла.

«Ну все. Кінець», — подумала Пенелопа.

І цієї миті пані Правдослава знову захропіла.

Кася швидко намацала ключі, обережно зняла їх з цвяшка і тихенько вийшла.

Вони навшпиньки вийшли надвір, тремтячими руками відімкнули комірчину, і, підсвічуючи ліхтариком, знайшли там стару олійну фарбу, щоправда, не розібравши кольору, а також старого засохлого пензля.

Як злочинці, вони прокралися до сусідського паркану і заляпали його, наскільки це дозволяв пензель.

Потім швидко «замели всі сліди», поклавши все на свої місця, звичайно, окрім пензля із свіжою фарбою, якого закопали у саду. Потім тихенько вбігли в кімнату і полягали в ліжко.

— Холєра, — вилаялася Кася. — Я ж так і не сходила в туалет.

— Сиди на місці! — наказала Пенелопа.

Здається, вони задрімали, бо прокинулися від голосного скандалу, який охопив усю вулицю. Подруги сиділи в кімнаті, вдаючи, що вони ще не проснулися, а самі, душачись від сміху і тримаючись за животи, спостерігали, як їхній сусід у кальсонах або, як кажуть у Стримборі, «калісонах» і з великим голим черевом лаявся на всю вулицю. Він поливав прокляттями міліцію, мера Стримбора, Верховну Раду, Президента і сусідів, тобто всіх, окрім винуватців скоєного. На галас вийшла пані Правдослава і строгим поглядом оглянула сюрреалістичну мазанину кольору дитячої несподіванки. Вона на мить замислилася, неначе пригадуючи собі щось, потім дуже зосереджено пішла в свою кімнату, взяла ключі, відчинила комірчину і уважно вивчила банку з-під олійної фарби. В її голові відбувався аналітичний процес.

Того дня пані Правдослава була особливо стриманою і намагалася не зачіпати невістку з подружкою-хвойдою.

Тим часом Кася і Пенелопа зрозуміли, що Одіссей в Стримборі і, судячи з його нічної витівки, становить значну небезпеку мирному населенню Стримбора, а особливо спокоєві директорки місцевої ґівназії і голові Союзу українок Правдославі Іванівні Калапуцькій.

День минув без пригод. Передбачаючи, що наступної ночі Одіссей схоче ще раз скомпрометувати Пенелопу, дівчата вирішили по черзі чергувати біля вікна. І даремно. Бо вночі нічого не сталося. Натомість уранці прибіг якийсь замурзаний циганчук і приніс надзвичайної краси букет, подібного якому в Стримборі ще ніхто ніколи не бачив. Усередині була маленька листівочка «Тобі, о незрівнянна!»

Букет потрапив пані Правдославі в руки. Вона довго вивчала листівку, а потім поставила квіти у вітальні на столі. Того дня вона також була замислена і, на диво, мовчазна. Надвечір набрала чийсь номер:

— Пане Василю, це — я, пані Правдослава. Я отримала ваше послання... Ні-ні! Я знаю, що це ви! Не відмовляйтесь, не треба! Це дуже шляхетно! Не варто приховувати своїх почуттів!

Пенелопа, чуючи цю розмову, обхопила голову руками, а Кася єхидно хихотіла, щиро співчуваючи невідомому пану Василеві.

Увечері пані Правдослава вдягла сорочку, вишиту нитками державних кольорів, взяла обох онуків і вирушила на творчий вечір Ясноспіва Велеса, що відбувався у Народному домі.

Кася і Пенелопа зітхнули з полегшенням. Нарешті вони лишилися самі. Можна було наговоритися удосталь. Та ще й уголос.

— Як ти думаєш, — замислено спитала Кася, — а у твоєї Правдослави є особисте життя?

— Є. Тільки воно цілковито громадське. Вона впевнено стоїть на варті національної ідеї та християнського благочестя, усіляко оберігаючи їх від аморального «особистого життя».

— Але ж чоловіка вона мала...

— Здається, вона і доконала його своєю правильністю...

— Цікаво, а яку реакцію викликав би в неї Одіссей? — зафантазувала Кася.

— Почуття обурення і огиди...

— Ти впевнена?

— На всі «сто».

Подруги знали тактику Одіссея: двічі в одну мішень не б'є. Отже, передбачити його подальші дії було майже неможливо. Єдине, що вони знали напевне: він ставатиме щораз нахабнішим.

І не помилилися. Як тільки прийшли до цього висновку, рипнули вхідні двері. Дівчата підхопилися з ліжка і зачаїлися. У дім хтось прокрався. Зненацька розчахнулися двері в дитячу і на порозі постав той, про кого вони щойно вели розмову...

Поки йшов концерт, Одіссей згвалтував Пенелопу прямо на свекрушиному ліжку під ідилічною сімейною фотографією свекрухи, покійного свекра і кучерявого Ясика. Причому він не відпускав Пенелопи до самісінького приходу численної родини. Кася, стоячи «на шухері» під будинком, мало не отримала інфаркт, побачивши, як до будинку під'їжджає машина з пані Правдославою на передньому сидінні. Одіссей встиг сховатися в комірчині для консервації, і лише вночі Пенелопа вивела його на вулицю.

Пенелопа була в паніці. Якщо вона не змогла відмовити цьому розпусникові в домі своєї свекрухи, отже, її справи кепські. Вона — безвольна пластилінова кулька в його руках і це може призвести до найгіршого...

Вона вирішила забрати дітей і поїхати у Львів, однак пані Правдослава заявила, що «пор'ядна мати ніколи не повезе дітей в екологічно непевне місто, якщо є слушна нагода дихати свіжим повітрям». А їхати без дітей удруге вона вже не наважувалася.

Наступного ранку пані Правдослава вийшла вранці до літньої кухні, послизнулася і впала. А коли, крекчучи, підвелася, схопившись за свій копчик, то побачила, що все її подвір'я встелене чорницями, а її вихідна світла сукня зіпсована.

— Пор'ядна ґосподиня, — вичитувала вона Пенелопу в присутності свого Ясика, — ніколи не піде спати, не прибравши в хаті і на подвір'ї. Навіщо ти лишила бурівки на подвір'ї? Тут ходять уночі пси, коти... — Пані Правдослава в слові «коти» ставила традиційно, за стримбірською вимовою, наголос на першому складі. — Я сі бриджу чужих котів! — додала вона з огидою.

Пенелопа уявила собі великого чорного кота з назвиськом Одіссей, і вираз огиди на свекрушиному обличчі був цілком логічним.

— А свого Вуйця ви сі не бридите? — уставила свого носа в розмову Кася.

«Вуйцьо» — так звали домашнього улюбленця пані Правдослави. Поважна пані скипіла від обурення: адже посягнули на святе — на її Вуйця.

— Вуйцьо, — задихаючись промовила вона, — то ж... то ж Вуйцьо!

Пані Правдослава пішла геть, узявши за руку Ясноспіва.

Ясик усі дні ходив, немов у воду опущений. Він автоматично виконував усі мамині забаганки, не виявляючи жодної власної ініціативи.

— Мені його жаль, — зізналася якось Кася Пенелопі. — І що ти з ним зробила?

— Що я з ним зробила? — обурилася вона. — А що він зі мною зробив!

Кася зітхнула і виправилася:

— Гаразд! Скажу інакше: що ви зробили одне з одним? — А потім, трохи подумавши, додала: — Напевно, коли Бог складав пазли ваших доль, він випадково переплутав коробки, тож ваші пазли ніяк не стикуються.

— Може й так. Але спершу ти подивися на Правдославу: це вона своїм «ідейним» вихованням перетворила свого синочка на тридцятилітнього інваліда духа, — спересердя вибухнула Пенелопа. — І не тільки духа.

— Та-ак, — замислилася Кася. — Діагноз суворий.

Вона трохи помізкувала і додала:

— Йому треба закинути свою бандуру на стрих, узяти гітару і заспівати Ероса Рамазотті! — немов лікар виписує рецепт, промовила Кася. — Тоді, можливо, щось і зміниться на краще. Принаймні з його власним «еросом».

— Глухий варіант! — безнадійно махнула рукою Пенелопа.

— Ти думаєш? — завагалася Кася. — А якщо зробити все навпаки? Спершу щось учинити з його «еросом» і тоді він сам закине бандуру на стрих і забренькає на гітарі Ероса Рамазотті! Результат буде таким самим. Адже від перестановки доданків сума не змінюється!

Подруги розреготалися.

— Не смійся, бо будемо плакати! — смикнула подругу Пенелопа.

І вона мала рацію. Підступність Одіссея зростала з кожним днем і набувала просто диких масштабів.

Якось уранці пані Правдослава спитала Пенелопу, як довго ще пробуде в її домі «та шльондра», на що Пенелопа заперечила, що то не шльондра, а молодший науковий співробітник Львівського архіву, дослідниця «Актової книги міста Львова ХVІІ ст.», на що пані Правдослава розсміялася гомеричним сміхом:

— Справжні дослідники «Актової книги міста Львова ХVІІ ст.» не вештаються по чужих свекрухах, поїдаючи їхній вдовиний хліб, а читають лекції в Народному домі міста Стримбора, до речі, сьогодні ввечері.

— І хто це? — пониклим голосом пробелькотіла Пенелопа.

— Доктор історичних наук Дмитро Іванович Остромирський, — з гордістю промовила вона осоружні слова. — З Києва, — додала вона з особливим акцентом.

Пенелопа присіла на стілець.

— До речі, сьогодні він буде у нас вечеряти, — сказала вона. — І, може, навіть заночує!

Пані Правдослава підійшла до дзеркала, поправила свою зачіску і закохано промовила:

— Він — інтелектуальний світоч!

Вона подивилася на невістку і з гордо піднятою головою вийшла з кімнати.

«Щодо світоча, то ви маєте рацію, мамо!» — подумки кинула їй навздогін Пенелопа.

У сусідній кімнаті корчилася в судомах сміху Кася.

— Цікаво, де вона йому постелить: у себе чи в Ясика? — прогиготіла вона.

Пенелопа не слухала її. Вона перебувала в стані ступору.

— Це я ще повинна годувати цього курвиного сина!

Однак тут вона помилился. Пані Правдослава сама приступила до приготування званої вечері. Вона не могла довірити недолугій невістці такої серйозної справи.

Накриваючи на стіл святкову скатертину, поки пані Правдослава у жовто-блакитній вишиванці із трьома (разом з Ясиком) дітьми насолоджувалася ора... тьфу ти!.. ораторськими здібностями Дмитра Івановича, подруги вели розмову.

— Ти знаєш, — казала Пенелопа, — я вже втомилася. З цим треба щось робити. Так далі тривати не може.

— І як практично ти збираєшся це здійснити?

— Я ще не вирішила.

— А я схиляюся до думки, що ми перед ним безсилі. Треба стоїчно витримати всі його знущання. Думаю, карти розкривати він не збирається. Він просто грається з вогнем. Це його збуджує.

— І коли вже він поїде у свій Київ чи... До речі, ми й досі не знаємо — хто він насправді й звідки.

— Він правильно робить, щоб тримати нас увесь час у напрузі. Невже тебе ця ситуація не збуджує?

Пенелопа замислилася.

— Не знаю. З одного боку, мені страшно, що все розкриється, причому в такому ганебному світлі, а з іншого... моя напруга — це щось подібне на сексуальну...

— От бачиш! Сприймай це, як любовну гру. Небезпечну, навіть ризиковану любовну гру.

— Легко тобі казати!

— Казати — легко, а дивитися...

— Ти що, ревнуєш мене до Одіссея?

— Та ні, він мене як сексуальний партнер вже не приваблює. Він надто активний для мене. А я люблю пасивних. Таких собі маминих синочків. Але я маю від споглядання вашої любовної гри більше задоволення, аніж ви обидвоє. — Кася засміялася і лукаво додала: — А тим паче пані Правдослава!

За столом пані Правдослава посадила шановного гостя по праву руку від себе. Ясик сидів у неї по ліву руку. Це вперше у житті вона зробила таку рокіровку. Ясикове місце завжди було справа від неї.

«Отже...» — Пенелопа не закінчила думки.

Подруги сиділи навпроти святої трійці: свекруха, чоловік і коханець, тож головним завданням на цю вечерю у них було — не вдавитися. А загроза була реальною.

Одіссей сидів навпроти дівчат у своїй вишиванці — білим по білому, — і його смолянисто чорна борода створювала ефектний кольористичний контраст. Це не могло не привернути уваги пані Правдослави, яка, як і її синочок, була дуже чутливою до естетичних матерій.

— Ви маєте дуже алєґантську (саме так говорять у Стримборі) вишиванку! — зробила вона комплімент гостеві.

Дмитро Іванович так само алєґантськи взяв руку пані Правдослави і з почуттям поцілував її. Пані Правдослава обвела переможним поглядом присутніх:

«Ось бачите, як мене шанує ця поважна людина з Києва! Цей інтелектуальний світоч!» — красномовно сяяли її очі.

«Це не інтелектуальний світоч, а оральний», — лунали беззвучні слова з вуст Пенелопи.

«І трахальний», — приєдналася до неї Кася.

Одіссей нахилився до пані Правдослави і щось зашепотів їй на вушко. Та зовсім по-дівочому сором'язливо усміхнулася і зашарілася. Трохи оговтавшись, перевела розмову на високі матерії:

— Пан Дмитро сказав на вечорі в Народному домі, що я — зоря української просвіти. Правда, Ясику?

Ясик мовчки кивнув.

— І ще сказав, що в мене надзвичайно точне історичне бачення...

— Так, бабусю, — уставила свого довгого носа в розмову всюдисуща Мартуся. — А ще він тебе за кулісами вщипнув за дупу!

За столом запанувала мовчанка. Кася і Пенелопа завмерли із завислими в повітрі виделками. Правдослава хапала ротом повітря. Один Ясик спокійно їв. Здається, він витав думками далеко-далеко... Можливо, в синіх Карпатах...

— Яка гарна дівчинка! — погладив по голові Мартусю Дмитро Іванович. — Така кмітлива, така розумна, як і її...

«Мама!» — пронеслося в голові в Пенелопи й Касі.

«Бабці!» — пронеслося в голові в Правдослави Іванівни.

— Як і її тато! — зовсім несподівано закінчив свою думку Дмитро Іванович.

Ясик подивився на нього байдужим поглядом і далі продовжив працювати щелепами.

За деякий час пані Правдослава оговталася:

— Дмитро Іванович казав у своїй лекції, що в «Актовій книзі Львова ХVІІ ст.» навіть є записи, що стосуються Стримбора.

«Стримбором там і не пахне!» — прокоментувала її слова Пенелопа.

«Зате чимось іншим пахне!» — додала Кася.

Однак задля поважного галицького етикету обидві молоді жінки схвально закивали головами.

— ...Там навіть кілька разів згадується прізвище Калапуцьких.

Дмитро Іванович на підтвердження кивнув.

Пенелопа здригнулася при згадці осоружного чоловікового прізвища, яке він не даремно поміняв на більш «духовне».

— Доню, — Пенелопа здригнулася ще раз, бо це стосувалося саме її, — а невже тобі не траплялося це прізвище під час твоєї роботи в архіві?

Пенелопа закашлялася.

— Вона займається «Актовою книгою Львова ХУІ ст.», — втрутилася в розмову бойовим тоном Кася. — Це я займаюся сімнадцятим століттям.

Пані Правдослава була дещо незадоволена таким безпардонним втручанням у її духовну бесіду.

Тим часом Кася продовжувала серйозним тоном дослідника:

— Там написано, що Калапуцькі тримали корчму в Стримборі...

З виразу очей Дмитра Івановича можна було здогадатися, що він оцінив Касин жарт.

Груди Правдослави схвильовано піднімалися, вона побуряковіла, адже було зачеплено її національну гордість:

— У нашому роду ніколи не було жидів... — ображено сказала вона. — Бігме, не було!

— Не знаю! — невинно стенула плечима Кася. — Там є такий запис: «Рудий Мошко Калапуцький зі Стримбора...»

Пенелопа щипала себе за м'яке місце, аби не пирснути.

— Ну досить! — запротестувала пані Правдослава і поспішила перевести розмову на іншу тему. — Пан Дмитро каже, що «Актова книга міста Львова ХVІІ ст.» приносить йому просто фізичне задоволення...

«І не тільки йому», — подумала Пенелопа.

— У ній є такий неповторний запах! — натхненно вела вона. — Це запах нашої історії!

«...І нашого кохання...», — додала Пенелопа.

— ...Історії, яка нас вчить, хвилює, збуджує і навіть ґвалтує! Саме так висловився Дмитро Іванович.

Одіссей на знак схвалення похитав головою. Пані Правдослава заплющила очі й прошепотіла:

— Який точний образ!

«Абсолютно згодна з вами, мамо!» — подумки сказала Пенелопа.

— Пан Дмитро ділився зі мною, що коли він розгортає «Актову книгу Львова ХVІІ ст...».

«...тобто мене...» — подумки прокоментувала Пенелопа.

— ...нахиляється до неї, вдихає її запах, його охоплює дивовижне хвилювання...

Пані Правдослава аж примружила очі, неначе це стосувалося її особисто.

— ...він її пестить руками, і вона віддається йому...

Пані Правдослава на мить завмерла в стані незрозумілого збудження:

— Яка метафора!

«Якби ж то була просто метафора!» — з гіркотою сказала про себе Пенелопа.

Несподівано пані Правдославу осяйнув блискавичний здогад:

— А невже ви не зустрічалися в архіві?

Подруги перезирнулися і заперечно захитали головами, мовляв, «уперше бачимо!»

Пані Правдослава була задоволена відповіддю. Вона з материнською (чи не з материнською?) любов'ю поглянула на Одіссея, потім на його тарілку...

— Йой! — перелякано вигукнула вона так, що всі за столом також здригнулися. — Вам не смакує, пане професоре?

І вона заметушилася, підкладаючи в його тарілку «салатки».

«Так, він дійсно професор своєї справи!» — ядуче прокоментувала Пенелопа.

— Ясику, синку, ходімо на кухню по голубці!

Коли мати з сином вийшли з кімнати, за столом запанувала мовчанка.

— Ну? І що ти собі думаєш, героє давньогрецької міфології? — нарешті озвалася Пенелопа і подивилася спідлоба на Одіссея.

— Я? Я оце думаю попросити в пані Правдослави твоєї руки!..

Пенелопа почервоніла. На неї з цікавістю подивилися дві пари дитячих оченяток.

У кімнату заплили ненависні Пенелопі самбірські голубці — без м'яса і варені у воді. До них пані Правдослава додавала грибної підливи, особливістю якої було багато крохмальної води і мало грибів. Під час урочистого поїдання священної галицької страви — голубців — несподівано озвався дзвінкий голосочок Мартусі:

— Бабцю, а дядько сказав, поки тебе не було, що він хоче попросити в тебе мамину руку!

За столом запанувала гробова тиша.

— Дитинко, — погладив її по голові Дмитро Іванович. — Ти мене неправильно зрозуміла. Я хотів був попросити подивитися на руку твоєї мамусі, бо мене зацікавив її перстеник!

Усі звернули погляд на Пенелопину руку. У неї на пальці палав перстень — подарунок Одіссея, а внутрішній напис «Чекай мене завжди» просто пропікав їй шкіру.

— А це що таке? — поцікавилася пані Правдослава. — Ану зніми, я роздивлюся!

— Він не знімається, — пробурмотіла Пенелопа ніяково.

— А звідки він у тебе?

— Купила собі на день народження.

— Сама?

— Так, сама. Ваш син ніколи мені нічого не дарує.

Пані Правдослава хотіла була прочитати довгу лекцію про те, як пощастило Пенелопі з чоловіком, однак вирішила перенести її на більш слушний час.

Щоб розрядити ситуацію, вона голосом масовика-витівника запропонувала:

— Ясику, синку, зіграй нам на бандурі!

Ясик з понурою головою вийшов з вітальні і за деякий час повернувся з інструментом.

— Взя-а-ав би я-а-а бандуру-у-у та й заграв, що зна-а-а-ав! — завібрував Ясик.

«Через ту бандуру імпотентом став!» — закінчила музичну фразу подумки Пенелопа.

Кася, знаючи нову версію пісні, старанно стримувала конвульсії сміху. Їй це вдавалося.

Дмитро Іванович слухав щемливу пісню, тримаючи в своїх долонях руку Правдослави Іванівни.

— Що б ви ще хотіли почути, Дмитре Івановичу? — з почуттям спитала вона.

— Щось на слова Івана Франка. Це мій улюблений поет!

— І мій також, — підтримала його уподобання Правдослава Іванівна.

Вона хотіла була ще щось додати, проте Дмитро Іванович продовжив свою думку:

— Знаєте, я дуже полюбляю прийти до Івана Яковича на розмову в університетський парк...

Пенелопа з Касею перезирнулися і відвели погляди одна від одної, щоб не видати себе. Правдослава Іванівна співчутливо кивала головою.

Ясик заспівав «Як почуєш вночі край свойого вікна...».

Пенелопа згадала своє з Касею нічне чергування під вікном після появи напису на сусідському паркані і знову усміхнулася. Подивившись на Касю, вона вжахнулася. У тої очі були повні сліз. «Що за примара?» — похолола Пенелопа. Однак це була не примара, бо сльоза по-справжньому викотилася з Касиного ока.

Пенелопа перевела погляд на Ясика. Він співав дуже жалібно. «Може, я чогось не розумію? — розмірковувала Пенелопа. — Може, Ясик і справді — талант, який я не розгледіла за брудною піжамою і нужденним побутом? Може, і справді Кася мала рацію, що ми з Ясиком — з різних наборів пазлів?»

Коли він скінчив пісню, Дмитро Іванович зааплодував, його радісно підтримала Кася і, звичайно, Правдослава Іванівна.

— Ти чого? — пошепки спитала подругу Пенелопа.

— Він такий милий. — почула вона у відповідь.

Ясик виконував нові й нові пісні зі свого репертуару, і з кожною піснею аплодисменти ставали палкішими і палкішими...

— Піду зготую кавусю! — нарешті піднялася з місця пані Правдослава, а коли повернулася з пахучим кавником і власноруч спеченими «пляцками» — галицькими перекладанцями — її охопив романтичний настрій.

— Дмитре Івановичу, а ви одружений? — кокетливо спитала вона.

— Вже ні! — відповів той.

Пенелопині брови звелися вгору від несподіванки.

— А які жінки вам подобаються?

— Я шукаю собі жінку із золотавим волоссям, веснянками на білому тілі, сумними сірими очима і покірною пристрастю. Я хочу розкрити цю жінку, як весняне сонце відкриває бруньку, і випустити назовні її притлумлену пристрасть...

Одіссей поглянув на Пенелопу впритул. Ясик уловив цей погляд. Здається, він усе зрозумів.

Пані Правдослава постелила Дмитрові Івановичу у вітальні, однак дуже довго не випускала його зі своєї кімнати.

Кася лежала на ліжку і дивилася в стелю. Пенелопа робила те саме.

— Все! — підхопилася Кася з місця. — Я так більше не можу! Йому там так самотньо!

— Кому, Одіссеєві?

— Та що ти зі своїм Одіссеєм причепилася!

— То кому ж іще? Місьові?

— У тебе зрушення на рівні логіки. І не в кращий бік.

Несподівано Пенелопу ошпарив здогад:

— Ясик?

— Так, уяви собі — Ясик!

— Ти серйозно?

— Певно.

— Точно, не жартуєш?

— Точно!

Пенелопа замислилася: може, Ясикові якраз і потрібна коханка-«мама», яка шмагатиме його по дупі ременем і приказуватиме: «Ти, нездалий хлопчисько, марш у кут!»

— Касю! — жалібним голосом попросила Пенелопа.

— Ну що таке?

— А ти не образишся, якщо я тебе щось попрошу?

— Не знаю, а що?

— Спокуси Ясика!

Кася у відповідь мовчала. Пенелопа зрозуміла, що та давно про це думала, проте боялася зізнатися подрузі.

— Йому і дійсно так самотньо! — підливала масла у вогонь Пенелопа.

Кася підхопилася з ліжка і, ніжно поцілувавши Пенелопу в губи, рішуче побажала собі:

— Ну що ж, удачі!

Пенелопа неначе звільнилася від страшного тягаря. Докори сумління, які то явно, то приховано мучили її, нарешті стихли. Вона знайшла виправдання своїй поведінці: їхня з Ясиком біда, що вони обоє були нерозкритими бруньками, вони обидвоє — пасивні партнери. Внутрішньо вона жаліла свого чоловіка, оскільки він не винен був у тому, що таким народився. Така його природа, таке його виховання. Не можна ламати людину, треба її сприймати такою, якою вона є. Пенелопа збагнула: якою ж вона була часом жорстокою до нього! Ясика треба любити таким, який він є. Але бажано — на відстані...

До кімнати навшпиньки зайшов Одіссей і завмер на порозі. Пенелопа прислухалася до мирного сопіння своїх дітей.

Він наблизився до неї і в темноті намацав її. Одіссей стягнув ковдру і ніжно поцілував пальчики Пенелопиної ноги. Цілував їй одну ногу, ніжно пестив рукою другу і повільно просувався губами вище й вище, підняв їй нічну сорочку і почав гратися язиком з її черепашкою.

— Як я скучив за твоїм смаком, — прошепотів він пристрасно. — Смаком рожевого лотоса, як сказано в Кама-Сутрі...

Пенелопа легенько застогнала.

Він стиснув руками половинки її попи і розсунув їх. Вона лежала перед ним, як розгорнута книга («як «Актова книга міста Львова ХVІІ ст.», — подумала Пенелопа) і з трепетом прислухалася до себе...

— Тільки не тут! — пошепки попросила вона. Він узяв її на руки і виніс із дитячої. Вони опинилися у вітальні. Однак тут він не спинився. Він поніс її далі, в коридор.

У Ясиковій кімнаті щось упало, надривно бренькнувши струнами. Одіссей завмер, важко дихаючи.

— Ти куди? — перелякалася Пенелопа.

Він, нічого не відповівши, натис на ручку кімнати Правдослави Іванівни.

— Я хочу тут, — прошепотів він на вухо.

Пенелопа почала випручуватися, однак він її обхопив, неначе змії Лаокоона, мертвою хваткою.

Правдослава Іванівна мирно спала, солодко похропуючи.

Пенелопа була вся напружена.

— Не бійся, я напоїв її коньячком, — прошепотів Одіссей на вухо і почав ніжно цілувати її в губи тільки йому відомим поцілунком.

Вона тремтіла в його руках.

Він обережно поклав її у фотель, на якому до того мирно спав Вуйцьо. Той перелякався і видряпався на шафу, світячи в темряві обуреними очима.

А Одіссей, легенько покусуючи Пенелопине вушко, шепотів:

— Я люблю тебе, люблю, люблю...

І він почав її кохати так пристрасно, так палко, неначе доводячи правдивість своїх слів, неначе доводячи Правдославі Іванівні своє право на її невістку, неначе доводячи усьому світові, що ніщо не може бути в житті солодшим від звичайної плотської любові — не нудного механічного розгойдування ліжка задля продовження роду, а красивої, вигадливої, романтичної, іронічної, вишуканої, інтелігентної, не похабної плотської любові, яка перетворює звичайний секс на явище космічне.

Уранці Пенелопа з Касею спостерігали цікаву сцену: пані Правдослава з Дмитром Івановичем виносили з хати її улюблений фотель. На питання, в чому справа, вона забідкалася:

— Щось сталося сьогодні з моїм Вуйцьом. Щось його вночі налякало! Треба вишептати йому переляк! Або злити на віск! Напевне, хтось його зурочив, — і вона з підозрінням подивилася на Касю. — Мій Вуйцьо зненацька зненавидів свій фотель: нюхав, нюхав, а потім почав кігтями рвати!

— А від тебе всю ніч так котом несло... — тихо вколола Пенелопу Кася.

— А від тебе — Ясиковою піжамою, — не уступала подрузі в ядучості Пенелопа. — До речі, як усе пройшло?

— Подивися на свого Ясика і все зрозумієш!

Ясноспів сидів на лавочці під виноградом і настроював гітару, мугикаючи під ніс пісеньки Ероса Рамазотті.

Пенелопа зацікавлено споглядала разючі зміни в його поведінці, настрої і навіть зовнішності. І це все лише за одну ніч!

— А як його «ерос»? — поцікавилася вона в подруги.

— Ерос як ерос, — стинула плечима та, а потім оживилася. — Спочатку він був якийсь «розмазотті», а потім, як увійшов у смак, то вийшов такий «оргазмозотті», що його «банд-ерос» «розламазотті».

— Ясно.

— А у вас що? Як там твій цар Ітаки?

— Що тобі сказати? Мій цар Ітаки був у своєму репертуарі. Він так вибебехував на мені сиртакі, що свекрушин Вуйцьо з переляки зробив на її ліжку каки!

Цього разу подруги не засміялися. Вони перезирнулися, підморгнули і потисли одна одній руки.

Вони їхали електричкою Стримбір-Львів. Усією компанією. Біля вікна сидів, захоплено споглядаючи пейзажі і мугикаючи собі під ніс несерйозні мелодії, Ясик. Біля нього дрімала Кася, а поряд з нею, поклавши голову їй на коліна, спав малий Бодя, відкривши рота. Навпроти татка біля вікна сиділа Мартуся, колупаючи в носі, за нею, заплющивши очі, Одіссей і, нарешті, схилившись йому на плече, замріяно усміхалася Пенелопа.

Життя було прекрасне. Вона була молода і красива, вона була бажана і кохана. І головне — все її щастя налагодилося без особливих втрат. «Чи, може, я помиляюся? Чи, може, я переступила ту межу, за якою починається падіння? Якщо це вільне падіння, то нехай починається!»

Несподівано хтось легенько торкнув її за руку. Вона підняла очі й зустрілася поглядом з кимось дуже знайомим і рідним. Над нею нависло кругле обличчя з круглими окулярами і «ленінською» борідкою. Пенелопі стало соромно за те, що колись вона подумки назвала його «старим збоченцем».

— Я за вас дуже ядий! — привітно усміхнувся їй лікар. — Ви п'явильно зйобили, що дослухалися до моєї пояди!...

Content

Люба Клименко
Пор'ядна львівська пані